Справа № 153/1118/18
Провадження №11-кп/801/513/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000343 від 05.09.2016,
за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні Могилів-Подільської місцевої прокуратури та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Чернівецького районного суду Вінницької областівід 18 січня 2019 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безводне Ямпільського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, місце роботи: ПрАТ ПК «Поділля» с. Дзигівка Ямпільського району Вінницької області, посада - тракторист-механізатор, засудженого вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 28.03.2018, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31.8.2018, за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт, ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначено покарання у виді одного року обмеження волі, на підставі ст.. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік 6 місяців, на підставі ч. 1 п.п. 1, 2 ст. 76 КК України зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи,

- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Чернівецького районного суду Вінницької областівід 18 січня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання встановивши іспитовий строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Термін відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту винесення вироку 18 січня 2019 року.
Вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 28.03.2018, який відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 31.08.2018 залишено без змін, відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (немайнової) заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 завдану йому матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 3 376 (три тисячі триста сімдесят шість) гривень 44 копійки.
Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 завдану йому моральну шкоду у розмірі 10 000,00 (десяти тисяч) гривень.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 понесені ним процесуальні витрати у розмірі 4 444 (чотири тисячі чотириста сорок чотири) гривні 49 копійок.
Стягнуто зі ОСОБА_7 в дохід держави судовий збір у розмірі 704 (семисот чотирьох) гривень 80 копійок.

Згідно вироку судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2016, близько 06 години 45 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи на території домоволодіння колишньої співмешканки ОСОБА_10 , що по АДРЕСА_2 з приводу повернення спільно нажитого майна, під час словесної суперечки на ґрунті особистих неприязних відносин, вчинив відносно останньої протиправні дії шляхом спричинення тілесних ушкоджень та погрози вбивством.
У вказаний конфлікт втрутився ОСОБА_9 , який з метою захисту своєї матері намагався припинити незаконні дії ОСОБА_7 та затримати останнього до приїзду працівників поліції.
ОСОБА_7 , маючи на меті покинути вказане домоволодіння та уникнути відповідальності, розпочав протидіяти ОСОБА_9 , шляхом умисного нанесення останньому тілесних ушкоджень.
Зокрема, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , знаходячись в житловій кімнаті будинку, та знаючи про наявність давньої травми плеча у ОСОБА_9 , схопив своїми руками праву руку останнього та за допомогою ривка потягнув її донизу.
В подальшому ОСОБА_7 вийшов з будинку, однак ОСОБА_9 його наздогнав та намагався зупинити, тримаючи за одяг, не даючи вийти з подвір`я.
При цьому, ОСОБА_7 знову, намагаючись покинути вказане домоволодіння, послідовно наніс один удар долонею руки в область обличчя ОСОБА_9 , один удар в передню частину його правого плеча та один удар в область грудної клітини, від чого ОСОБА_9 упав на землю та втратив свідомість.
Вказаними протиправними діями ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в ділянці правого ока, крововиливу в ділянці нижньої повіки правого ока, забою головного мозку легкого ступеня та підвивиху правого плеча, які відповідно до висновку експерта №109 від 18.04.2018 Хмельницького обласного бюро судово-медичної експертизи за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що її подали

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичних обставин справи та висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини засудженого у вчиненні злочину, порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413, ст. 414 КПК України та просить ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1530 грн.

На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК України остаточне покарання ОСОБА_7 призначити за сукупністю злочинів у вигляді штрафу в розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1530 грн., а вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 28.03.2018 року відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно. В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст. 70 КК України. Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд зазначив, що обставин що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено, однак не врахував ту обставину, що ОСОБА_7 в ході судового розгляду, не зважаючи на доведеність вини у вчиненому правопорушенні та наявність попереднього вироку суду, яким йому було встановлено іспитовий строк на підставі ст. 75 КК України, у скоєному не розкаявся, в судових засіданнях виказав неповагу до потерпілого, цивільний позов потерпілого не визнав та шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням не відшкодував. Поза увагою суду залишилось те, що, відповідно до норм чинного законодавства, винна особа несе матеріальну відповідальність за заподіяну ним шкоду, а тому відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, є не правом, а обов`язком обвинуваченого. Також не надано належної оцінки діям обвинуваченого й у зв`язку з наявністю попередньої судимості. Тому вважає, що суд без врахування сукупності злочинів, призначив покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі із застосуванням звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, що є недостатнім для виправлення останнього.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді двох років обмеження волі, а цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом неправильно застосовано норми ст. 75 КК України, адже ОСОБА_7 не визнав своєї вини в інкримінованому йому злочині, не розкаявся та не визнав цивільний позов і не відшкодував йому матеріальну та моральну шкоду. Місцевий суд у вироку зазначив відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого і це при тому, що він вчинив злочин загально небезпечним способом, а саме з використанням газу, що могло призвести до вибуху та руйнації будівель та приміщень, могли постраждати не лише потерпілий та його мати а також оточуючі громадяни, тому вважає що суд не повинен був призначити покарання обвинуваченому не пов`язане з арештом або обмеженням волі, оскільки виправлення обвинуваченого без відбування покарання не є можливим. Окрім цього, вважає що місцевий суд вирішуючи питання його цивільного позову не оцінив належним чином надані докази на підтвердження суми понесених ним витрат пов`язаних з його лікуванням, не врахував вимоги розумності і справедливості, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого, погіршення його здібностей, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого, у зв`язку з чим вважає, що стягнутий місцевим судом розмір моральної шкоди є також занижений.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 частково підтримав апеляційну скаргу прокурора з підстав, викладених у ній та просив апеляційний суд вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді двох років обмеження волі. На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК України вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 28.03.2018 року відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно. В решті просив вирок місцевого суду залишити без змін.

