ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2213/19 Справа № 212/4418/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

особи, щодо якої застосовано

примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 ,

його захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах особи, щодо якої застосовано заходи медичного характеру - ОСОБА_7 , та запереченнями на вказану апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року відносно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0001538, -

В с т а н о в и л а:
цією ухвалою до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом - Комунального закладу Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня.
Застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді поміщення до Комунального закладу Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня ДОР з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 1467,71 гривень, у рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 1000,00 гривень, та 600 гривень витрат на правову допомогу. У задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено.

Вирішено долю речових доказів.

Рішення суду обґрунтовано наступним.

Близько 12.00 години 30.05.2017 року ОСОБА_7 , знаходився за місцем свого мешкання за вказаною вище адресою. В цей же час на території даного подвір`я знаходився його сусід ОСОБА_9 , який займався господарськими справами, між якими тривали неприязні відносини з приводу меж присадибних ділянок.

Близько 12 години 15 хвилин того ж дня, ОСОБА_7 вийшов з приміщення своєї квартири взявши пічний молоток та утримуючи його в праві руці, підійшов до ОСОБА_9 , який стояв звернутим до нього обличчям, та завдав йому два удари молотком в голову ліворуч, та не менше трьох ударів в праве плече та спину, а ОСОБА_9 бажаючи захиститися від ударів, штовхнув ОСОБА_7 , та разом з ним впав на землю.

В результаті дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синця та садна правого плечового суглобу, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, відкритої черепно-мозкової травми: уламкового перелому лівої тім`яної кістки, забою головного мозку, забійних ран лівої тім`яної області голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі та в запереченнях на неї:
- захисник просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою передати ОСОБА_7 на піклування членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом.

Вказує, що під час досудового розслідування за клопотанням сторони обвинувачення було призначено судово-психіатричну експертизу. На думку апелянта, вказане клопотання вже носило формальне обвинувачення у тому, що ОСОБА_7 потребує саме примусових заходів медичного характеру, виходячи з запитань, які ставилися слідством спеціалістам.

Також зазначає, що ОСОБА_7 , за ухвалою суду був направлений на стаціонарну судово-психолого психіатричну експертизу, яка, на його думку повинна проводитись протягом 28 днів, однак ОСОБА_7 знаходився на дослідженні 18 днів. Тому, захисник вважає, що дослідження не було проведене в повному обсязі.

Зазначає, що сторона захисту не погоджується з висновком судової психолого- психіатричної експертизи, оскільки ОСОБА_7 пропрацював на шахті на протязі 30 років, постійно проходив медичні обстеження і ніколи не перебував на обліку у лікаря психіатра. На даний час він перебуває у суспільстві, продовжує працювати, і ніхто ніколи не заявляв про неадекватні дії ОСОБА_7 . Його покази під час досудового розслідування та в суді, викликані позицією захисту внаслідок чого, вважає, експерти і дали висновок, який не відповідає дійсності.

Також апелянт вважає, що конфлікт між сторонами виник на побутовому ґрунті, і в зв`язку з тим, що ОСОБА_7 в той час знаходився в стані алкогольного сп`яніння. На даний час, ОСОБА_7 алкогольні напої не вживає взагалі.

Крім того, на його думку, судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання захисту про призначення по даному кримінальному провадженню додаткової психолого-психіатричної експертизи в м. Києві.

Вважає, що один з лікарів, які входили в склад комісії, являється знайомим потерпілого, що, на його думку, викликає сумнів, у висновку експертів.

- потерпілий в запереченнях просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду, - без змін.

Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є надуманими, оскільки у нього ніколи не було та не має знайомих серед експертів-психіатрів.

Висновки суду першої інстанції вважає вірними.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть ухвали суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_7 та його захисника, які, кожен зокрема, підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав та просили її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Застосовуючи примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом - Комунального закладу Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня, районний суд в ухвалі зазначив, що ОСОБА_7 близько 12:10 години 30.05.2017, вийшов з приміщення своєї квартири та попрямував до ОСОБА_9 , який продовжував роботи з облаштування паркану. При цьому дії ОСОБА_9 , посилені тривалими неприязними відносинами, зумовленими суперечками з приводу меж присадибних ділянок, викликали у ОСОБА_7 умисел на спричинення йому тілесних ушкоджень, за вказаних мотивів.
Необхідність застосування заходів медичного характеру суд вмотивував тим, що згідно акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи №71 від 04.04.2019 року ОСОБА_7 у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, страждав і в теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі органічного маячного розладу. Зазначене хронічне душевне захворювання позбавляло іспитованого можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними в період інкримінованого йому діяння. Він за своїм психічним станом у теперішній час також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
З такими висновками районного суду погоджується і колегія суддів.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з ухвали, судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримані, але не в повному обсязі.
Суд першої інстанції при кваліфікації скоєного ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, зазначив, що він вчинив даний злочин, вказавши на спрямованість умислу, мету і мотив дій. Таке посилання на наявність умислу, мети і мотиву дій при кваліфікації скоєного за ч. 1 ст. 121 КК України, не відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, остільки згідно акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 71 від 04.04.2019 року: ОСОБА_7 у період часу що відноситься до інкримінованого йому діяння, він страждав і в теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі органічного маячного розладу. Зазначене хронічне душевне захворювання позбавляло ОСОБА_7 можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними в період інкримінованого йому діяння.
Вимогами ст. 19 КК України передбачено, що осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Згідно зі ст. ст. 23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та волову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.
Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Мотив злочину це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.
Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомлення вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.
Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_7 є неосудною особою, в період часу скоєння інкримінованих діянь страждав і в теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі органічного маячного розладу. В період, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, він не міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.
З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформульованого умислу в розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.
Висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтується на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, адже суд невірно вказав про спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_7 .
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 14 закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі "Кузнецов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., та у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001 р., зазначено, що мотивованість судового рішення пов`язана з належним здійсненням правосуддя, тобто у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
На підставі ст. 409 КПК України, ухвалу суду в цій частині не можна визнати законною і тому в цій частині вона підлягає зміні. Слід виключити з ухвали посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_7 .

В решті ухвала є вмотивованою, обґрунтованою та законною.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах особи, щодо якої застосовано заходи медичного характеру - ОСОБА_7 , - задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 , - змінити.

Виключити з мотивувальної частини вказаної ухвали посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4