Ухвала
іменем України
28 травня 2019 року
м. Київ
справа № 466/2132/14-к
провадження № 51-3670 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 7 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2017 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Тетевчиці Радехівського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі КК);
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Курахівка Селідовського району Донецької області, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засудженого за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 7 листопада 2016 року засуджено:

- ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 191 КК України на сім років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавленням права обіймати посади керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності терміном три роки; за ч. 2 ст. 364 КК України на п`ять років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавлення права обіймати посади керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності терміном три роки; за ч. 2 ст. 366 КК України на чотири роки позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавленням права обіймати посади керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності терміном три роки.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавленням права обіймати посади керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності терміном три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності;
- ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 191 КК України на шість років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавленням права обіймати посади керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності терміном три роки; за ч. 2 ст. 364 КК України на п`ять років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавленням права обіймати посади керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності терміном два роки; за ч. 2 ст. 366 КК України на чотири роки позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавленням права обіймати посади керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності терміном один рік.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавленням права обіймати посади керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності терміном три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності.
Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 солідарно в користь Державного відкритого акціонерного товариства «Західвуглезбутпостач» (далі ДП «Західвуглезбутпостач») 250 000 грн на відшкодування шкоди, заподіяної злочином.
Згідно з вироком ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими за вчинення злочинів за обставин, встановлених судом та наведених у вироку.
ОСОБА_5 , працюючи на посаді першого заступника Міністра вугільної промисловості України, будучи представником влади та службовою особою, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості та в інтересах третіх осіб, умисно, використовуючи владу та службове становище всупереч інтересам служби, діючи за попередньою змовою та в групі з заступником начальника управління реструктуризації шахтного фонду Мінвуглепрому України ОСОБА_6 , директором шахти № 10 «Великомостівська» ОСОБА_9 , директором ДП «Західвуглезбутпостач» ОСОБА_10 , директором ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» ОСОБА_11 , маючи єдиний злочинний умисел на розкрадання державних коштів в особливо великих розмірах вчинили розкрадання 250 000 грн.
Зокрема, достовірно знаючи, що ремонтно-будівельні роботи конференційного залу Мінвуглепрому України не проводились, не проводяться і проводитись не будуть, а транспортерна стрічка ПВХ 1000Х4 в кількості 1950 м із ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» на шахту № 10 «Великомостівська» не поставлялася, не поставляється і поставлятися не буде, ОСОБА_5 вніс у лютому 1996 року за попередньою змовою в групі з ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 в рахунок-фактуру № 70 від 16.02.1996 року, скріплений підписом ОСОБА_11 та печаткою ТзОВ «Укрінтерстрой», завідомо неправдиві відомості про перерахування ДП «Західвуглезбутпостач» на розрахунковий рахунок ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» м. Донецька коштів в сумі 250 000 грн, як суми дольової участі у фінансуванні ремонтно-будівельних робіт малої зали засідань колегії Мінвуглепрому України, та передав ОСОБА_10 вказану завідомо неправдиву факсокопію рахунку-фактури № 70 від 16.02.1996 року з власноручним написом «фірма „Укрінтерстрой"» для перерахунку з рахунку ДП «Західвуглезбутпостач» на рахунок цього підприємства 250 000 грн.

ОСОБА_10 , дотримуючись попередньої домовленості з групою осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , 19.02.1996 року, 23.02.1996 року та 26.02.1996 року з рахунку ДП «Західвуглезбутпостач» на рахунок ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» платіжними дорученнями № № 25, 44 та 46 перерахував грошові кошти на загальну суму 250 000 грн із завідомо неправдивими відомостями про призначення платежів «доля за будівництво згідно рахунку-фактури № 70 від 16.02.96 року».

29.02.1996 року ОСОБА_9 в приміщенні Мінвуглепрому України було підписано завідомо неправдивий договір від 15.02.1996 року на поставку транспортерної стрічки із вказанням завідомо неправдивих відомостей про час, предмет та умови договору на бланку, посвідченому підписом ОСОБА_11 та печаткою ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД».

