Провадження №1-кп/127/644/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі № 12 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 358; частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України, відомості про який внесені до ЄРДР 23.05.2019 р. за № 0001065,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 358; частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України (далі КК). До обвинувального акту надано угоду про визнання винуватості, укладену 31.07.2019 р. між прокурором Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_4 з іншої.

Прокурор вважає, що угода підлягає затвердженню судом, оскільки ОСОБА_4 визнав винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів, добровільно погодився на підписання угоди про визнання винуватості та був її ініціатором, наслідки укладення угоди та її затвердження судом йому роз`яснено.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_5 вважають, що угода про визнання винуватості підлягає затвердженню судом з підстав, зазначених прокурором.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод регламентований статтями 486-475 глави 35 КПК.

При цьому частиною четвертою статті 474 КПК визначено перелік питань, які суд зобов`язаний з`ясувати у обвинуваченого перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості. Крім того, частиною сьомою статті 474 КПК визначено, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, норма частини третьої статті 314 КПК є диспозитивною нормою, тобто встановлює судову дискрецію, оскільки уповноважує суд (суд має право) прийняти одне з альтернативних рішень, в тому числі й щодо затвердження угоди чи відмови у її затвердженні. Натоміть норми, закріплені у статті 474 КПК, є імперативними, які надають суду право затвердити угоду лише за умови дотримання відповідних умов, в тому числі й передбачених частиною четвертою, шостою та сьомою зазначеної правової норми.

Органами досудового розслідування, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що маючи умисел на виготовлення підробленого посвідчення водія на своє ім`я, в квінті 2018 року, точну дату та час слідством не встановлено, будучи ініціатором, організував вчинення злочину, а саме: вступив у попередню змову з невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, на вчинення підроблення офіційного документа посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 .

Так, ОСОБА_4 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, направлений на виготовлення підробленого посвідчення водія на своє ім`я, в усній розмові при зустрічі в квітні 2018 року, точні дату та час слідством не встановлено, в місті Бар Вінницької області, точного місця не встановлено, з невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, домовився про умови виготовлення з його даними підробленого посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав серію та номер посвідчення водія, яке було раніше, 03.11.2017 р. на законних підставах вилучено, фотокартку розміром 3х4, список категорій, а також здійснив фінансування виготовлення підробленого посвідчення водія на суму 800 гривень, яку передав з рук в руки невстановленій слідством особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

В подальшому, через декілька днів, в квітні 2018 року ОСОБА_4 повторно зустрівся з невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, у невстановленому місці в місті Бар Вінницької області та отримав підроблене посвідчення водія, видане на його ім`я серії НОМЕР_1 .

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів № 3985/19-21 від 11.06.2019 р. посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 не відповідає зразкам аналогічних документів, які перебувають в офіційному обігу на території України.

Крім того, ОСОБА_4 , маючи умисел на використання завідомо підробленого документа, 22.05.2019 р. близько 16.00 год., перебуваючи неподалік будинку № 5 по вулиці Пушкіна в місті Вінниці, здійснив зупинку на своєму автомобілі марки Volkswagen Transporter, державний номерний знак НОМЕР_2 , ближче 10 метрів від пішохідного переходу, чим порушив пункт 15.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., в зв`язку з чим до нього підійшов інспектор роти № 1 БУПП ДПП у Вінницькій області ОСОБА_7 . В ході перевірки документів, на підставі яких ОСОБА_4 здійснював рух на зазначеному транспортному засобі, останній, діючи умисно, з метою уникнення від адміністративної відповідальності за вчинені правопорушення, достовірно знаючи про те, що наявне в нього посвідчення водія є підробленим, надав для перевірки інспектору роти № 1 БУПП ДПП у Вінницькій області ОСОБА_7 вищезазначене посвідчення водія зі своїм фото, видане на його ім`я, серії НОМЕР_1 , таким чином використавши завідомо підроблений документ.

Органами досудового розслідування дії ОСОБА_4 , як вбачається з обвинувального акту, кваліфіковано за частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 358 КК, за ознаками організації підроблення посвідчення, яке видається установою, і яке надає права, з метою використання його іншою особою, за попередньою змовою групою осіб; а також частиною четвертою статті 358 КК за ознаками використання завідомо підробленого документа.