Також у зв`язку з цим прокурор частково погодився і з вимогами апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 та не заперечував проти її часткового задоволення, скасування вироку місцевого суду в частині призначеного обвинуваченому покарання та ухвалення нового вироку, яким призначити обвинуваченому покарання у виді двох років обмеження волі, а в іншій частині просив апеляційну скаргу потерпілого залишити без задоволення, а вирок без змін.

ПотерпілийОСОБА_9 свою апеляційну скаргу повністю підтримав та наполягав на її задоволенні в повному обсязі, посилаючись на викладені у ній доводи. Також заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи, що доводи скарги прокурора про необхідність скасування вироку місцевого суду лише в частині призначення обвинуваченому покарання та ухвалення в цій частині нового вироку про призначення ОСОБА_7 у виді штрафу не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Окрім цього, потерпілийОСОБА_9 подав свої письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора у яких просив апеляційну скаргу відхилити, оскільки призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу є явно несправедливим. Також просив надати йому можливість взяти участь в апеляційному розгляді.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили залишити апеляційні скарги прокурора та потерпілого без задоволення, а вирок місцевого суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Крім того, при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України відносно загальних засад призначення цього покарання у відповідності до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вірно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Разом з тим, колегія суддів переконана, що доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого дають достатні підстави вважати, що вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність на підставі п. 4 ч.1 ст. 409, п. 1 ст.ст. 413, КПК України та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 420 КК України.

Так, у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, то за таких умов покарання остаточно призначається за сукупністю злочинів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий вироком Ямпільського районного суду 28.03.2018 за ч.1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком, вчинене ним 05.09.2016, тобто до ухвалення попереднього вироку Ямпільського районного суду Вінницької області від 28.03.2018.

Однак, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевий суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст. 70 КК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Окрім цього, заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг про те, що вирок суду стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості на підставі ст. 414 КПК України та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 420 КК України.

Відповідно до вимог статті 50 КК України рішення суду про призначення покарання, з - поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов' язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 місцевий суд зазначив у вироку, що обставин які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено. Проте, судом належним чином не враховано ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_7 в ході судового розгляду, не зважаючи на доведеність його вини у вчинененні даного кримінального правопорушення та наявність попереднього вироку суду, яким йому було встановлено іспитовий строк на підставі ст. 75 КК України, у скоєному не розкаявся, в судових засіданнях виказав неповагу до потерпілого, цивільний позов потерпілого не визнав та шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням не відшкодував. Таким чином місцевим судом не надано належної оцінки діям обвинуваченого й у зв' язку з наявністю у нього попередньої судимості.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що відповідно до норм чинного законодавства, винна особа несе матеріальну відповідальність за заподіяну ним шкоду, а тому відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, є не правом, а обов`язком обвинуваченого.

