Справа № 202/6859/19
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
У Х В А Л А

22 жовтня 2019 року м. Дніпро
Слідчий суддя Індустріального районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши в судовому засіданні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 шляхом внесення відповідних відомостей державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, заборонивши будь-які реєстраційні дії зі зміни, переходу, відступлення права власності, а також внесення до Державного реєстр речових прав на нерухоме майно будь-яких даних, окрім арешту.
Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що в провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000222 від 30.09.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що 20.09.2019 року до офісу приватного нотаріуса по вул. Героїв Крут, 1/2 у м. Дніпрі з метою оформлення квартири АДРЕСА_1 на свого сина звернувся чоловік, який надав документ КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» на вищезазначену квартиру, який містить підпис державного реєстратора, який за зовнішніми ознаками відрізняється від його справжнього підпису, у зв`язку з чим нотаріус відмовила у оформленні права власності зазначеним особам.
Відповідно до відомостей, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на сьогодні є ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 5327 від 04.10.2019 року. Попереднім власником вказаної квартири був ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06.10.1996 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів та повідомлення № 3573 від 20.06.2019 року КП «ДМБТІ».
Натомість цього, згідно відповіді КП «ДМБТІ» від 07.10.2019 року станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості про право власності за адресою АДРЕСА_2 .
Зазначає, що є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_5 на підставі підроблених документів зареєстрував право власності на квартиру50 в будинку АДРЕСА_3 .
Постановою прокурора від 07.10.2019 року зазначену квартиру визнано речовим доказом.
Отже, з метою збереження речових доказів та застосування спеціальної конфіскації виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно, оскільки є подальшого переходу права власності на це майно.
У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та наполягав на його задоволенні.
Відповідно до частини 2 статті 172 КПК України, оскільки майно, на яке слідчий просить накласти арешт, не було тимчасово вилучене, клопотання розглядається без повідомлення власника майна.
Слідчий суддя, заслухавши прокурора, дослідивши матеріали клопотання, приходить до висновку, що клопотання є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з огляду на наступне:
Слідчим суддею встановлено, що СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000222 від 30.09.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з частиною другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина 3 статті 170 КПК).
Так, за приписами статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до частини третьою статті 132 КПК України не допускається застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Статтею 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літґоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрот проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).
У своєму клопотанні прокурор ставить питання про накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на наявність підстав вважати, що ОСОБА_5 на підставі підроблених документів зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В той же час прокурором не надано слідчому судді даних щодо особи, якій в дійсності належала квартира, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_5 та арешт на яку він просить накласти. З матеріалів клопотання прокурора не вбачається, чи видавалося в дійсності на ім`я ОСОБА_5 свідоцтво від 06.10.1996 року про право власності на зазначену квартиру, яка була ним подарована ОСОБА_4 .
На переконання слідчого судді, за відсутності в матеріалах клопотання даних щодо дійсного власника квартири на моменти реєстрації договору дарування, накладення арешту на це майно є передчасним, оскільки не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в права інших осіб.
Враховуючи наведене, в задоволенні клопотання прокурора необхідно відмовити.
Керуючись ст. ст. 131-132, 170, 173, 369-372 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна - квартири АДРЕСА_1 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
Строк складання та оголошення повного тексту ухвали відповідно до частини 2 статті 376 КПК України 24 жовтня 2019 року о 16-00 годині.

Слідчий суддя ОСОБА_1