Разом з тим, як судом зазначено вище, частиною четвертою статті 474 КПК визначено перелік питань, які суд зобов`язаний з`ясувати у обвинуваченого перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості, а частиною сьомою статті 474 КПК визначено, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

В ході проведення підготовчого судового засідання відомостей, які б свідчили про те, що підозрюваний ОСОБА_6 не розуміє приписів пунктів 1-2, 4 частини четвертої статті 474 КПК, судом встановлено не було. Однак, в ході судового розгляду кримінального провадження з метою вирішення питання щодо наявності правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості виникли обґрунтовані сумніви у дотриманні приписів пункту 3 частини четвертої статті 474 КПК зі змісту якого випливає, що перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості суд під час судового засідання повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи цілком він розуміє характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_4 не зміг пояснити чітко суду, у вчиненні яких злочинів він визнає себе винуватим. З огляду на зазначене слід зауважити, що вимоги до обвинувального акту встановлені статтею 291 КПК, зі змісту пункту 5 частини другої якої випливає, що обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Крім того, пунктом 1 частини першої статті 91 КПК регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

З наданого суду обвинувального акту випливає, що суть обвинувачення, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 358 КК, визнання якого не зміг пояснити ОСОБА_4 у судовому засіданні, викладено поверхнево і без дотримання вимог, передбачених пунктом 1 частини першої статті 91 та пунктом 5 частини другої статті 291 КПК.

Крім того, варто зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2008 р. у справі «Ващенко проти України» зазначив, що обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).

У рішенні від 25.07.2000 р. у справі «Маттоціа проти Італії» Європейським судом з прав людини зауважено, що обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у пункті «b» частини третьої статті 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

У рішенні від 09.10.2008 р. у справі «Абрамян проти Росії» Європейським судом з прав людини також зазначено, що деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Слід також зауважити, що у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 23.12.2005 р. «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» роз`яснено, що відповідно до частини третьої статті 27 КК організатором є особа, яка організувала вчинення злочину (злочинів) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням, а також особа, яка утворила організовану групу або злочинну організацію чи керувала нею, або особа, яка забезпечувала фінансування чи організовувала приховування злочинної діяльності такої групи або організації.

У пункті 3 зазначеної постанови від 23.12.2005 р. роз`яснено, що при з`ясуванні змісту ознак, за якими особа може бути визнана організатором вчинення злочину (злочинів) у простих формах співучасті, потрібно виходити з того, що дії організаційного характеру полягають в об`єднанні дій інших співучасників і спрямуванні їх на вчинення одного чи декількох злочинів або в координації поведінки цих осіб.

Організація вчинення злочину (злочинів) може полягати в залученні співучасників усіх видів (виконавців, пособників, підбурювачів, інших організаторів) або лише одного з них (наприклад, виконавців) і здійснюватися у формі наказу, угоди, прохання, підкупу, доручення, замовлення тощо. Мета зберегти єдність співучасників для подальшої злочинної діяльності при цьому не ставиться.

Керування підготовкою злочину (злочинів) виявляється у спрямуванні дій виконавця, пособника, підбурювача на готування до одного чи декількох злочинів, а саме на: замовлення злочину; підшукування або пристосування засобів чи знарядь його вчинення; залучення співучасників, інструктування їх щодо виконання відповідних злочинних діянь; усунення перешкод та інше умисне створення умов для вчинення злочину, зокрема розроблення заходів щодо нейтралізації діяльності правоохоронних органів (організація підкупу працівника такого органу, застосування насильства до нього або його близьких, усунення з посади чи інше блокування його діяльності, яка може перешкодити реалізації злочинних намірів); визначення місць переховування співучасників після вчинення злочину та його знарядь, а також предметів, здобутих злочинним шляхом, тощо.

Керування вчиненням злочину (злочинів) передбачає спрямування зусиль інших співучасників на безпосереднє виконання діянь, що становлять об`єктивну сторону складу злочину (діяння виконавця), або на забезпечення такого виконання (діяння пособника та підбурювача). Воно може полягати в інструктуванні учасників злочину щодо виконання тих чи інших діянь, які становлять об`єктивну сторону складу злочину, або щодо забезпечення їх виконання, у координації злочинних дій співучасників (розставлення останніх на місці злочину, визначення послідовності їх дій, налагодження зв`язку між ними), у забезпеченні прикриття цих дій тощо.

