Ухвала

Іменем України
06 червня 2019 року

м. Київ
Справа № 1-6/13

Провадження № 51 4255 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальну справу щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Катеринопіль, Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ст. 364 ч. 2, ст. 367 ч. 2 КК України, ст. 176 ч. 2 КК України (в редакції Кримінального кодексу України 1960 року),

за касаційною скаргою прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, - ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2018 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 364 ч. 2, ст. 367 ч. 2 КК України, 176 ч. 2 КК України (в редакції Кримінального кодексу України 1960 року) за відсутністю в його діях складу злочину.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення в тому, що він в період з 1996 по 2001 роки працюючи на посаді судді та голови Печерського районного суду м. Києва, будучи службовою особою, не дотримувався присяги судді, Конституції та законів України, не забезпечив повний, всебічний, об`єктивний розгляд кримінальних та цивільної справ, які наведені в обвинувальному висновку, не дотримувався встановлених процесуальним законом строків, допустив при цьому службову недбалість, зловживання владою і службовим становищем, а саме: грубо порушуючи вимоги КПК України, не складав мотивувальної частини вироків, не підписував протоколи судових засідань, не визначав покарання за окремими статтями обвинувачень, не вручав копії вироків у 3-х денний строк, не звертав вироки до виконання, протягом від 1 до 5 років не направляв кримінальні справи з касаційними поданнями та касаційними скаргами для розгляду до касаційної інстанції Київського міського суду. Крім вказаного, у кримінальній справі щодо засудженого ОСОБА_8 , за версією обвинувачення, ОСОБА_6 не виніс письмового вироку та не звернув його до виконання, а при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_9 повний текст рішення не виніс і цивільну справу разом із скаргою ОСОБА_9 до касаційної інстанції не направляв протягом 1 року 6 місяців.
Зазначені дії ОСОБА_6 органом досудового слідства кваліфіковані за ст. 364 ч. 2, ст. 367 ч. 2 КК України.
Також органами досудового слідства ОСОБА_6 було інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ст. 176 ч. 2 КК України 1960 року, оскільки він у кримінальній справі відносно засудженої ОСОБА_10 виніс неправосудне рішення, а саме до набрання вироком щодо останньої законної сили постановив неправосудну постанову від 11 січня 1999 року про повернення майна, на яке було накладено арешт.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2018 року вирок суду першої інстанції за апеляцією прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, - ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий апеляційний розгляд справи щодо ОСОБА_6 . Даючи свою оцінку доказам у справі, прокурор вказує на невідповідність висновків судів обох інстанцій фактичним обставинам справи, оскільки, на її думку, у діях ОСОБА_6 є склади злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч. 2, 367 ч. 2 КК України, ст. 176 ч. 2 КК України 1960 року. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, оскільки в ухвалі не дано відповідь на всі доводи, наведені в апеляції прокурора, не проаналізовано усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Таке порушення закону, на думку прокурора, відповідно до ст. 370 КПК України 1960 року є істотним та є підставою для скасування ухвали апеляційного суду.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні просила касаційну скаргу задовольнити частково, вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і справу направити на новий судовий розгляд.
Виправданий ОСОБА_6 заперечував проти касаційної скарги та просив залишити її без задоволення, судові рішення вважав законними і обгрунтованими.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст. 334 ч. 4 КПК України 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні. При цьому суд, постановляючи виправдувальний вирок, має керуватись положеннями ст. 327 ч. 4 КПК України 1960 року, яка визначає вичерпний перелік підстав для прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за апеляцією прокурора, врахував зазначені вимоги процесуального закону, навів в ухвалі відповіді на усі її доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, зазначивши підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою, погодившись із висновками суду першої інстанції про невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 364 ч. 2, ст. 367 ч. 2 КК України, ст. 176 ч. 2 КК України 1960 року.

На підтвердження винуватості ОСОБА_6 за ст. 364 ч. 2, ст. 367 ч. 2 КК України, орган досудового слідства посилався на фактичні дані з протоколів виїмки від 15 березня 2002 року з приміщення канцелярії по кримінальним справам Печерського районного суду міста Києва, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик 42-А (кримінальні справи відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_8 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ) та від 26 березня 2002 року, відповідно до якого з приміщення за тією ж адресою було вилучено кримінальну справу відносно ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 .
Згідно протоколів огляду вказаних кримінальних справ від 18 березня 2002 року, від 19 березня 2002 року та від 16 травня 2002 року протоколи судових засідань в даних справах не підписані головуючим суддею ОСОБА_6 .
Проте, в постанові слідчого про проведення виїмки було зазначено адресу її проведення: м. Київ, вул. Гайцана, 4, у той час як фактично виїмку кримінальних справ проведено за іншою адресою - м. Київ, вул. Хрещатик, 42-А. Слідчим не було перевірено механізм переміщення кримінальних справ, що вилучалися з приміщення архіву по АДРЕСА_2 , де був розміщений Печерський районний суд м.Києва на час роботи ОСОБА_6 , до приміщення канцелярії по АДРЕСА_3 , з урахуванням показань підозрюваного про те, що ним вироки по всіх справах були виготовлені у повному обсязі та передані для долучення до справ.
Апеляційний суд обґрунтовано погодився із висновком суду першої інстанції про те, що фактичні дані протоколу виїмки від 28 березня 2002 року у приміщенні Печерського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 42-А, яким зафіксовано виявлення та вилучення обліково-статистичних карток на вказані вище кримінальні справи форма № 3, у яких відсутня інформація про звернення вироків стосовно засуджених до виконання, не підтверджують вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням в цій частині, оскільки обов`язок по веденню картотек, складання карток, зокрема і по формі № 3 відповідно до Інструкції з діловодства у Верховному Суді Автономної Республіки Крим, обласному, міжобласному, Київському і Севастопольському міських, районному (міському) судах, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 березня 1997 року за № 82/1886, яка діяла з 1997 року по 08 квітня 2003 року, покладався на секретаря суду, а не на суддю.
Не знайшло підтвердження і обвинувачення ОСОБА_6 в частині невиготовлення та невручення ним судових рішень засудженим по конкретним справам. Свідки ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , які будучи працівниками прокуратури, підтримували державне обвинувачення в зазначених у обвинуваченні кримінальних справах, підтвердили, що судові засідання під головуванням судді ОСОБА_6 відбувалися відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу України, після закінчення судового слідства та судових дебатів і виступів підсудних з останнім словом, суд видалявся до нарадчої кімнати, по виходу з якої проголошувалось відповідне судове рішення, копії якого отримувалися та зберігалися у прокурорських наглядових провадженнях відповідних кримінальних справ.
Такі показанні підтвердили й інші свідки ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , які брали участь в розгляді цих справ як секретарі судових засідань, захисники адвокати ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 та засуджені ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_52 , ОСОБА_8 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_27 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 . Спростовуючи обвинувачення ОСОБА_6 в цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано послався на фактичні дані, що містяться у наглядових провадженнях прокуратури по зазначених кримінальних справах, жодне з яких не містить інформації щодо відсутності вироку, розгляду справи неналежним складом суду, проголошення суддею неповного тексту судового рішення по справі, невиготовлення та неотримання вироку у визначений законодавством строк.
Щодо обвинувачення ОСОБА_6 за ст. 176 ч. 2 КК України 1960 року, апеляційний суд погодився з мотивами суду першої інстанції про недоведеність його вини у вчиненні вказаного злочину, з огляду на те, що вирішення заяви засудженої ОСОБА_10 щодо зняття арешту з її майна обґрунтовано розглядалося суддею ОСОБА_6 в порядку, передбаченому ст.ст. 409, 411 КПК України в редакції 1960 року, так як вирок щодо неї на момент розгляду заяви набрав законної сили, та за результатом розгляду якої було винесено 11 січня 1999 року відповідну постанову.
Посилання прокурора на те, що суд першої інстанції не перевірив обставин отримання органом статистики інформації щодо засуджених осіб по тих епізодах, де в подальшому ОСОБА_6 інкриміновано зловживання службовим становищем та службова недбалість, що виразилося у ненаданні стороні процесу копії вироку, незвернення вироку до виконання, складання неналежного вироку при розгляді кримінальних справ відносно ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_20 та ОСОБА_22 , також не знайшли свого підтвердження, оскільки копії вироків відносно цих засуджених надходили до відповідного органу статистики по обліку засуджених осіб. Вказану обставину прокурор не заперечувала у своїй апеляції.
Питання щодо оголошення показань, наданих під час досудового слідства, тих свідків, які не з`явилися в судове засідання безпосередньо, приймалося за згодою усіх учасників процесу, в тому числі і прокурора, і правдивість цих показань прокурором під сумнів не ставилася в апеляційній скарзі, а в ході апеляційного розгляду справи, прокурор, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, підтвердила, що питання про застосування до свідків, які не з`явилися до суду, положень ст. 70 ч. 2 КПК України 1960 року нею не порушувалось.
У зв`язку із вказаними обставинами, доводи апеляції прокурора щодо допущеного, на її думку, порушення судом першої інстанції принципу безпосередності, внаслідок посилання як на докази, на показання свідків, які вони надавали під час досудового слідства, апеляційним судом правильно визнані необґрунтованими.
Допит потерпілого ОСОБА_9 за правилами допиту свідка, на що вказує у касаційній скарзі прокурор та що вона також зазначала і в своїй апеляції, апеляційним судом не визнано істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону в розумінні ст. 370 ч. 1 КПК України 1960 року, оскільки дана обставина не вплинула на законність та обґрунтованість вироку суду, у якому висновок про виправдання ОСОБА_6 зроблено на всебічно, повно і об`єктивно досліджених матеріалах справи та аналізі кримінального закону щодо ознак складів інкримінованих йому злочинів. Як вбачається із матеріалів справи потерпілий ОСОБА_9 не оскаржував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, як і не оскаржив вирок та ухвалу в касаційному порядку.
Суд належним чином проаналізував докази, на які орган досудового слідства посилався на підтвердження пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, та з дотриманням вимог ст. 334 ч. 4 КПК України 1960 року вказав у вироку підстави для виправдання ОСОБА_6 із зазначенням мотивів, з яких відкидає докази обвинувачення.
Апеляційний суд, розглядаючи справу за апеляцією прокурора її доводи перевірив та дійшов правильного висновку про законність вироку суду першої інстанції, а рішення про залишення апеляції без задоволення належним чином мотивував. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які були б підставами для скасування судових рішень, в межах касаційної скарги прокурора не виявлено.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, Суд

постановив:
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, - ОСОБА_7 без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3