01.03.1996 року ОСОБА_5 з метою приховання перерахованих раніше на рахунок ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» державних коштів в сумі 250 тис. грн склав та направив завідомо неправдивий лист за № 2-1251/9 на ім`я генерального директора ВО «Укрзахідвугілля» про укладення договору з ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» про оплату ремонтно-будівельних робіт малої зали засідань колегії Мінвуглепрому України.

Виконуючи попередні домовленості з групою зазначених осіб, ОСОБА_6 протягом лютого-квітня 1996 року склав завідомо неправдиві рахунок-фактуру без номера та дати і накладну на відпуск матеріалів на сторону про поставку від ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» на шахту № 10 «Великомостівська» 1950 м транспортерної стрічки ПВХ 1000Х4, вартістю 247 162,5 грн, що були підписані ОСОБА_11 , підробивши при цьому підпис бухгалтера ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД». Уподальшому ОСОБА_5 склав та передав на виконання попередніх домовленостей на шахту № 10 «Великомостівська» протягом лютого-квітня 1996 року завідомо неправдиву товарно-транспортну накладну № 49093 без дати на перевезення 1950 м транспортерної стрічки ПВХ 1000х4 з фірми «Укрінтерстрой» на шахту № 10 «Великомостівська».
В подальшому, в квітні 1996 року, ОСОБА_10 за попередньою змовою у групі осіб з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 дав вказівку головному бухгалтеру ДП «Західвуглезбутпостач» ОСОБА_12 на складення завідомо неправдивого зведеного авізо від 30.04.1996 року про передачу раніше перерахованих ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» коштів в сумі 250 тис. грн на шахту № 10 «Великомостівська» із зазначенням завідомо неправдивих відомостей про поставку транспортерної стрічки.

06.05.1996 року на виконання попередніх домовленостей ОСОБА_9 дав вказівку заступнику директора шахти № 10 «Великомостівська» ОСОБА_13 та своїм підлеглим працівникам про оформлення завідомо неправдивої вимоги № 20 від 12.06.1996 року на отримання 1950 м транспортерної стрічки зі складу, прихідної оборотної відомості за травень 1996 року та розхідної оборотної відомості за червень 1996 року про поступлення та списання 1950 м транспортерної стрічки.

Отримані від ДП «Західвуглезбутпостач» кошти директор ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» ОСОБА_11 , за попередньою домовленістю з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , 21.02.1996 року та 28.02.1996 року за завідомо неправдивими платіжними дорученнями № 28 та № 39, з рахунку ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» перерахував на розрахункові рахунки завідомо фіктивних фірм, а саме: ПП «Хронотехніка» і ПП «Промсвітло», та шляхом переведення їх в готівку, із вказанням завідомо неправдивих відомостей про призначення платежів, заволоділи державними коштами в сумі 250 000 грн, що в 600 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, встановлений законодавством України на момент вчинення злочину, і становить особливо великий розмір.