Дії організатора злочину (злочинів) при простій формі співучасті належить кваліфікувати за статтею Особливої частини КК, якою передбачено відповідальність за вчинений злочин, із посиланням на частину третю статті 27 КК, а якщо він був одним із виконавців діянь, що становлять об`єктивну сторону складу цього злочину, без посилання на зазначену норму. Якщо ж особа брала участь у вчиненні одного злочину як організатор, а іншого як виконавець, пособник чи підбурювач, її дії в кожному випадку мають кваліфікуватися самостійно. Тому посилання в наданій суду угоді про визнання винуватості на те, що ОСОБА_4 визнає винуватість у цій частині, тобто організації підробки посвідчення водія, суд оцінює критично. Зокрема, частиною першою статті 18 КПК встановлено заборону самовикриття. Верховним Судом України у постанові від 09.06.2016 року (справа № 5-360кс15), зроблено правовий висновок, згідно з яким доказ, отриманий в результаті порушення принципу самовикриття, підлягає визнанню недопустимим згідно з вимогами пункту 6 частини другої статті 87 КПК. Крім того, положення кримінально-процесуального закону щодо заборони самовикриття кореспондуються з положеннями кримінально-процесуального закону щодо обов`язку доведення стороною обвинувачення складу злочину, а також з конституційними приписами, закріпленими у частині другій статті 62 Конституції України (ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину) та частині третій статті 62 Конституції України (усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь). На виконання зазначених конституційних приписів у частині другій статті 17 КПК зазначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

При розкритті змісту поняття розумного сумніву суд вважає за доцільне звернути увагу на прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, при оцінці доказів Європейський суд з прав людини керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18.01.1978 р., п. 161, Series A No 25). Проте доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою чи подібних до них неспростованих презумпцій (рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey), заява No 21986/93, п. 100, ECHR 2000- VII; рішення у справі «Єрохіна проти України» (Yerokhina v. Ukraine), заява No 12167/04, від 15.11.2012 р., п. 52 з подальшими посиланнями).

Крім того, Європейським судом з прав людини зазначено, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Більше того, слід нагадати, що під час провадження на підставі Конвенції не у всіх справах неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження). Коли вся чи значна частина інформації щодо подій, про які йдеться, відома виключно органам влади, як це має місце у справі щодо ув`язнених осіб, які перебувають під контролем органів влади, і коли у таких осіб під час їх ув`язнення з`являються тілесні ушкодження або якщо вони помирають, це породжує відповідні обґрунтовані презумпції щодо фактів. У такому випадку тягар доведення можна вважати покладеним на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення. (рішення у справі «Ушаков та Ушакова проти України», (Ushakov and Ushakova v. Ukraine), заява № 10705/12, ECHR 2015).

При з`ясуванні обставин, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 474 КПК, встановлено, що обвинувачений не в повній мірі розуміє характер обвинувачення, в якому він визнає себе винуватим (пункт 3 частини четвертої статті 474 КПК). Крім того, як вже судом зазначено, виклад фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення здійснено з порушенням вимог, передбачених пунктом 1 частини першої статті 91 та пунктом 5 частини другої статті 291 КПК.

Слід зауважити, що згідно із загальними засадами кримінального судочинства, закріпленими, зокрема, у частині третій статті 26 КПК, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Також частиною першою статті 337 КПК регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Однак, згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Норма, закріплена у пункті 3 частини четвертої статті 474 та частині сьомій статті 474 КПК, як було зазначено судом, є імперативними, які зобов`язують суд з`ясувати в обвинуваченого, чи цілком він розуміє характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; а також здійснити перевірку угоди на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Тому суд вважає, що в даному випадку імперативна норма має вищу юридичну силу над диспозитивною нормою і під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості суду необхідно перевірити дотримання у кримінальному провадженні загальних завдання та засад кримінального судочинства, в тому числі й щодо викладення фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення відповідно до вимог кримінально-процесуального закону. При цьому пунктом 1 частини сьомої статті 474 КПК визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди.

Застережень щодо неможливості укладення угоди у кримінальному провадженні, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 469 КПК в контексті пункту 1 частини сьомої статті 474 КПК під час проведення підготовчого судового засідання встановлено не було, оскільки злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , згідно з положеннями частини другої та третьої статті 12 КК є злочинами невеликої та середньої тяжкості. Однак, як вже зазначено судом, під час проведення підготовчого судового засідання виникли обґрунтовані сумніви в тому, що під час досудового розслідування було виконано вимоги кримінально-процесуального закону щодо завдання кримінального провадження, що у свою чергу свідчить про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що умови угоди відповідають вимогам кримінального закону, що свідчить про те, що умови угоди суперечать вимогам КПК.

Отже, аналізуючи наданий суду обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд приходить до переконання, що остання не відповідає вимогам кримінально-процесуального та кримінального закону, а тому згідно з приписами пункту 1 частини сьомої статті 474 КПК та пункту 1 частини третьої статті 314 КПК в затвердженні угоди необхідно відмовити та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Керуючись статтями 314-316, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної, 31.07.2019 р. між прокурором Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_8 з іншої відмовити.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 358; частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України, відомості про який внесені до ЄРДР 23.05.2019 р. за № 0001065, повернути прокурору для продовження досудового розслідування.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали. Обвинуваченому та прокурору копія ухвали вручається негайно після її проголошення.

Суддя: