ВИРОК
17 липня 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Арциз Одеської області,
громадянина України, без місця реєстрації,
проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого,
судимого 28 січня 1997 року Арцизьким районним
судом в Одеській області за ч. 3 ст. 141, ст. 44 КК
України до двох років позбавлення волі з конфіскацією
майна;
29 травня 2001 року Саратським районним судом
Одеської області за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 143,
42 КК України до двох років шести місяців позбавлення
волі;
13 липня 2004 року Деснянським районним судом міста
Чернігова за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до двох
років шести місяців позбавлення волі;
18 грудня 2007 року Київським районним судом міста
Одеси за ч. 1 ст. 309 КК України до двох років
позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України
звільнений від відбування покарання на один рік;
28 травня 2008 року Приморським районним судом
міста Одеси за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 185, 70, 71 КК
України до трьох років позбавлення волі;
26 квітня 2016 року Малиновським районним судом
міста Одеси за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2
ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 70, ст. 71 КК України до чотирьох
місяців арешту;
18 липня 2016 року Києво-Святошинським районним
судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України до
шести місяців арешту;
23 березня 2017 року Сихівським районним судом міста
Львова за ч. 2 ст. 185 КК України до одного року
позбавлення волі;
13 жовтня 2017 року Вінницьким міським судом
Вінницької області за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190,
ст. 70 КК України до двох років позбавлення волі;
14 березня 2018 року Залізничним районним судом
міста Львова за ч. 2 ст. 190 КК України до штрафу в
розмірі 850 грн.,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначене покарання у виді двох років позбавлення волі. Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. за вироком Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року виконувати самостійно.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , будучи раніше засудженим за злочин проти власності маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став та повторно вчинив умисний злочин.
16 лютого 2019 року в 23 год. 00 хв. ОСОБА_5 , проходячи повз будинку № 32-а повул. Зодчих м. Києві, помітив приміщення кафе «Червона Рута», в якому він вирішив вчинити крадіжку чужого майна. Зайшовши всередину кафе на одному зі столів помітив чоловічу сумку.

Реалізуючи свій умисел, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна ОСОБА_5 , переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав чоловічу сумку, яка належила ОСОБА_8 , в якій знаходились грошові кошти в сумі 5800 грн., та не представляючі матеріальної цінності паспорт громадянина України та посвідчення водія на ім`я ОСОБА_5 , однак довести свій злочин до кінця не зміг, оскільки був затриманий працівником охорони разом із викраденим ним майном.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок суду, пом`якшивши йому покарання.
За доводами апеляційної скарги, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій, обвинувачений ОСОБА_5 вважає, що судом першої інстанції призначено йому занадто суворе покарання.
Обвинувачений звертає увагу на те, що вчинений ним замах на крадіжку є незакінченим злочином, яким не було заподіяно шкоди потерпілому. Крім того, на його думку, судом першої інстанції не було враховано, що він має важке захворювання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 просить змінити вирок суду, пом`якшити ОСОБА_5 покарання та виключити з вироку покарання у виді штрафу, призначеного за вироком Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року.
За доводами захисника судом першої інстанції порушено вимоги ст. 71 КК України, оскільки відповідно до показань обвинуваченого штраф за вироком Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року ним був сплачений. Жодної інформації про те, що покарання у виді штрафу за цим вироком невиконано стороною обвинувачення не надано. На думку апелянта, за таких обставин суд першої інстанції не мав підстав призначати покарання із застосуванням ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України.
Крім того, захисник ОСОБА_7 зазначає, що вчинений обвинуваченим замах на крадіжку є незакінченим злочином, яким не було заподіяно шкоди потерпілому. Судом першої інстанції не було враховано, що обвинувачений має важке захворювання, а тому, на його думку, суд призначив йому занадто суворе покарання.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у виді двох років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України з урахуванням положень ст. 72 КК України остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді двох років позбавлення волі та штрафу в розмірі 850 грн.
Не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Прокурор зазначає, що ОСОБА_5 раніше був засуджений вироком Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 рокудо покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Посилаючись на п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, прокурор звертає увагу на те, що за сукупністю вироків покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбуття основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

В такому випадку, на думку апелянта, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд повинен був застосувати ст. 71 КК України та ч. 2 ст. 72 КК України, відповідно до якої основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 .
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини злочину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України як закінчений замах на повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжку), що не оскаржується сторонами кримінального провадження.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора в частині призначення остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, то вони заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину в повному обсязі, розповів за яких обставин ним був вчинений злочин та зобов`язувався в подальшому такого не вчиняти.
Ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав її, як таку, що пом`якшує покарання.
Судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням даних про особу обвинуваченого та обставини, яка пом`якшує покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді двох років позбавлення волі.
З таким висновком погоджується колегія суддів та вважає, що визначений судом вид та строк покарання з урахуванням особи обвинуваченого, який був раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відповідатиме меті покарання, визначеній ст. 50 КК України.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про те, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання не в повній мірі враховані обставини, що пом`якшують покарання, є необґрунтованими, оскільки визнання обвинуваченого своєї вини та його щире каяття у вчиненому були враховані судом при призначенні ОСОБА_5 покарання.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 зазначає, що оскільки відповідно до показань обвинуваченого штраф за вироком Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року ним був сплачений, то за таких обставин суд першої інстанції не має правових підстав призначати покарання із застосуванням ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України.
Проте матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей, що підтверджують вищевказану обставину. Такі дані не надані колегії суддів під час апеляційного розгляду провадження.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 засуджений вироком Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 рокудо покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., а злочин, за який він визнаний винуватим відповідно до оскаржуваного вироку він вчинив 16 лютого 2019 року, тобто після ухвалення попереднього вироку, який не виконаний.
Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Проте цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався.
Незважаючи на те, що відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню не підлягає і виконується самостійно, суд, призначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків в будь-якому випадку повинен був застосувати ст. 71 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді двох років позбавлення волі та штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., призначеного вироком Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року. Саме таке покарання відповідатиме вимогам ст. 65 КК України, буде необхідним і достатнім для його виправлення, та попередження нових злочинів.

Вказані вироки, відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України виконуються самостійно, у зв`язку з чим, оскільки в апеляційній скарзі прокурора не зазначено про самостійне виконання вироку, його апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та призначене покарання у виді двох років позбавлення волі, а вирок Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року, яким ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян виконувати самостійно, скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді двох років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді двох років позбавлення волі та штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., призначеного вироком Залізничного районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України вироки виконувати самостійно.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Копія вироку негайно, після його проголошення, вручається обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3