Крім того, протягом лютогочервня 1996 року ОСОБА_5 , працюючи на посаді першого заступника Міністра вугільної промисловості України, разом з ОСОБА_6 , який обіймав посаду заступника начальника управління реструктуризації шахтного фонду Міністерства вугільної промисловості України, займаючи особливо відповідальне службове становище, як представник влади, будучи службовою особою, з метою одержати незаконну матеріальну вигоду, з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості та в інтересах третіх осіб, умисно використовуючи владу та службове становище всупереч інтересам служби, за попередньою змовою групою осіб з директором шахти № 10 «Великомостівська» ОСОБА_9 , директором ДП «Західвуглезбутпостач» ОСОБА_10 , директором ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» ОСОБА_11 , маючи єдиний злочинний умисел на незаконне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем, достовірно знаючи, що ремонтно-будівельні роботи конференційного залу Міністерства вугільної промисловості України не проводились, не проводяться і проводитись не будуть, а транспортерна стрічка ПВХ 1000X4 в кількості 1950 метрів із ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» на шахту № 10 «Великомостівська» не поставлялась, не поставляється і не буде поставлятись, домовився з ОСОБА_6 та склав у лютому 1996 року завідомо неправдивий рахунок-фактуру № 70 від 16.02.1996 року, посвідчений підписом ОСОБА_11 та печаткою ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД», внісши завідомо неправдиві відомості про необхідність перерахування ДП «Західвуглезбутпостач» на розрахунковий банківський рахунок ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» м. Донецька коштів в сумі 250 000 грн, як дольової участі у фінансуванні ремонтно-будівельних робіт малої зали засідань колегії Міністерства вугільної промисловості України, та видав його ДП «Західвуглезбутпостач».

ОСОБА_6 протягом лютогочервня 1996 року, працюючи на посаді заступника начальника управління реструктуризації шахтного фонду Міністерства вугільної промисловості України, займаючи особливо відповідальне службове становище, як представник влади, будучи службово особою та особою, що наділена владними повноваженнями, організаційно-розпорядчими й адміністративно-господарськими обов`язками, з метою одержати незаконну матеріальну вигоду, з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості та в інтересах третіх осіб, умисно використовуючи владу та службове становище всупереч інтересам служби, за попередньою змовою та в групі з першим заступником Міністра вугільної промисловості України ОСОБА_5 , директором ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» ОСОБА_11 , маючи єдиний злочинний умисел на незаконне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем, достовірно знаючи, що ремонтно-будівельні роботи конференційного залу Міністерства вугільної промисловості України не проводились, не проводяться і проводитись не будуть, а транспортерна стрічка ПВХ 1000X4 в кількості 1950 метрів із ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» на шахту № 10 «Великомостівська» не поставлялась, не поставляється і не буде поставлятись, склав протягом лютогоквітня 1996 року, підробивши підпис бухгалтера ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД», завідомо неправдивий рахунок-фактуру без номера і дати та накладну на відпуск матеріалів на сторону і поставку від ТзОВ «Укрінтерстрой ЛТД» на шахту № 10 «Великомостівська» транспортерної стрічки ПВХ 1000X4 1950 метрів та оплату за неї 247162,5 грн.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах:
захисник ОСОБА_7 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд. Вважає, що вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 323 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року), ґрунтується на припущеннях, а висновки суду викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи; вирок постановлений з порушенням ч. 2 ст. 327 КПК 1960 року, оскільки в ході судового розгляду винність ОСОБА_5 у вчиненні злочинів не була доведена. Крім того зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції застосовано кримінальний закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст. 49 КК 1960 року та не застосовано кримінальний закон, який підлягав застосуванню, а саме ч. 1 ст. 49 КК 2001 року, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 7 КПК 1960 року, особа може бути за вироком суду звільнена від відповідальності чи покарання на підставах, передбачених ст. 49 і ст. 74 КК 2001 року. Вказує, що суд першої інстанції ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК призначив покарання з додатковою мірою покарання, яка не передбачена санкціями вказаних статтей, що також залишилось поза увагою апеляційного суду. Стверджує, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами дослідженими у судовому засіданні, у вироку не зазначено, чому саме взяті до уваги одні докази, а відкинуті інші. Зазначає, що ДП «Західвуглезбутпостач», на користь якого було задоволено цивільний позов, не є особою, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, що підтверджує лист від 22.05.2002 року № 659, а тому прокурор відповідно до ст. 28 КПК не мав права подавати, а суд задовольняти позов в інтересах ДП «Західвуглезбутпостач». Крім того, в ухвалі неправильно викладена позиція прокурора, яка частково підтримала апеляційні скарги захисників та просила цивільний позов залишити без розгляду. Також зазначає, що оскільки невідомо, куди дівся рахунок-фактура № 70

