Справа № 202/5269/19
Провадження № 1кд/202/2/2019
УХВАЛА
Іменем України

23 серпня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно ОСОБА_4 , громадянина України, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2019 року Міністерство юстиції України звернулось з клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни.
Відповідно до клопотання, що 16 липня 2019 року наказом Міністерства юстиції України № 2167/5 прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого вироком російського суду громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статті 606 Кримінального процесуального кодексу України, статті 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 20.12.2018 за № 06-166385/18.
ОСОБА_4 засуджено вироком Свердловського районного суду м. Костроми від 21.12.2017 року та апеляційною ухвалою Костромського обласного суду від 10 квітня 2018 року, якою вказаний вирок залишено без змін, до покарання у вигляді 10 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 210 (участь в злочинному угрупуванні (злочинній організації) та частиною 3 статті 30, частиною п`ятою статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі «Інтернет», організованою групою осіб, в особливо великому розмірі), ч.3 ст.69 Кримінального кодексу Російської Федерації, що також є караними діяннями відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність.
ОСОБА_4 відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія №11 УФСВП Росії по Кіровській області»; кінець відбуття строку покарання - 22.11.2025 року.
Останнє відоме місце проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 .
При визначенні строку покарання, який підлягатиме відбуванню у разі передачі ОСОБА_4 в Україну, Міністерство юстиції України просить суд враховувати вимоги частини першої статті 10 та частини першої статті 11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року щодо максимального врахування покарання, визначеного вироком російського суду, з метою створення належних підстав для реалізації засудженого ОСОБА_4 права бути переданим в Україну як державу свого громадянства для подальшого відбування покарання. Відповідно до судової практики в Російській Федерації російський суд і Міністерство юстиції Російської Федерації відмовляють у передачі засуджених громадян в Україну у разі, якщо визначене в Україні покарання є меншим за визначене у вироку, вказуючи підставою для відмови ту обставину, що покарання, призначене вироком російського суду, є неспівмірним з покаранням, яке засуджений зможе відбувати в Україні у разі його передачі для подальшого відбування покарання.
Міністерство юстиції України просить суд визначити за Кримінальним кодексом України правову кваліфікацію діянь, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнано винним вироком Свердловського районного суду м. Костроми від 21.12.2017 року та апеляційною ухвалою Костромського обласного суду від 10 квітня 2018 року, якою вказаний вирок залишено без змін, та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_4 на підставі вироку Свердловського районного суду м. Костроми від 21.12.2017 року та апеляційною ухвалою Костромського обласного суду від 10 квітня 2018 року, якою вказаний вирок залишено без змін.
В судовому засідання прокурор клопотання підтримала, просила задовольнити.
В судове засідання представник Міністерства юстиції України не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що є відомості в матеріалах справи. Одночасно з клопотанням Міністерство юстиції України просить розглядати клопотання без участі їх представника.
Заслухавши думку прокурора, дослідивши клопотання та додатки до нього, суд приходить до висновку про те, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.1 ст. 7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.1 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Виконуючи вищевказані вимоги, а також положення ч. 3 ст. 603 КПК України, якою на суд покладено обов`язок встановити чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зазначає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 25 травня 1970 року, які ратифіковані Україною 22 вересня 1995 року та 26 вересня 2002 року відповідно.
Згідно із ст. 9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч.1 ст. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28 травня 1970 року санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.
Пунктом b) ч. 1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року передбачено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11.
Згідно із п.п. а), с), d) ч. 1 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган повинен враховувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими ніякі мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину або злочинів.
Разом з цим, положеннями ч.ч.3, 4 ст. 610 КПК України передбачено, що суд під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.
Положеннями ч.1 ст.610 КПК України передбачено, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч. 3 ст. 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та ч. 2 ст. 610 КПК України Міністерством юстиції України до клопотання додано всі необхідні документи.
Як вбачається з клопотання та додатків до нього, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту на ім`я ОСОБА_4 , Серія НОМЕР_1 , виданого 07.10.2011 року Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області та довідкою з Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України. Місце реєстрації - м. Дніпро, пр. Миру, 12/30.
Відповідно до письмової заяви, ОСОБА_4 має бажання невідбутий строк покарання відбувати на території України.
Відповідно до довідки з місця відбування покарання засуджений ОСОБА_4 станом на 29.10.2018 року відбув строк кримінального покарання 3 роки 5 місяців 06 днів. Невідбута частина покарання складає 7 років 00 місяців 23 дні. Зазначене покарання ОСОБА_4 відбуває в ФКУ «Виправна колонія №11 УФСВП Росії по Кіровській області». Початок строку відбування покарання 21.12.2017 року, кінець строку відбуття покарання 22.11.2025 року.
Діяння ОСОБА_4 за вироком Свердловського районного суду м. Костроми від 21.12.2017 року та апеляційною ухвалою Костромського обласного суду від 10 квітня 2018 року, якою вказаний вирок залишено без змін, кваліфікуються за ч.2 ст. 210 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь в злочинному угрупуванні (злочинній організації), ч.3 ст. 30, ч.5 ст.228.1, ч.3 ст.69 Кримінального кодексу Російської Федерації (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі «Інтернет», організованою групою осіб, в особливо великому розмірі).
Відповідно до положень Кримінального кодексу України дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати ч.3 ст.15, ч.3 ст. 307 Кримінального кодексу України, як незакінчений замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений організованою групою, в особливо великих розмірах. Санкція ч.3 ст.15, ч.3 ст. 307 Кримінального кодексу України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна.
Відповідно до ч.3 ст.68 КК України, за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Відповідно до п.1 ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у вигляді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.
Аналіз наведених вимог закону дозволяє суду зробити висновок про необхідність призначення засудженому ОСОБА_4 за ч.3 ст.15, ч.2 ст. 307 КК України покарання у вигляді позбавленні волі із дотриманням тривалості покарання призначеного вироком Свердловського районного суду м. Костроми від 21.12.2017 року та апеляційною ухвалою Костромського обласного суду від 10 квітня 2018 року, якою вказаний вирок залишено без змін, а саме у вигляді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років, без конфіскації майна.
Законодавство України передбачає таке додаткове покарання, як конфіскація майна засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.307 КК України.
Проте, статтею 11 Конвенції заборонено посилювати кримінальне покарання засудженій особі державою виконання вироку. Заборонено також вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.
За таких підстав, враховуючи положення ст.11 Конвенції, при приведенні вироку Свердловського районного суду м. Костроми від 21.12.2017 року та апеляційною ухвалою Костромського обласного суду від 10 квітня 2018 року, якою вказаний вирок залишено без змін у відповідність до законодавства України до ОСОБА_4 не може бути застосований такий вид додаткового покарання, як конфіскація майна засудженого.
На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ч. 1 ст. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28 травня 1970 року, ст.ст. 6, 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, ч.3 ст.68 КК України, ст.ст. 606-610 КПК України, Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російського Федерації від 21 грудня 2017 року у відповідність із законодавством України відносно засудженого ОСОБА_4 - задовольнити.
Вирок Свердловського районного суду м. Костроми від 21.12.2017 року із апеляційною ухвалою Костромського обласного суду від 10 квітня 2018 року, якою вказаний вирок залишено без змін, яким громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, Республіки Україна, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засуджено за ч.2 ст.210, ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1, ч.3 ст.69 КК Російської Федерації до покарання у виді десяти років шести місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, привести у відповідність із законодавством України.
Визначити положення Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнано винним, а саме: ч.2 ст.210, ч.3 ст.68, ч.5 ст.228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, відповідає ч.3 ст.15, ч.3 ст. 307 Кримінального кодексу України.
Визначити засудженому ОСОБА_4 покарання, що підлягає відбуванню за вироком Свердловського районного суду м. Костроми від 21.12.2017 року та апеляційною ухвалою Костромського обласного суду від 10 квітня 2018 року, якою вказаний вирок залишено без змін, за ч.3 ст.15, ч.3 ст.307 Кримінального кодексу України до позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років, без конфіскації майна.
Запобіжний захід ОСОБА_4 залишити без змін - тримання під вартою.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 21 грудня 2017 року. В строк відбування покарання зарахувати час перебування під вартою з 23 травня 2015 по 20 грудня 2017 року.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи діб з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1