Постанова

Іменем України

15 жовтня 2019 року
м. Київ

справа № 294/1306/17
провадження № 51-1555км19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000073, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 28 червня 2012 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 19 березня 2015 року звільненого умовно-достроково на строк 1 рік 2 місяці 30 днів,

у вчиненні злочинів, передбачених ст. 198, ч. 3 ст. 185 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Любарського районного суду Житомирської області від 04 грудня 2018 року ОСОБА_6 засуджено: за ст. 198 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки 6 місяців і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
За цим вироком також засуджено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України, судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_6 засуджено за таких обставин.
17 лютого 2017 року близько 22:30 особа, матеріали щодо якої виділено, в окреме провадження, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом зірвання навісного замка від вхідних дверей за допомогою металевого прута проникли в житловий будинок АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 , звідки таємно викрали майно останньої на загальну суму 7431,33 грн, яке надалі склали у два поліетиленових мішки. Після цього особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, та ОСОБА_7 підготували ще частину майна з метою крадіжки, однак, не маючи фізичної змоги винести викрадене за один раз, частину викрадених речей вони перевезли до домоволодіння ОСОБА_9 на АДРЕСА_3 у зазначеному селищі, де залишили на зберігання, а також запропонували останньому забрати з будинку ще частину майна, яке вони помітили та підготували для викрадення, на що той погодився.
Не припиняючи своїх злочинних дій, 18 лютого 2017 року 00:30 ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з корисливих мотивів з метою викрадення чужого майна за вищевказаних обставин проникли до господарського приміщення, розташованого на території зазначеного домоволодіння, звідки таємно викрали майно ОСОБА_8 , завдавши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 2008 грн.
Після чого ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 та вищевказаною особою через вхідні двері, які були раніше відкриті шляхом зірвання навісного замка, знову зайшли до житлового будинку ОСОБА_8 , де забрали заздалегідь підготовлене для викрадення майно, чим спричинили потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 8571,51 грн.
У результаті розгляду кримінального провадження Житомирський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок районного суду від 04 грудня 2018 року в частині призначеного покарання та ухвалив свій, яким ОСОБА_6 визначено вважати засудженим: за ст. 198 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
У решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 суд залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду, застосувати до нього положення ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням. ОСОБА_6 вважає, що апеляційний суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням повною мірою не врахував усіх обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого та безпідставно ухвалив свій вирок, яким призначив покарання, явно несправедливе через суворість.
У заяві потерпіла ОСОБА_8 просила розгляд зазначеного кримінального провадження проводити без її участі, зазначила, що стосовно міри покарання покладається на розсуд суду.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 , висловивши доводи на підтримання своєї касаційної скарги, просив змінити вирок апеляційного суду та звільнити його від відбування покарання з випробуванням;
Прокурор вважав, що доводи засудженого в касаційній скарзі є безпідставними.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 198, ч. 3 ст. 185 КК України, відповідно до вимог ст. 433 КПК України колегія суддів не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржуються.
Доводи ОСОБА_6 , наведені ним у касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість колегія суддів вважає безпідставними.
Так, мотивуючи своє рішення щодо справедливості виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених злочинів, обставини, що пом`якшують його покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та добровільне відшкодування завданого збитку), відсутність обставин, які його обтяжують, дані про особу винного (свою вину у вчиненому визнав повністю, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, добровільно відшкодував завданий збиток потерпілій за цивільним позовом), а також думку потерпілої, котра не наполягала на застосуванні до обвинуваченого суворої міри покарання.

На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції призначив покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі та звільнив його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, дійшовши висновку про можливість його виправлення та перевиховання без відбування покарання.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_6 покарання, а також обґрунтованість рішення про застосування ст. 75 КК України, взяв до уваги обставини, враховані районним судом.
Разом із цим, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання з можливістю виправлення та перевиховання винного без його відбування поза увагою суду першої інстанції, по суті, залишилося те, що ОСОБА_6 відповідно до матеріалів провадження раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, останній раз - за вчинення тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, після відбуття покарання через незначний проміжок часу знову вчинив умисний, корисливий злочин. При цьому згідно ст. 89 КК України ОСОБА_6 має судимість, не погашену та не зняту в установленим законом порядку.
На підставі наведених обставин у їх сукупності суд апеляційної інстанції, врахувавши мету покарання, дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливо без відбування покарання, та призначив засудженому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції ч. 3 ст. 185 ККУкраїни.

З урахуванням зазначених даних, а саме того що ОСОБА_6 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, що свідчить про нього як про особу, яка не стає на шлях виправлення та перевиховання, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_6 покарання у зазначеному виді й розмірі справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
При цьому підстав вважати покарання, призначене засудженому, несправедливим через суворість, підстав для його пом`якшення чи застосування положень ст. 75 вказаного Кодексу та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегія суддів не встановила, а тому підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3