від 16 лютого 1996 року та звідки в матеріалах справи з`явилась його факсокопія, то вказана факсокопія не може вважатися допустимим доказом вини ОСОБА_5 . Крім того зазначає, що показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 є суперечливими і ці суперечності судами не усунуті. Вказує, що 28 лютого 2017 року в судовому засідання апеляційного суду брав участь не суддя ОСОБА_15 , як це було визначено протоколом автоматизованого розподілу судових справ. Окрім цього вказує, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року належно не перевірив доводи апеляційних скарг, не дослідив та не надав оцінки всім доказам кримінальної справи;
захисник ОСОБА_8 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати, а кримінальну справу закрити у зв`язку з відсутністю у діях останнього складу злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК. Вказує, що органом досудового слідства не здобуто жодного доказу того, що ОСОБА_6 мав будь-які службові повноваження заволодіти коштами в розмірі 250 000 грн та надати вказівки будь-кому для заволодіння цими коштами. Також зазначає, що судові рішення жодним чином не спростовують зібрані матеріалами справи та представлені захистом докази про відсутність підтвердження органом досудового слідства самого факту отримання ОСОБА_6 таких коштів. Крім того вказує, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 та посилання на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 є безпідставними і надуманими.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_4 просив касаційні скарги захисників задовольнити частково і змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Засуджені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу адвоката ОСОБА_8 і просили її задовольнити.
Засуджені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу адвоката ОСОБА_7 і просили її задовольнити.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які просили задовольнити їх касаційні скарги, засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_4 , перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню на таких підставах.
Згідно зі ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
При цьому підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого (ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року).
Відповідно до ст. ст. 358, 362, 365 КПК 1960 року суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи апеляції, в тому числі за необхідності і шляхом проведення судового слідства в повному обсязі чи частково, коли є підстави вважати, що судове слідство судом першої інстанції було проведено неповно чи однобічно.
Статтею 377 КПК 1960 року визначено, що в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено, зокрема, суть апеляції, аналіз доказів, досліджених під час повного або часткового судового слідства, проведеного апеляційним судом, та докладні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою. Тобто в ухвалі слід проаналізувати всі доводи, зазначені в апеляції, зіставити їх із наявними у справі доказами і дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Однак суд апеляційної інстанції при розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 цих вимог кримінально-процесуального закону не дотримався.
Як убачається з матеріалів справи, на вирок місцевого суду захисником ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 та захисником ОСОБА_16 в інтересах засудженого ОСОБА_5 були подані апеляційні скарги, а захисником ОСОБА_7 були подані доповнення до апеляційної скарги захисника ОСОБА_16 , де вони, оспорюючи фактичні обставини справи, вказували на необґрунтованість засудження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , отримання доказів з порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а також не погоджувались з вирішенням цивільного позову.
Переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції в повній мірі не перевірив всі доводи апеляційних скарг захисників, не навів в ухвалі докладні мотиви для їх спростування та підстави, через які апеляційні скарги визнав необґрунтованими.
При цьому, погодившись з оцінкою доказів судом першої інстанції та пославшись на ті ж самі докази, зазначені у вироку, апеляційний суд не провів належного аналізу обставин, що підлягали доказуванню в кримінальній справі з точки зору їх всебічного, повного та об`єктивного дослідження, не дав належної оцінки зібраним у справі доказам, як кожному з них окремо, так і їх сукупності для прийняття відповідного процесуального рішення, обмежившись лише формальним їх перерахуванням і загальним формулюванням про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які їх засуджено.
Так, апеляційний суд не перевірив та не надав відповіді на доводи захисника ОСОБА_7 про визнання недопустимим доказом факсокопії рахунку-фактури № 70 від 16 лютого 1996 року, оскільки даних про її вилучення в порядку передбаченому кримінально-процесуальним законом матеріали справи не містять, а також про неможливість визнання допустимими доказами результатів дослідження цієї факсокопії, викладених у висновках судово-почеркознавчих експертиз.
Крім того, поза увагою залишилися й доводи захисника ОСОБА_7 про те, що показання свідка ОСОБА_10 про передачу йому ОСОБА_5 факсокопії рахунку-фактури № 70 від 16 лютого 1996 року є суперечливими і ці суперечності не усунуті судом першої інстанції.
Також захисник вказував про проведення почеркознавчих експертиз з порушенням вимог кримінально-процесуального закону і процесуального порядку, посилаючись на те, що всупереч ч. 2 ст. 197 КПК слідчий не ознайомив ОСОБА_5 з постановами про призначення вищезазначених експертиз, чим було порушено право ОСОБА_5 на захист. Спроба ж отримання експериментальних зразків була проведена в 1999 році вже після оформлення висновків експертиз, а тому висновки вказаних судово-почеркознавчих експертиз, на думку захисника, суд не міг використовувати як доказ вини ОСОБА_5 .
Поряд з цим захисник ОСОБА_7 вказував, що у вироку місцевого суду необґрунтованими є висновки про те, що ОСОБА_5 склав та підписав лист МВП України від 1 березня 1996 року № 2-1251/9 для укладення договору саме з фірмою «Укрінтерстрой», оскільки на ньому чітко зазначений виконавець, а саме помічник Міністра вугільної промисловості України ОСОБА_17 , який у своїх показаннях не виключав, що цей лист міг бути складений саме ним та підтвердив, що дійсно в Міністерстві була розмова про проведення ремонтно-будівельних робіт малої зали засідань колегії Міністерства, проте нічого не було проведено, оскільки на це не було коштів, що також підтвердив Міністр вугільної промисловості України ОСОБА_18 при допиті його як свідка. Наведене, на думку захисника, свідчило, що посилання суду на листи Мінвуглепрому України