Дані обставини судом першої інстанції належним чином не були взяті до уваги, та при призначенні покарання обвинуваченому, суд не навів переконливих доводів для призначення йому покарання, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, неправильно звільнивши обвинувааченого від його відбування з випробовуванням.
Враховуючи наведене, доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого дають достатні підстави колегії суддів апеляційного суду вважати, що суд першої інстанції призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробовуванням з покладенням на нього обов`язків передбачених п.п.1,2 ст. 76 КК України, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного та відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, у даному випадку є безумовно недостатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги потерпілого про те, що місцевим судом безпідставно не встановлено обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, на яку посилається потерпілий вчинення злочину загально небезпечним шляхом.
Таке рішення місцевим судом обґрунтовано тим, що під вчиненням злочину загальнонебезпечним способом розуміється вчинення його, зокрема, такими способами, як вибух, підпал, зараження чи отруєння водойм, затоплення, використання автоматичних пристроїв, електричного струму, газу тощо. Вчинення злочину загальнонебезпечним способом підвищує суспільну небезпечність вчинюваного злочину і особи злочинця, оскільки при цьому виникає загроза для багатьох об`єктів кримінально-правової охорони і настання тяжких наслідків. Закон визнає обтяжливою обставиною сам спосіб вчинення злочину. Разом із тим, у даному кримінальному провадженні ані в ході досудового слідства, ані в ході судового розгляду під час безпосереднього допиту учасників судового провадження та дослідження письмових доказів не встановлено обставин спричинення ОСОБА_9 обвинуваченим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень загально небезпечним способом, а тому така обтяжуюча обставина не може бути врахована при обрані судом покарання. З таким висновком суду першої інстанції погоджується також і апеляційний суд.
Колегія суддів також не може погодитись з доводами апеляційної скарги потерпілого щодо неправильного на його думку часткового задоволення його цивільного цивільного позову, оскільки переконана, що місцевий суд належним чином оцінив надані потерпілим докази на підтвердження суми понесених ним витрат пов`язаних з його лікуванням, при цьому враховані вимоги розумності та справедливості, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого, погіршення його здібностей, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Оцінюючи надані суду докази на підтвердження суми понесених потерпілим матеріальних витрат пов`язаних із вимушеним лікуванням місцевий суд не прийняв до уваги частину наданих потерпілим доказів в обґрунтування понесених ним витрат пов`язаних на лікування. Суд дійшов також вірного висновку про те, що надані потерпілим чеки не являються належними доказами, оскільки:
- ліки, препарати, речі, вода, які вказані в чеках не значаться в листах лікарських призначень, листах огляду хворого. Окрім того, ряд чеків є неналежними та недопустимими доказами у справі, оскільки їх зміст свідчить про придбання медикаментів, однак яких саме та їхню вартість встановити неможливо, ряд чеків нечитабельні. При огляді наданих суду оригіналів чеків також вартість препарату цераксон встановити в декількох чеках неможливо, так як вони нечитабельні;
- витрати у розмірі 450,00 грн., як встановлено судом із показів потерпілого були понесені ним з метою проходження обстеження під час проведення судово-медичної експертизи. Однак, належних доказів на підтвердження необхідності проходження саме даного обстеження (лікарського направлення) матеріали справ не містять;
- засоби особистої гігієни, рушники, бахали, які зазначені у чеках не пов`язані із лікуванням потерпілого чи неправомірними діями обвинуваченого;
- страхові платежі про добровільне медичне страхування сплачуються лише на добровільних засадах та є волевиявленням потерпілого.
В той же час, судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги інші надані суду докази у виді чеків та квитанції, що містяться в матеріалах справи та підтверджують понесені витрати на лікування та обстеження потерпілого, оскільки перелік ліків та препаратів, зазначений у листах лікарських призначень, а обстеження проводилося на підставі рекомендацій лікаря, що містяться у відповідних медичних заключеннях на загальну суму 3 376,44 грн., які суд вважає підлягають до стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого.
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Вирішуючи питання щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди завданої злочином суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що визнання судом ОСОБА_7 винним у вчинені кримінального правопорушення, що полягає у спричиненні потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень не могло не призвести до переживань, душевних страждань та зміни організації життя потерпілого, тому суд погодився з наявністю моральної шкоди завданої ОСОБА_9 неправомірними діями ОСОБА_7 . Місцевий суд виходив з того, що відшкодування моральної шкоди повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом до збагачення цивільного позивача/потерпілого, а тому дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову в цій частині у розмірі 10000,00 грн., яка у даному випадку буде відповідати засадам розумності й справедливості. При цьому судом вірно взято до уваги короткочасний розлад здоров`я, що призвело до лікування потерпілого та його моральні страждання з цього приводу.
З даним висновком суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову також погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки доводи апеляційної скарги потерпілого не дають достатніх підстав для зміни судового рішення у цій частині.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. Відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Тому, колегія суддів вважає слушними думки прокурора та потерпілого про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі без застосування ст. 75 КК України.

На думку колегії суддів, саме такий вид покарання, буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

За таких обставин звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням є необгрунтованим,а тому вирок суду в частині призначення покарання слід скасувати та ухвалити новий вирок з підстав, що передбачені ст. ст. 407, 409, 413,414,420 КПК України, оскільки внаслідок неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність судом призначене покарання, яке через м`якість не відповідає ступеню тяжкості скоєного та особі обвинуваченого.

За таких підстав апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції у цій частині щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України в частині призначення покарання - скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухваленню в цій частині нового вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 419, 420, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні Могилів-Подільської місцевої прокуратури та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Чернівецького районного суду Вінницької областівід 18 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України в частині призначення покарання скасувати у зв`язку знеправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання у виді одного року шести місяців обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК України вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 28.03.2018 року відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

Судді
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2