КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києвіапеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «Сан Парк» на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2019 задоволено клопотання прокурора групи прокурорів Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 , та накладено арешт на нерухоме майно у виді нежитлових приміщень Плодоовочевої бази, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалено передати зазначене нерухоме майно на зберігання потерпілій - ОСОБА_9 , для його збереження.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «Сан Парк» подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту.
Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, захисник зазначав, що клопотання прокурора розглянуто без виклику власника майна та його представника, а про наявність оскаржуваної ухвали йому стало відомо 18.10.2019.
У апеляційній скарзі захисник зазначав, що об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Хохлових Сім`ї, будинок 11/2, що зареєстровані у встановленому діючим законодавством порядку на праві власності ТОВ «Сан Парк», не можуть бути речовими доказами у даному кримінальному провадженні, так як фактично за вищевказаною адресою відсутнє зазначене в ухвалі слідчого судді нерухоме майно - плодоовочева база.
Крім того, належне TOB «Сан Парк» нерухоме майно на адресою: м. Київ, вул. Хохлових Сім`ї, будинок 11/2, не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегло на собі його сліди та не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі не є предметом, що було об`єктом кримінально протиправних дій, грошима, цінностями та не є іншими речами, що набуті кримінально протиправним шляхом та не отримано юридичною особою - ТОВ «Сан Парк» унаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В ухвалі слідчого судді в порушення вимог кримінального процесуального законодавства не зазначено, хто є власником нерухомого майна, на яке накладається арешт.
ТОВ «Сан Парк» з 2009 року є єдиним законним власником 30 об`єктів нерухомого майна нерухомого майна за адресою: м. Київ, вул. Хохлових Сім`ї, будинок 11/2, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, та зазначене право власності не оскаржено в судовому прядку.

Передача арештованого майна потерпілому не передбачена статтею 100 КПК України, в частині шостій якої зазначено, що арештоване майно повертається власнику (законному володільцю) або передається йому на відповідальне зберігання. При цьому, власником та постійним володільцем нерухомого майна за адресою: м. Київ, вул. Хохлових Сім`ї, будинок 11/2, є виключно ТОВ «Сан Парк» напротязі більше 10 років.
ТОВ «Сан Парк» не є юридичною особою, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, а тому щодо арештованого майна не може бути застосована конфіскація майна як виду покарання.
У даному кримінальному провадженні цивільний позов до ТОВ «Сан Парк» не пред`являвся, а тому не може бути застосований такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна ТОВ «Сан Парк» з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Прокурором до клопотання про арешт майна не надані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими обгрунтовуються доводи клопотання та які підтверджують викладені в ньому факти та обставини.
Крім того, 20.11.2019 захисник ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «Сан Парк» подав доповнення до апеляційної скарги, в яких вказав на те, що правоохоронними органами за обставинами, вказаними у повідомленні про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 , вже розслідувалася кримінальна справа № 50-4075 за ч. 4 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння простими іменними акціями ВАТ «Гермес», яка закрита постановою слідчого СУ ГУМВС України в місті Києві ОСОБА_10 від 01.03.2006, у зв`язку з відсутністю події злочину.
Також, постановою Печерського районного суду міста Києва від 04.05.2007 у справі № 4-1003/07, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.06.2007 та ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 13.11.2007, було відмовлено в порушенні кримінальної справи за фактом заволодіння акціями ВАТ «Гермес» за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
У судовому засіданні під час апеляційного розгляду прокурор надав постанову прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 від 15.11.2019, якою скасовано постанову старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідувань особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 від 01.10.2019 про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001671 нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень Плодоовочевої бази, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, прокурор надав постанову прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 від 15.11.2019, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_9 від 27.09.2019 про залучення її до кримінального провадження № 0001671 у якості потерпілого.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_5 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна та його захисника.
Як убачається з матеріалів судового провадження, копію оскаржуваної ухвали захиснику ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «Сан Парк» вручено 21.10.2019, тоді як подано апеляційну скаргу 21.10.2019, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України, у зв`язку з чим колегія суддів не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001671 від 16.12.2014 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 197-1, ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 2 ст. 361, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365-2, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 375 КК України.
