Дата документу 14.08.2019 Справа № 330/508/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/508/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/370/19 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 389 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Якимівського районного суду Запорізької області,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Якимівського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Якимівка Якимівського району Запорізької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 19 вересня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
2) 10 грудня 2012 року Якимівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 309, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Звільнений 7 березня 2017 року умовно-достроково на невідбутий строк 5 місяців 11 днів,
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України та виправдано у зв`язку з не доведенням того, що в діянні є склад кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 389 КК України та виправдано у зв`язку з не доведенням того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.
Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України за наступних обставин.
Вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2012 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів на строк 1 рік.
Будучи звільненим з Біленківської виправної колонії Запорізької області 7 березня 2017 року умовно-достроково, 3 травня 2017 року ОСОБА_7 був поставлений на облік Якимівським РВ з питань пробації Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.
11 травня 2017 року ОСОБА_7 було ознайомлено під підпис з порядком та умовами відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також попереджено про кримінальну відповідальність за ч. 1 ст. 389 КК України у разі порушення порядку та умов відбуття покарання, про що останній надав підписку.
16 серпня 2017 року о 20 год. 20 хв. ОСОБА_7 умисно, в порушення вимог діючої відносно нього додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, порушив умови відбування покарання, оскільки був зупинений на вул. Пушкіна в смт. Якимівка Якимівського району Запорізької області, працівниками ГРПП Якимівського ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області під час керування транспортним засобом скутером «Honda Diо», в результаті чого на останнього було складено протокол серії БР № 807649 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП, якою до ОСОБА_7 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень.
Виправдовуючи ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що хоча в його діях формально і є ознаки вказаного злочину, але через малозначність вказане діяння не становить суспільної небезпеки, оскільки воно не порушило діяльність органів пробації, не призвело до неналежного застосування додаткового покарання до засудженого, а мета додаткового покарання у вигляді виправлення засудженого була досягнута.
В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з виправдувальним вироком суду, просить його скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі, на підставі ст.ст. 71, 72 КК України з урахуванням вироку Якимівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2012 року остаточно призначити покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.
В обґрунтування свої вимог зазначає, що склад злочину, передбачений ст. 389 КК України є формальним, його об`єктивна сторона полягає в ухиленні від покарання, яке являє собою невиконання обов`язку щодо відбування покарання, що може виражатись як у бездіяльності, так і в активних діях.
Крім того, вказана норма є прямою, а не бланкетною, оскільки не містить жодних вимог до об`єктивної сторони щодо неодноразовості порушення обов`язку, передбаченого вироком суду для виконання засудженим, а тому навіть одноразове порушення обов`язку, визначеного судом, є ухиленням від його виконання.
Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано диспозицію ч. 1 ст. 389 КК України, відповідальність за якою полягає за ухилення від сплати штрафу або позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю особою, засудженою до цих видів покарань.
Як також випливає з диспозиції ч. 1 ст. 389 КК України, з моменту набрання вироком законної сили вчинення особою хоча б однієї дії чи бездіяльності, спрямованої на ухилення від виконання обов`язку відбути покарання, призначене вироком, злочин вважається закінченим і набуває триваючого характеру.
З урахуванням викладеного вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність матеріальної ознаки злочину суттєвої суспільної небезпечності є надуманими та на увагу не заслуговують, а застосування положень ст. 11 КК України є неприпустимим, оскільки сам факт керування обвинуваченим транспортним засобом вже свідчить про невиконання ним вироку суду.
В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що суд першої інстанції невірно встановив малозначність діяння, склад інкримінованого обвинуваченому злочину є формальним, оскільки він ухилився від покарання, і з цього моменту це вже є закінченим злочином. Вважав, що суд вірно встановив об`єктивну сторону злочину, але дійшов до помилкового висновку про необхідність застосування ч. 2 ст. 11 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та зазначив, що він дійсно один раз керував транспортним засобом, оскільки необхідно було їхати в аптеку за ліками для дитини.
Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора та обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України.

При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що хоча в його діях формально і є ознаки вказаного злочину, але через малозначність вказане діяння не становить суспільної небезпеки, оскільки воно не порушило діяльність органів пробації, не призвело до неналежного застосування додаткового покарання до засудженого, а мета додаткового покарання у вигляді виправлення засудженого була досягнута.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, і вважає, що він ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.
За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.
Виходячи із законодавчого опису ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, відповідальність за його вчинення настає тільки за умисне ухилення засудженого від сплати штрафу або від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю.

Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується тільки прямим умислом.

В даному кримінальному провадженні обов`язковому встановленню підлягало вирішення питання про те, чи була наявна суспільна небезпека дій обвинуваченого, чи заподіяли або могли заподіяти такі дії шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий як стороною обвинувачення, так і стороною захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 389 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що його дії становили суспільну небезпеку.

Перевіривши надані в суді першої інстанції показання обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 щодо обставин керування транспортним засобом, а також надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 документи, колегія суддів приходить до висновку про те, що його дії не заподіяли та не могли заподіяти істотної шкоди об`єктам суспільних відносин.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 11 КК України, не є злочином діяння або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
У своєму рішенні № 5-221 кс 15 від 24 грудня 2015 року Верховний Суд України зазначив про те, що специфіка встановлення малозначності діяння полягає в обов`язковій сукупності трьох умов:
1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу злочину, передбаченого КК України, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини КК України характеризують певний склад злочину;
2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного злочину. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;
3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди.
Суспільна небезпека злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України полягає в тому, що він порушує нормальну діяльність органів пробації, які забезпечують виконання вироку та належне застосування призначеного покарання, протидія цілям, що стоять перед покаранням, внаслідок чого не досягається його мета.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом, 16 серпня 2017 року о 20 год. 20 хв. ОСОБА_9 був зупинений співробітниками поліції під час керування скутером, за що на нього було складено протокол серії БР № 807649 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень (а.с. 37).
Вказаний штраф ОСОБА_7 сплатив у повному обсязі, що підтверджується копією квитанції № 59 від 23 серпня 2017 року (а.с. 38).
При цьому, під час зупинки співробітниками поліції ОСОБА_7 не заперечував факт керування транспортним засобом, а під час судового розгляду пояснив, що був вимушений сісти за кермо у зв`язку з хворобою дитини та необхідністю термінового придбання ліків.
Вказані пояснення обвинуваченого під час допиту в суді першої інстанції повністю підтвердила свідок ОСОБА_8 , яка повідомила, що саме вона попросила ОСОБА_7 поїхати в аптеку за ліками у зв`язку з тим, що у її дитини підвищилась температура.
Так, на виконання вироку суду про позбавлення спеціального права у ОСОБА_7 було вилучено посвідчення водія, але керування ним скутером без зазначеного посвідчення мало разовий характер, і одноразове керування транспортним засобом особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, повністю охоплюється диспозицією ст. 126 КУпАП і не свідчить про ухилення особи від покарання за сенсом ч. 1 ст. 389 КК України.
З врахуванням всіх встановлених фактичних обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в діях ОСОБА_7 дійсно формально містяться ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, але через малозначність ці дії не становлять суспільної небезпеки, тобто не заподіяли і не могли заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі, а тому не є злочином.
Такий висновок узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 4 квітня 2019 року у справі № 51-7581км18 (310/4064/17).
Доводам сторони обвинувачення у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція обвинувачення повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.
За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що за відсутністю належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, суд першої інстанції прийняв єдине вірне рішення про виправдання обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України.
Колегія суддів вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, у тому числі, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року, постановлений у відношенні ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора не вбачає.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Якимівського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4