ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1190/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000772, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 квітня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, вважає, що вказаний вирок у частині призначеного ОСОБА_6 покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Судом при призначенні покарання з випробуванням не враховані вимоги ст. ст. 75, 77 КПК України, помилково звільнено ОСОБА_6 від відбування не лише основного покарання, а і додаткового.

Крім того, призначаючи додаткове покарання на мінімальний термін судом не достатньо враховано допущене обвинуваченим грубе порушення правил дорожнього руху та тяжкість наслідків для потерпілої.

Вважає, що наявність навіть цих обставин давали підстави для призначення більш суворого додаткового покарання. Крім того, вважає, що судом недостатньо враховано суспільну небезпеку вчиненого правопорушення та ступінь злочинної недбалості обвинуваченого, який здійснив наїзд на потерпілу на пішохідному переході лише через особисту неуважність, про що він зазначив у своїх показаннях. Зазначає, що посилання суду на наявність в обвинуваченого сприяння розкриттю злочину носить суто формальний характер та не містить будь-яких обґрунтувань. Крім того, не враховано, що участь ОСОБА_6 у здійсненні наїзду на пішохода на пішохідному переході поза розумним сумнівом є очевидною, а тому розкриття злочину у цьому випадку - відсутнє.

Таким чином, у суду першої інстанції були всі підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення певного права на більш тривалий термін. Просить вирок у частині призначеного покарання - скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Виключити із числа обставин, що пом`якшують ОСОБА_6 покарання - сприяння розкриттю злочину. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним та призначити йому покарання за ст. 286 ч. 2 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки та на підставі ст.ст. 75, 76 ч. 1 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням на 3 роки з покладанням обов`язку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора потерпіла ОСОБА_10 просила вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника, обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 квітня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки. На підставі до п. п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України на час випробування зобов`язано засудженого ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Стягнуто з ОСОБА_6 судові витрати за проведення інженерно-транспортної експертизи в розмірі 2002 гривні 00 копійок; за проведення інженерно-транспортної експертизи в розмірі 1716 гривень 00 копійок; за проведення судово-медичної експертизи в розмірі 572 гривні 40 копійок.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 15 серпня 2018 року, приблизно о 00 годин 30 хвилин, водій ОСОБА_6 , керував автомобілем ВАЗ-217130 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по бульвару 30-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області з боку вул. Ломоносова в напрямку вул. Казарцева.
На шляху прямування в районі будинку № 42 водій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість заздалегідь виявити пішохода, який знаходився на нерегульованому пішохідному переході, та маючи технічну можливість запобігти наїзду, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, з права наліво по ходу руху автомобіля.
Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Своїми діями ОСОБА_6 , порушив п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»;
Порушення п.18.1 ПДР України, вчинене водієм ОСОБА_6 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.
Згідно з висновком судової медичної експертизи № 336 від 28.11.2018 року у ОСОБА_10 , виявлено тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма (лінійний перелом луски та основи лівої скроневої кістки у вигляді поздовжнього перелому піраміди лівої скроневої кістки з продовженням на дно середньої черепної ямки зліва і ушкодженням тіла лівої клиноподібної кістки по зовнішній і нижній стінкам лівої клиноподібної пазухи; гемосинус обох клиноподібних та лівої гайморової пазух; множинні забої лобової та скроневої часток правої півкулі головного мозку; поширений субарахноїдальний крововилив правих лобно-тім`яної та лівої тім`яної ділянок головного мозку; забої, садна, синці, травматичний набряк м`яких тканин голови; посттравматичний розрив лівої барабанної перетинки, травматичний отит зліва); садна тулуба та лівого стегна.
Вказані тілесні ушкодження у гр. ОСОБА_10 кваліфікуються наступним чином:
- в ділянці голови, зокрема, відкрита черепно-мозкова травма - ТЯЖКІ, небезпечні для життя;
- інші тілесні ушкодження ЛЕГКІ.
Таким чином ОСОБА_6 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, що кваліфікується за ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільний позов потерпілою ОСОБА_11 у кримінальному провадженні не заявлено.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції незаконно звільнив на підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування, як основного так і додаткового покарання, є безпідставними, оскільки системний аналіз мотивувальної та резолютивної частини вироку свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України був звільнений від відбування тільки основного покарання. Про це зокрема свідчать рішення суду про те, що він вважає необхідним застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Враховуючи, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиросердно розкаявся, активно сприяв у розкриттю злочину, повністю відшкодував шкоду потерпілій, позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей, потерпіла повністю згодна з покаранням, який призначив суд першої інстанції, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції мінімальне додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому доводи апелянта про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, є також безпідставними.

Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора і про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого сприяння у розкритті злочину, оскільки із обвинувального акту, який також затвердив та підписав прокурор, вбачається, що обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 є, зокрема сприяння розкриттю злочину (а.с. 2).

Не може колегія суддів погодитися з апелянтом і про збільшення іспитового строку для обвинуваченого з двох до трьох років, оскільки прокурор ніяких доводів по цьому питанню, не привів.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 квітня 2019 року відносно ОСОБА_6 , без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення.
Судді: