КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0009001 стосовно

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та громадянина Республіки Вірменія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 29.12.2010 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки,

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ісайки Київської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого:
- 24.04.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування _______________________________________________________________

Справа №11-кп/824/261/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки 6 місяців,

обвинувачених, кожного з них, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року:

- ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком приєднано частину невідбутого покарання за вироком Печерського районного суду м. Києва від 29.12.2010 року та остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

- ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

- ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного злочину.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 11.07.2013 року близько 02 години ОСОБА_8 під час невідбутого покарання за вчинення злочину проти власності, попередньо домовившись із ОСОБА_9 про вчинення таємного викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням до житла, разом приїхали до будинку АДРЕСА_5 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 і ОСОБА_8 зайшли до під`їзду вказаного будинку та піднялися на восьмий поверх. Перебуваючи на вказаному поверсі, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підійшли до вхідних дверей до квартири АДРЕСА_6 , де ОСОБА_8 за допомогою заздалегідь заготовленого знаряддя зламав верхній та нижній замки вхідних дверей, унаслідок чого вони потрапили до приміщення квартири, звідки ОСОБА_8 , діючи повторно, та ОСОБА_9 таємно викрали гроші в сумі 800 гривень, золоту каблучку з діамантом 0,18 кт., вагою 1,64 г, вартістю 521,94 гривні, золоту каблучку з перлиною, вагою 4,16 г, вартістю 675,31 гривні, золоту каблучку з цирконієм, вагою 3,59 г, вартістю 625,49 гривні, золоті сережки з агатом, вагою 5,13 г, вартістю 633,53 гривні, срібні каблучки в кількості 8 штук, загальною вагою 17,81 г, вартістю 75,78 гривень, срібний комплект - каблучка та сережки, вагою 8,02 г, вартістю 34,73 гривні, срібні ланцюги 3 штуки, загальною вагою 52,53 г, вартістю 227,45 гривень, срібні сережки 10 штук, загальною вагою 20,78 г, вартістю 88,77 гривень, срібні підвіски 2 штуки, загальною вагою 7,17 г, вартістю 67,32 гривні, сережки металеві 2 штуки, вартістю 15 гривень, каблучку металеву, вартістю 10 гривень, сережки металеві 2 штуки, вартістю 80 гривень, комплект біжутерії, вартістю 80 гривень, срібну чайну ложку, вагою 19,28 г, вартістю 82,71 гривень, вилку фруктову металеву, вартістю 50 гривень, вилки металеві 8 штук, вартістю 240 гривень, а також ноутбук «Fujitsu Lifebook F5», вартістю 2500 гривень. Після цього ОСОБА_9 зателефонував ОСОБА_10 , який не був обізнаний про злочинні наміри останніх, щоб він допоміг перенести викрадені речі до автомобіля, та спустився до виходу, ОСОБА_8 в свою чергу залишився в приміщенні квартири, заховав викрадений ноутбук «Fujitsu Lifebook F5» у сорочку чорного кольору, яка належить останньому, та вийшов з приміщення квартири, щоб спускатись на вулицю. ОСОБА_9 біля виходу з під`їзду передав ОСОБА_10 сумку з викраденими речами, після чого повернувся до приміщення під`їзду, а ОСОБА_10 пішов до автомобіля та поклав сумку до салону.