У ході досудового розслідування встановлено, що протягом 2003-2004 років група невстановлених осіб шляхом обману, зловживання довірою, зловживання службовим становищем та службовим підробленням заволоділи ВАТ «Гермес», код ЄДРПОУ 1565023, засновником та співвласником якого є ОСОБА_12 , та майном зазначеного підприємства в особливо великих розмірах, що призвело до спричинення майнової шкоди в особливо великому розмірі.
Так, ВАТ «Гермес» утворене в 1994 році шляхом приватизації членами трудового колективу орендного підприємства «Торгово-виробниче колективне підприємство «Гермес». Станом на 1994 рік більша частина акцій товариства знаходилась у власності трудового колективу.
У 2003 році група невстановлених осіб, шляхом шахрайства та зловживання довірою акціонерів ВАТ «Гермес», схилила членів трудового колективу до продажу акцій підприємства на свою користь, а також підконтрольних їм підприємств. В результаті чого зазначені особи заволоділи акціями ВАТ «Гермес» та отримали контроль над товариством та його майном.
Так, протягом 2003-2004 років невстановлені особи з метою заволодіння акціями ВАТ «Гермес» зловживаючи довірою членів трудового колективу підприємства, на чолі з ОСОБА_12 , під приводом можливого рейдерського захвату ВАТ «Гермес» запропонували свої послуги із збереження акцій, шляхом переоформлення акції підприємства на новостворену юридичну особу. Будучи введеними в оману та бажаючи зберегти ВАТ «Гермес» у власності ОСОБА_12 та інші акціонери товариства на пропозицію невстановлених осіб створили ТОВ «Торговий дім «ТКГ», до складу засновників якого увійшли самі акціонери, а директором обрано ОСОБА_12 .
В подальшому, невстановлені особи діючи шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_12 та інших акціонерів ВАТ «Гермес», умовили акціонерів 40,2% акцій ВАТ «Гермес» внести зазначені акцій до статутного фонду ТОВ «Торговий дім «ТКГ».
Продовжуючи та реалізуючи свій злочинний умисел направлений на заволодіння майном ОСОБА_12 та інших акціонерів ВАТ «Гермес», після переоформлення акцій ВАТ «Гермес» на ТОВ «Торговий дім «ТКГ», невстановлені особи шляхом обману та зловживання довірою продовжили вчиняти психологічний тиск на колишніх акціонерів - членів трудового колективу ВАТ «Гермес», які стали учасниками ТОВ «Торговий дім «ТКГ» з метою схиляння акціонерів, в тому числі ОСОБА_12 тимчасово переписати акції з ТОВ «Торговий дім ТКГ» на інше підконтрольне зазначеним особам підприємство, при цьому здійснюючи психологічний тиск на зазначених осіб - представляючись працівниками правоохоронних органів здійснювали залякування перевірками та арештом майна ВАТ «Гермес» в інтересах невідомого набувача акцій.
Продовжуючи свій злочинний умисел направлений на заволодіння акціями ВАТ «Гермес», діючи шляхом обману і зловживання довірою керівника ВАТ «Гермес» і ТОВ «Торговий дім ТКГ» ОСОБА_12 , зазначені особи схилили ОСОБА_12 до нібито тимчасового переведення акцій ВАТ «Гермес», які були у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «ТКГ», на іншу підконтрольну зазначеним невстановленим особам юридичну особу. На деякий час нібито до припинення скупки акцій підприємства неіснуючими рейдерами.
В подальшому акціонери ВАТ «Гермес» діючи під впливом невстановлених осіб, з метою нібито збереження контрою над підприємством та його акцій, вважаючи зазначені дії тимчасовими, дали згоду та уклали угоди між ТОВ «Торговий дім «ТКГ» та ТОВ «Агенство фондових досліджень», підконтрольне невстановленим особам, про відчуження акцій ВАТ «Гермес», відповідно до договору № Т-21 від 24.11.2003 та договору зворотного викупу акцій ВАТ «Гермес» № К-2 від 25.02.2004. При цьому вважаючи, що зазначені договори є тимчасовими, укладеними виключно з метою збереження акцій підприємства.
Продовжуючи свої злочинні дії та реалізуючи умисел на заволодіння ВАТ «Гермес» та його майном в особливо великих розмірах, а саме акціями ТОВ «Торговий дім ТКГ», невстановленими особами було прийнято рішення про ліквідацію ТОВ «Агенство фондових досліджень», акції ТОВ «Торговий дім ТКГ» були перепродані на 5 підконтрольним не встановленим особам підприємствам, а саме: ТОВ «Олімп Україна», ТОВ «Украгросоюз КСМ», ТОВ «Свіролл», ТОВ «Інфоромаційні комп`ютерні системи», ЗАТ «Прайм комп`ютер», а підприємство ТОВ «Агенство фондових досліджень» ліквідовано.
Продовжуючи свої злочинні дії з метою встановлення остаточного контролю над ВАТ «Гермес» та його майном у 2004 році були скликані позачергові збори акціонерів товариства з включенням до порядку денного питання про переобрання органів управління підприємства, що і було зроблено.
Після чого, 21.06.2007 на позачергових загальних зборах акціонерів ВАТ «Гермес» було прийнято рішення про припинення (реорганізацію) ВАТ «Гермес» шляхом його перетворення у ТОВ «Гермес-логістик», а 07.09.2007 року було затверджено акт про передачу майна ВАТ «Гермес» новостворюваному ТОВ «Гермес-логістик». 11.09.2007 діяльність ВАТ «Гермес» було припинення та 12.09.2007 року зареєстровано ТОВ «Гермес- логістик».
Таким чином протягом 2003-2004 років невстановлені особи заволоділи ВАТ «Гермес», засновником та співвласником якого є ОСОБА_13 , та майном зазначеного підприємства в особливо великих розмірах, що призвело до спричинення майнової шкоди в особливо великому розмірі.
Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідувань особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 від 01.10.2019 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001671 від 16.12.2014 нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень Плодоовочевої бази, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
27.09.2019 у зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_9 , яка є колишньою дружиною та спадкоємицею ОСОБА_12 , визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0001671 від 16.12.2014.
03.10.2019 прокурор групи прокурорів Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно у виді нежитлових приміщень плодоовочевої бази, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , та передачу нерухомого майна на зберігання потерпілій - ОСОБА_9 , для його збереження.

Прокурор просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речового доказу та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2019 задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт на нерухоме майно у виді нежитлових приміщень Плодоовочевої бази, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалено передати зазначене нерухоме майно на зберігання потерпілій - ОСОБА_9 , для його збереження.
Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідностізбереження речового доказу.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
З матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Слідчий суддя при накладенні арешту на об`єкти нерухомого майна, обґрунтовуючи підстави і мету накладення такого арешту, посилався на необхідність збереження речових доказів.
На переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.
Не зважаючи на те, що органом досудового розслідування постановою від 01.10.2019 визнано речовим доказом нежитлові приміщення, які розташовані на земельній ділянці за адресою: м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових,11/2, прокурором у клопотанні не доведено таку мету арешту майна, як збереження речових доказів.

Як клопотання прокурора, так і постанова слідчого від 01.10.2019 про визнання майна речовим доказом містять лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення та виклад дослівного змісту ч. 1 ст. 98 КПК України, без обґрунтування, за яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України нежитлові приміщення по вул. Сім`ї Хохлових,11/2 у м. Києві визнано речовими доказами.
З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на належне ТОВ "Сан Парк"нерухоме майно, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи зазначеного товариства потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.
Прокурор та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Слідчий суддя, передаючи нерухоме майно на зберігання потерпілій ОСОБА_9 не врахував вимоги ст. 100 КПК України, якими не передбачено передачу потерпілому на зберігання речових доказів, вилучених стороною кримінального провадження.
Як убачається із даних постанови прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 від 15.11.2019, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_9 від 27.09.2019 про залучення її до кримінального провадження № 0001671 у якості потерпілого.
Крім того, постановою прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 від 15.11.2019 скасовано постанову старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідувань особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 від 01.10.2019 про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001671 нерухомого майна у виді нежитлових приміщень Плодоовочевої бази, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що встановлені під час апеляційного розгляду обставини свідчать про недоведеність на цьому етапі кримінального провадження необхідності у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «Сан Парк» задовольнити.
Ухвалуслідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2019, якою задоволено клопотання прокурора групи прокурорів Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 , та накладено арешт на нерухоме майно у виді нежитлових приміщень плодоовочевої бази, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та передано зазначене нерухоме майно на зберігання ОСОБА_9 , для його збереження, - скасувати, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенніклопотання прокурора групи прокурорів Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 про арешт нежитлових приміщень плодоовочевої бази, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , та передачу зазначеного нерухомого майна ОСОБА_9 для його збереження.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3