від 1 березня 1996 року та від 5 січня 1998 року № 2-299/30 як на докази винуватості ОСОБА_5 в інкримінованих йому злочинах вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, проте на ці доводи відповіді апеляційним судом теж не надано.
Також апеляційним судом взагалі не було перевірено доводи про неправильне застосування кримінального закону в частині призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна за ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК.
Крім того, поза увагою апеляційного суду залишились і доводи захисника ОСОБА_7 про неправильне вирішення цивільного позову, який покликаючись на ст. 28 КПК 1960 року стверджував, що прокурор не мав права подавати, а суд задовольняти позов в інтересах ДП «Західвуглезбутпостач», оскільки вказаному товариству матеріальну шкоду не було заподіяно.
Вищевикладені обставини, на думку колегії суддів, дають підстави стверджувати, що апеляційний суд формально розглянув справу щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , чим порушив право учасників процесу на об`єктивний, неупереджений розгляд справи в апеляційному суді.
Отже, залишаючи апеляції захисників без задоволення, апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року, не в повній мірі проаналізував зазначені в них доводи, а суть доповнень до апеляції захисника ОСОБА_7 не повністю виклав в описово-мотивувальній частині ухвали; не надав відповідей на низку доводів поданих апеляцій (у тому числі й на доводи, що стосувалися допустимості доказів, які були покладені в основу обвинувального вироку, й можливості їх використання при ухваленні судових рішень), не навів докладних мотивів, з яких визнав правильними висновки місцевого суду, у зв`язку з чим прийняте ним рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону відповідно до ст. 398 КПК 1960 року підлягає скасуваннюз направленням справи на новий апеляційний розгляд.

При новому апеляційному розгляді суду необхідно врахувати зазначене в цій ухвалі, всебічно, повно й об`єктивно дослідити матеріали справи, дати належну оцінку зібраним доказам, перевірити всі доводи апеляційних скарг захисників та з дотриманням вимог кримінального та кримінально-процесуального закону прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 394396 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в:
Касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2017 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3