Таким чином, своїми спільними діями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 завдали ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 6808,03 гривні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у тому, що він попередньо домовився із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про спільне вчинення повторного таємного викрадення майна, поєднаного із проникненням у житло. Згідно розподілених заздалегідь ролей, ОСОБА_10 , у той час як ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зайшли у під`їзд будинку АДРЕСА_5 , залишився біля автомобіля «Шевроле Епіка», державний номерний знак НОМЕР_1 , з метою спостереження за оточуючою обстановкою та у подальшому, реалізуючи спільний умисел, отримав від ОСОБА_9 сумку із викраденими речами та поклав її до салону вказаного автомобіля. Тобто за викладених обставин ОСОБА_10 вчинив повторне таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, поєднане із проникненням до житла.
Суд, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до висновку про ненадання стороною обвинувачення достатніх та допустимих доказів на доведення причетності обвинуваченого ОСОБА_10 до вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а тому за недоведеністю вчинення ОСОБА_10 цього злочину визнав його невинуватим та виправдав.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, вважаючи вирок суду в частині виправдування обвинуваченого ОСОБА_10 , у зв`язку з недоведеністю вчинення злочину, незаконним та необґрунтованим, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок суду в частині виправдування обвинуваченого ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок, яким кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі смертю обвинуваченого.
В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення про виправдування ОСОБА_10 без всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального правопорушення, без належного аналізу всіх здобутих доказів, якими обґрунтовується пред`явлене обвинувачення, в тому числі оцінки показань свідків, висновків експертиз, досліджених у ході судового слідства, та не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
Між тим, обґрунтовуючи недоведеність вчинення ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_13 , який чітко вказав, що він бачив як ОСОБА_10 копирсався у сумці, в якій, як виявилося в подальшому, знаходилося викрадене майно, а отже, ОСОБА_10 усвідомлював, що саме знаходилося в даній сумці. При цьому, ОСОБА_10 одразу, після того, як чоловіки представилися працівниками міліції, почав тікати, що також свідчить про його протиправну поведінку та намагання втекти з місця вчинення злочину з метою уникнення відповідальності. Крім того, ОСОБА_10 одразу, після затримання, повідомив про те, що він разом із співучасниками вчинили квартирну крадіжку.
При цьому необхідно критично віднестися до показань обвинувачених, які вказують на те, що ОСОБА_10 не був поінформований про намір ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинити квартирну крадіжку, оскільки нелогічним є те, що ОСОБА_8 в темну пору доби (близько 23 год.), з поміж інших осіб, на зупинці громадського транспорту, неподалік станції метро «Оболонь», помітив свого знайомого ОСОБА_10 та, достовірно знаючи і усвідомлюючи, що він ( ОСОБА_8 ) та ОСОБА_9 їдуть до заздалегідь визначеної квартири, щоб вчинити крадіжку, зупинив авто, підібрав сторонню особу ( ОСОБА_10 ), відвіз на місце вчинення злочину та таким чином створив всі необхідні умови для того, щоб ОСОБА_10 став свідком даної події.
Окрім того, зі слів обвинувачених, ОСОБА_9 залишив у авто, в якому залишився ОСОБА_10 , один із мобільних телефонів, які ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час готування до вчинення злочину в день вчинення крадіжки спеціально купили для її здійснення, а в подальшому на один з цих телефонів зателефонував ОСОБА_9 , хоча з його показань він не був добрим знайомим ОСОБА_10 , та попросив ОСОБА_10 підійти до дверей під`їзду та допомогти йому віднести сумки до авто. Проте, дані показання є також нелогічними та суперечливими, оскільки, зі слів обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , останні є наглядно знайомими, проте не друзями, та між собою практично не спілкувалися, однак на телефон, який знаходився в авто, здійснював дзвінок саме ОСОБА_14 , а не ОСОБА_8 , який є більш близьким другом ОСОБА_10 , та попросив допомогти ОСОБА_10 віднести від вхідних дверей під`їзду до авто сумку, хоча ОСОБА_9 сам міг покласти дану сумку до авто, так як остання не була тяжкою, а автомобіль був розташований практично безпосередньо перед самим входом до під`їзду. Також є незрозумілим і те, чому саме ОСОБА_9 відповів на вхідний дзвінок на чужий мобільний телефон з незнайомого номеру.
Також, на думку прокурора, суд безпідставно не визнав доказами відомості, які містяться у висновку експерта № 67/тр від 26.09.2013, оскільки, згідно висновку експерта частини секретного механізму, одна з яких вилучена під час огляду квартири АДРЕСА_7 , а друга - у ОСОБА_10 під час огляду місця події 11.07.2013 року, складають єдине ціле, що свідчить про його безпосередню причетність до вчинення квартирної крадіжки.
Таким чином, висновки суду щодо недоведеності вчинення ОСОБА_10 злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прокурором не оскаржується.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги з урахуванням рішення Верховного Суду щодо перевірки законності рішення у частині наявності підстав для продовження провадження в суді першої інстанції для реабілітації померлого ОСОБА_10 , а також заперечення захисникащодо задоволення апеляційної скарги прокурора з тих підстав, що в матеріалах провадження наявні матеріали, які підтверджують згоду матері ОСОБА_10 на продовження провадження в суді першої інстанції для реабілітації її сина, дослідивши частково письмові докази, що стосуються наявності підстав для продовження провадження в суді першої інстанції для реабілітації померлого ОСОБА_10 , журнал та звукозапис судового засідання від 25.11.2016 року, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Як слідує з матеріалів провадження, вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року:

- ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком приєднано частину невідбутого покарання за вироком Печерського районного суду м. Києва від 29.12.2010 року та остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

- ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

- ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного злочину.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні та захисник ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишені без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 липня 2018 року касаційна скарга прокурора задоволена частково, скасована ухвала Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року відносно виправданого ОСОБА_10 та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Як зазначено в постанові Верховного Суду, за матеріалами кримінального провадження встановлено, що суд дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, що ґрунтується на аналізі зібраних у провадженні доказів, оцінених судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України (показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; даних, що містятьсяу висновках судово-медичних експертиз, протоколах огляду місця події).
Суд перевірив і спростував повною мірою доводи сторони обвинувачення щодо наявності в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, у зв`язку з відсутністю достатніх та допустимих доказів доведення факту його участі у вчиненні інкримінованого йому злочину органом досудового розслідування.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_10 у силу презумпції невинуватості не можуть бути кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України через недоведеність факту вчинення злочину останнім.

На вказаний вирок було подано апеляційні скарги, в тому числі й прокурором, який заперечив висновки суду про недоведеність винуватості ОСОБА_10 в інкримінованому злочині, стверджував про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, винуватість останнього вважав доведеною зібраними у провадженні доказами. У зв`язку з чим просив апеляційний суд вирок відносно ОСОБА_10 скасувати та закрити провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Як встановлено матеріалами провадження ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до ухвалення вироку відносно нього.
Судом апеляційної інстанції не перевірено наявність обставин, які були необхідними щодо продовження провадження в суді першої інстанції для реабілітації померлого ОСОБА_10 та не зазначено про це в ухвалі.
Тому доводи на необхідність закриття провадження у зв`язку зі смертю обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі прокурора, апеляційним судом належним чином не перевірено, а отже не спростовано.
Відсутність в ухвалі апеляційного суду належного мотивування прийнятого рішення ставить під сумнів її законність, а отже визнається істотним порушенням вимог процесуального закону та є підставою для скасування ухвали із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Отже, підставою для скасування судового рішення касаційним судом стали допущені судом апеляційної інстанції істотні порушення кримінально-процесуального закону, зумовлені нездійсненням перевірки наявності обставин, які були необхідними щодо продовження провадження в суді першої інстанції для реабілітації померлого ОСОБА_10 , внаслідок відсутності належного мотивування прийнятого рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року відносно ОСОБА_10 , якого визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного злочину, в межах доводів апеляційної скарги прокурора з урахуванням вказівок Верховного Суду, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України,судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

А саме, рішення має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

Відповідно до ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Виправдання особи за вказаною підставою означає повну реабілітацію обвинуваченого та підтверджує його непричетність до кримінального правопорушення.

Отже, з позиції КПК України, реабілітація померлого - це можливість доведення невинуватості померлого у вчиненні кримінального правопорушення шляхом продовження кримінального провадження щодо нього після його смерті, що здійснюється за ініціативи інших осіб.

КПК України не містить прямої вказівки на те, хто може вимагати продовження провадження з метою реабілітації померлої особи. Тому колегія суддів вважає можливим застосувати аналогію закону, згідно з приписами ч. 6 ст. 9 КПК України, за якою, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Так, відповідно до ст. 525 КПК України, близькі родичі обвинуваченого, який помер, мають право подати відповідну заяву, якщо це необхідно для його реабілітації.

Таким чином, право звертатись із заявою про продовження провадження з метою реабілітації померлого мають його близькі родичі.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_10 , який у кримінальному провадженні №0009001 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.08.2016 року та відповіддю Відділу державної реєстрації смерті у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо реєстрації смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що складено актовий запис про смерть №12377 від 12.08.2016 року ( т. 4 а.п. 167, 169).
Дослідженням журналу та звукозапису судового засідання Оболонського районного суду м. Києва від 25.11.2016 року, колегією суддів встановлено, що присутня у вказаному судовому засіданні мати померлого ОСОБА_10 - ОСОБА_19 висловила прохання про продовження розгляду справи для реабілітації її померлого сина - ОСОБА_10 та вказала, що представництво інтересів померлого в суді буде здійснюватись адвокатом ОСОБА_7 , яким надано Ордер від 25.11.2016 року та витяг з Договору №180-к про надання правової допомоги від 25.11.2016 року, укладеного між Адвокатським бюро "ВИЛКОВА" в особі Голови бюро ОСОБА_7 та ОСОБА_19 (т. 4 а.п. 202-204).
Отже, всупереч тверджень прокурора, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив розгляд кримінального провадження стосовно померлого ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі відповідної заяви матері померлого ОСОБА_10 - ОСОБА_19 з метою його реабілітації.
За результатами розгляду висунутого ОСОБА_10 обвинувачення, що було здійснено з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства - за участю сторін кримінального провадження, при цьому сторона захисту ОСОБА_10 була представлена захисником ОСОБА_7 , та безпосередньоу судовому засіданні було досліджено всі докази, надані стороною обвинувачення на обґрунтування винуватості ОСОБА_10 , суд першої інстанції прийшов до висновку про ненадання стороною обвинувачення достатніх та допустимих доказів на доведення причетності обвинуваченого ОСОБА_10 до вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а тому за недоведеністю вчинення ОСОБА_10 цього злочину визнав його невинуватим та виправдав.

