КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 09.09.2019 задоволено клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_8 , про накладення арешту на майно по матеріалах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000054 від 04.01.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , з метою збереження її в якості речового доказу.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання старшогослідчого СВ Деснянського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 , пронакладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власностіОСОБА_6 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник зазначав, що ОСОБА_6 не має жодного відношення до кримінального провадження, у статусі підозрюваної не перебуває, володіє квартирою АДРЕСА_1 на законних підставах, а тому арешт на майно накладено безпідставно та необґрунтовано.
Крім того, апелянт зазначив, що клопотання розглянуто без повідомлення представника власника майна, а повний текст ухвали отримано представником власника майна в Деснянському районному суді міста Київ 25.09.2019.
У судове засідання прокурор та ОСОБА_6 не з`явилися, про день та час розгляду апеляційної скарги належним чином повідомлені.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділенням ВП № 2 Деснянського УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000054 від 04.01.2019 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КПК України.
Згідно даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні, 04.01.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0000054 стосовно того, що в період часу з липня по грудень 2018 року невстановлена особа, шляхом зловживання довірою, заволоділа правом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_10 , на яку було накладено арешт за рішенням Деснянського районного суду міста Києва.
Постановою старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_7 від 16.01.2019 квартиру АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000054 від 04.01.2019.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 18.01.2019 накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , з метою її збереження у якості речового доказу.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 02.09.2019 скасовано арешт квартири АДРЕСА_1 , накладеного ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 18.01.2019 у кримінальному провадженні № 0000054 від 04.01.2019.

05.09.2019 старший слідчий Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_8 , звернувся із клопотанням до Деснянського районного суду міста Києва про накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , з метою збереження її у якості речового доказу.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 09.09.2019 задоволено клопотання слідчого, та накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , з метою збереження її в якості речового доказу.
Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, наявні достатні докази, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та вважав за необхідне накласти арешт з метою збереження речових доказів.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , з тих підстав, що зазначена квартирау встановленому законом порядку визнана речовим доказом в межах вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.
З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просить накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вказану в оскаржуваній ухвалі квартиру, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане може бути відчужене.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Викладені у апеляційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_6 не має жодного відношення до кримінального провадження, у статусі підозрюваної не перебуває, володіє квартирою АДРЕСА_1 на законних підставах, не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, що має місце у даному випадку.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 без задоволення, а ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_8 , про накладення арешту на майно по матеріалах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000054 від 04.01.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , з метою збереження її в якості речового доказу, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3