ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/1493/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2019 року продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 28 вересня 2019 року включно.

Згідно зі змістом судового рішення, в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження № 0001981 від 09.08.2018 за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою колегії суддів від 19.06.2019 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строком на 60 днів до 17.08.2019 включно.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вважає ухвалу суду незаконною, яка підлягає скасуванню. В обґрунтування доказів зазначає, що він не вчиняв зазначеного злочину. Судом не було враховано, що він не відмовляється сприяти органу досудового розслідування, має на утриманні мати похилого віку, яка є інвалідом. Також зазначає про свій похилий вік та стан здоров`я, які не дозволяють йому перебувати в умовах слідчого ізолятору.

На підставі викладеного, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з ізоляцією від суспільства.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що про ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду свідчить лише тяжкість вчиненого злочину. Жодних інших обставин, які б підтверджували той факт, що вказаний ризик продовжує існувати до теперішнього часу, стороною обвинувачення до суду не надано, у зв`язку із чим відповідний висновок суду є необґрунтованим.

Вказує, що ризик незаконного впливу на потерпілих, свідків та інших учасників кримінального провадження з боку ОСОБА_8 на теперішній час відсутній, оскільки в ході судового розгляду кримінального провадження проведені всі необхідні процесуальні дії за участю свідків, потерпілих та інших учасників. Окрім того, жодних заяв від свідків або потерпілих про будь-які факти незаконного впливу за весь час судового розгляду не надходило. Не було надано відповідних доказів також і стороною обвинувачення під час розгляду судом в порядку ч.3 ст.331 КПК України, які ґрунтуються виключно на припущеннях. Фактично суд, не дослідивши належним чином обставини кримінального провадження та не оцінивши всі наявні на теперішній час докази, поклав в основу рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою жодним чином не обґрунтовані припущення, які були наведені у клопотанні слідчого.

Враховуючи обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання, вважає за необхідне застосувати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційних скарг; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційних скарг, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

За змістом ст.199 КПК України, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою, має дослідити надані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, та з`ясувати конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою.

Зі змісту ухвали суду випливає, що під час продовження строку запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 виконані вимоги ст.199 КПК України. Вирішуючи питання про продовження виняткового запобіжного заходу тримання під вартою, суд першої інстанції встановив достатність доказів, що свідчать про наявність обставин, про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а також про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою і вмотивованою, при цьому, не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки, на переконання колегії суддів, доводи обвинуваченого та захисника є необґрунтованими.

Так, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що наведені у судовому засіданні прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, вислухана думка прокурора, захисника, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Під час розгляду клопотання про продовження щодо ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали кримінального провадження свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого йому злочин а достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що доводи є обґрунтованими, заявлені ризики не зменшились та існують на даний час.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року, на яке послався слідчий суддя, Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд першої інстанції перевірив доводи прокурора щодо існування обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися. Такими обставинами обґрунтовано визнано те, що ОСОБА_8 на даний час обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчинив закінчений замах на умисне вбивство двох осіб із застосуванням невстановленого предмету, що має колюче-ріжучі властивості, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, що в свою чергу вказує на наявність ймовірності ризику переховування від суду, а обізнаність про адресу проживання потерпілих робить надто високим ризик незаконного впливу на нього збоку обвинуваченого, оскільки, відповідно до ст.23 КПК України, показання учасників кримінального провадження повинні бути надані безпосередньо в суді.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, та свідчить про те, що останній може вчинити інше кримінальне правопорушення. Також судом враховано стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків та наявність постійного місця проживання, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, думку потерпілих, що наполягали на продовженні строку тримання під вартою, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що посилання сторони захисту на відсутність заявлених ризиків є неспроможними, оскільки існування цих ризиків неодноразово перевірялося, у тому числі, і під час обрання обвинуваченому вказаного запобіжного заходу, і під час його продовження, і які на теперішній час не зменшились і не перестали існувати.

Не можуть бути визначальною підставою для задоволення апеляційної скарги і соціальні зв`язки обвинуваченого, оскільки їх наявність та міцність, а також дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляції захисника, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та подальшого продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 .

Посилання обвинуваченого про неможливість перебування під вартою через похилий його вік, погіршення стану здоров`я та відсутності лікування в умовах слідчого ізолятору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-яких доказів, які б підтвердили, що обвинувачений через хворобу не може триматися під вартою, апеляційному суду не було надано, у тому числі не було надано ніякої довідки медичної комісії про неможливість тримання його під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також ЄСПЛ в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, суд першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою обґрунтовано не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у злочині, вчиненому із застосуванням насильства.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в цілому обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , даних про особу обвинуваченого, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, тому апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2019 року, якою продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 28 вересня 2019 року включно, - залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4