Такий висновок суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, колегія суддів вважає обґрунтованим, оскільки він ґрунтується на аналізі зібраних у провадженні доказів, оцінених судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Так, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку досліджено надані стороною обвинувачення докази, зокрема:
- допитано обвинуваченого ОСОБА_10 , який категорично заперечував свою причетність до інкримінованого йому злочину, пояснивши, що 10 липня 2013 року у вечері, по закінченню роботи, він перебував на зупинці громадського транспорту станції метро «Оболонь», де побачив автомобіль «Шевроле Епіка», який належав знайомому ОСОБА_8 . Коли автомобіль зупинився, ОСОБА_8 запропонував підвезти його додому, при цьому повідомивши, що по дорозі їм потрібно заїхати до знайомих, на що він погодився. Коли вони під`їхали до будинку, де жили знайомі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , останні вийшли, а він залишився, при цьому попросив залишити йому ключі від автомобіля, щоб заряджати планшет. Через деякий час на мобільний телефон, що був в автомобілі, хтось зателефонував. Кому належав цей телефон йому не було відомо, але, припускаючи, що даний телефон належить його знайомим ОСОБА_8 або ОСОБА_9 , він відповів та почув голос ОСОБА_9 , який попросив підійти до дверей у під`їзд та забрати речі. Він підійшов до вхідних дверей до під`їзду, в який зайшли ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та отримав від останнього сумку і поклав її до багажника. Після чого він пішов до магазину, щоб купити сигарети, але, знаходячись біля магазину почув крики, підбіг до машини, почув постріли, та у цей час його скрутили, повалили на землю, наступили ногою на голову. У такому положенні він перебував майже дві години. За цей час люди, які його затримали, декілька разів перевіряли вміст його сумки. Після чого у присутності понятих, з його сумки були вилучені речі, що йому не належали, зокрема, частина від механізму замка;
- допитано обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які надали аналогічні показання, що й ОСОБА_10 ;
- допитано потерпілу ОСОБА_12 , яка пояснила, що 11 липня 2013 року, коли вона перебувала у відпустці, близько 15 години до неї зателефонувала сестра та розповіла, що у її квартирі відбулася крадіжка. Повернувшись додому 14 липня 2013 року, вона виявила відсутність ювелірних прикрас, грошей у сумі 800 гривень та ноутбука. При цьому замки двох вхідних дверей були зламані;
- допитано свідка ОСОБА_16 , який станом на липень 2013 року працював на посаді оперуповноваженого ВКР ГУ МВС України у м. Києві, та пояснив, що 10 - 11 липня 2013 року оперативна група, у склад якої увійшов він, ОСОБА_20 , ОСОБА_13 та ОСОБА_21 , відпрацьовуючи територію на предмет виявлення осіб, причетних до квартирних крадіжок, приїхали до будинку, номеру якого не пам`ятає, де у 3-му або 4-му під`їзді з боку вулиці, на квартирах були розставлені мітки. Близько 4-ї години ранку, він побачив, як двері під`їзду, за яким вони вели нагляд, відчинилися, туди зайшов чоловік, який одразу ж вийшов, тримаючи у руках сумку. Дана особа викликала підозру, у зв`язку із чим він повідомив по рації іншим співробітникам про нього, а сам залишився біля під`їзду. Дочекавшись, коли чоловік із сумкою відійшов від під`їзду, він зайшов в середину та побачив людей, які бігли по сходах. Приблизно між 3-м та 4-м поверхами він побачив хлопця із чорною сумкою через плече. Дізнавшись, що свідок є правоохоронцем, хлопець повідомив, що ними вчинено квартирну крадіжку. Залишившись із вказаним хлопцем, як було з`ясовано пізніше ОСОБА_9 , він викликав наряд міліції, а інші співробітники затримали ОСОБА_8 , який тримав у руках ноутбук, загорнутий у свою футболку. У сумці, яка була у ОСОБА_9 , були інструменти для зламу замків;
- допитано свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що у липні 2013 року оперативна група під його керівництвом з метою виявлення та розкриття квартирних крадіжок відпрацьовувала під`їзд у будинку на пр. Героїв Сталінграду, де заздалегідь злочинцями на дверях були встановлені мітки. Коли почало світати, вони побачили як чоловіку, який чекав на вулиці, були передані сумки. Свідок разом з іншим оперуповноваженим підійшли до цього чоловіка з метою перевірки документи, для чого представилися, але чоловік почав дуже швидко бігти, при цьому перекинувся через огорожу, вдарився головою та впав. Вони підійшли до нього, з`ясувавши його стан та ще раз представилися. Після чого чоловік повідомив, що він разом співучасниками здійснили квартирну крадіжку. Залишивши затриманого, яким, як з`ясувалося пізніше, був ОСОБА_10 , він разом із ОСОБА_21 зайшов до під`їзду, де спочатку був затриманий ОСОБА_9 із чорною наплічною сумкою, потім двома поверхами вище - ОСОБА_8 із ноутбуком у руках, загорнутим у сорочку;
- допитано свідка ОСОБА_17 , який повідомив, що входив у склад слідчо-оперативної групи, що виїхала на місце злочину. У під`їзді на різних поверхах були затримані два чоловіка із викраденими речами. Один з них - ОСОБА_8 повідомив, що вони вчинили крадіжку з квартири, речі з якої були передані ОСОБА_9 . ОСОБА_10 , який до під`їзду не заходив;
- допитано свідка ОСОБА_18 , який пояснив, що у липні 2013 року близько 04 години, повертаючись додому, біля будинку АДРЕСА_5 , йому разом із батьком запропонували бути понятими при проведені огляду автомобіля, з багажника та салону якого витягнули інструменти для відмикання дверей, про що йому стало відомо зі слів працівників міліції;
- дані протоколу огляду місця події від 11.07.2013 року, згідно якого в ході огляду квартири АДРЕСА_7 встановлено пошкодження верхнього замку зовнішніх вхідних дверей, за якими знаходяться внутрішні вхідні двері (дерев`яні), у яких верхній замок відсутній, у нижньому замку відсутня зовнішня половина секретного механізму (т. 2 а.п. 2 - 4);
- дані протоколу огляду місця події від 11.07.2013 року, за яким оглядалась ділянка місцевості біля 16 під`їзду будинку АДРЕСА_5 , на якій знаходився автомобіль марки «Шевроле Епіка» державний номерний знак НОМЕР_1 , поруч із яким затриманий ОСОБА_10 (т. 2 а.п. 8 - 12);
- дані протоколу огляду місця події від 11.07.2013 року, згідно із яким у присутності понятих були оглянуті вхідні двері до приміщення квартири АДРЕСА_7 . На момент проведення огляду верхній замок металевих вхідний дверей зламаний, відсутня половина секретного механізму. За металевими дверима знаходяться дерев`яні двері, обидва замки у яких зламані (т. 2 а.п. 26-30);
- дані висновку експерта № 67/тр від 26.09.2013 року, згідно із яким: дві частини циліндрового механізму замку, одна з яких була вилучена під час огляду місця події квартири АДРЕСА_7 , а друга при огляді особистих речей ОСОБА_10 раніше складали єдине ціле (т. 2 а.п. 43 - 47);
- дані постанов від 15 липня 2013 року, якими частини секретного механізму та вилучені в ході огляду місця події сумка чорного кольору з інструментами визнані речовими доказами у кримінальному провадженні (т. 2 а.п. 6, 7, 58, 59, 60, 61);
- дані висновку експерта від 26.09.2013 року № 68/тр, відповідно до якого - на поверхнях наданого на дослідження замку, вилученого під час огляду місця події від 11.07.2013 року у квартирі АДРЕСА_7 , є сліди стороннього предмету, які не придатні для ідентифікації (т. 2 а.п. 82 - 90).
Проаналізувавши показання обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не повідомляли ОСОБА_10 про свої злочинні наміри, свідків та зазначені вище письмові докази, суд першої інстанції визнав показання обвинуваченого ОСОБА_10 про його непричетність до вчиненого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, достовірними та такими, що не спростовані стороною обвинувачення, оскільки достатніх та допустимих доказів на підтвердження висунутого обвинувачення під час судового розгляду суду не надано.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є мотивованими та узгоджуються із положеннями кримінального процесуального закону.
При цьому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що стороною обвинувачення жодним доказом не спростовані пояснення ОСОБА_10 про його необізнаність у злочинних намірах ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Водночас твердження прокурора про безпідставне не взяття судом першої інстанції до уваги показань свідка ОСОБА_13 щодо того, що він бачив як ОСОБА_10 копирсався у сумці, в якій, як виявилося в подальшому, знаходилося викрадене майно, а отже, ОСОБА_10 усвідомлював, що саме знаходилося в даній сумці, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки такі показання свідка ОСОБА_13 іншими доказами у провадженні не підтверджуються, і зокрема, свідок ОСОБА_16 , який також спостерігав за під`їздом, вказав, що бачив, як близько 4-ї години ранку двері під`їзду, за яким вони вели нагляд, відчинилися, туди зайшов чоловік, який одразу ж вийшов, тримаючи у руках сумку, а про такі обставини, на які вказав свідок ОСОБА_13 , що ОСОБА_10 копирсався у сумці, в якій, як виявилося в подальшому, знаходилося викрадене майно, не повідомляв.
До того ж жоден з цих свідків не вказав, за яких обставин, у сумці ОСОБА_10 опинилась частина секретного механізму замка вхідних дверей до квартири АДРЕСА_7 , зважаючи на те, що, за показаннями свідка ОСОБА_16 , у під`їзд зайшов ОСОБА_10 , який одразу ж вийшов, а свідок ОСОБА_13 не вказував про те, що ОСОБА_10 , відходячи від під`їзду та до моменту, як поклав сумку до автомобіля, після чого вони підійшли до нього, клав якісь речі у свою сумку, яка була при ньому.
А отже, показання свідка ОСОБА_13 , як такі, що беззаперечно не доводять причетності ОСОБА_10 до вчинення інкримінованого йому злочину поза розумним сумнівом, обґрунтовано не взяті судом першої інстанції до уваги.

Що стосується посилань прокурора на необхідність критичного ставлення до показань обвинувачених, які вказують на те, що ОСОБА_10 не був поінформований про намір ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинити квартирну крадіжку, через нелогічність того, що ОСОБА_8 в темну пору доби (близько 23 год.), з поміж інших осіб, на зупинці громадського транспорту, неподалік метро «Оболонь», помітив свого знайомого ОСОБА_10 та, достовірно знаючи і усвідомлюючи, що він ( ОСОБА_8 ) та ОСОБА_9 їдуть до заздалегідь визначеної квартири, щоб вчинити крадіжку, зупинив авто, підібрав сторонню особу ( ОСОБА_10 ), відвіз на місце вчинення злочину та таким чином створив всі необхідні умови для того, щоб ОСОБА_10 став свідком даної події, то вони мають лише характер припущень, а відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічним чином вищевказане стосується і щодо інших тверджень прокурора в апеляційній скарзі щодо нелогічності показань обвинувачених по обставинах, за яких відбулось спілкування ОСОБА_10 із ОСОБА_9 по мобільному телефону, що був залишений в автомобілі, через те, що вони були лише наглядно знайомими.
А відтак, всупереч доводам прокурора колегія суддів вважає, що судом обґрунтовано взято до уваги показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки вони є послідовними, логічними та узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі.
Також, на противагу доводам апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 2 ст. 23 КПК України, прийшов до правильного висновку, що, оскільки у судовому засіданні стороною обвинувачення не забезпечено можливість безпосереднього дослідження речових доказів, якими є дві частини секретного механізму, метою якого було одностайне сприйняття їх судом та іншими учасниками судового провадження як підтвердження вини ОСОБА_10 , суд позбавлений права надати оцінку вказаним вище речовим доказами та відомостям, викладеним у висновку експертизи № 67/тр, для проведення якої дані частини секретного механізму були направлені.

За приписами ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 даного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Отже, при вирішенні питання про винуватість обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що винуватість обвинуваченої особи доведена.
Провівши аналіз зазначених доказів, суд першої інстанції оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, та дійшов обгрунтованого висновку, щодостатніх та допустимих доказів на доведення факту участі ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, під час судового розгляду суду не надано, що є підставою для його виправдання за цим законом про кримінальну відповідальність.
За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_10 дотримано вимоги кримінального процесуального закону, а тому відсутні підстави для його скасування, як про це ставить питання в апеляційній скарзі прокурор.
За викладеним, апеляційна скарга прокурора у провадженні до задоволення не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_10 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3