Справа № 450/3379/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/348/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 450/3379/17 про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України з участю
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
представника потерпілої ОСОБА_10
за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2019 року,

встановила:
цим вироком,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , інваліда другої групи, працюючого СПД ФО «Дзюнько», раніше не судимого,
визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України три роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного йому за цим вироком основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом одного року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Запобіжний захід не обирався.
Стягнуто із ОСОБА_6 судові витрати.
Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 , 11 червня 2017 року, близько 01 год. 00 хв., керуючи мотоциклом марки «SUZUKI КАТANА» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по вулиці Кульпарківській села Сокільники Пустомитівського району, в напрямку центру м.Львова, на ділянці зазначеної вулиці, яка передує АЗС «Socar», порушив вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: Розділу 1 пунктів 1.5, 1.10 стосовно термінів: «дорожні умови», «дорожня обстановка», «безпечна швидкість», «смуга руху»; Розділу 2 пунктів 2.3 (підпунктів «б», «д»); Розділу 10 пунктів 10.1, 10.3; Розділу 12 пункту 12.4 та Розділу 13 пункту 13.1, які виразились в тому, що він рухався із швидкістю 100 км./год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість руху транспортних засобів у населеному пункті, при проїзді автомобіля марки "VW Passat" реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 , що рухався попереду нього, у суміжній лівій смузі руху того ж напрямку, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не дотримався безпечного інтервалу до даного автомобіля, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, допустив зіткнення керованого ним мотоцикла із вказаним автомобілем.

В результаті порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_13 , пасажир мотоцикла ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді рани на голові, забою головного мозку з накопиченням ліквору в порожнині черепу, обширних саден та ран в ділянці грудної клітки та живота, закритого перелому обидвох лонних та сідничних кісток, рани на лівій нозі, відкритого перелому обидвох кісток лівої гомілки, відкритого звиху 1-ї плеснової кістки та закритих переломів головок 2, 3, 4, 5 плеснових кісток лівої стопи, які згідно висновку судово-медичної експертизи №506/17 від 28.11.2017 відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Отже, ОСОБА_6 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_14 тяжке тілесне ушкодження, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

На даний вирок прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати такий. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним та засудити за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого від відбування, призначеного за даним вироком основного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та
кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню
у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну
відповідальність, невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню
тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого
через його м`якість.
Вважає, що відповідно до роз`яснень, що містяться у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Проте суд не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не врахував та не надав належної оцінки обставинам вчинення кримінального правопорушення, ступеню його тяжкості та наслідкам, характеру та мотивам допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху.
Враховуючи вказане, вважає такий вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Зокрема, судом не надано належної оцінки обставинам вчинення злочину та його наслідкам, а саме тому, що обвинувачений, керуючи мотоциклом, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, які він, як особа, що наділена правом керувати транспортним засобом, зобов`язаний знати та безумовно дотримуватися.

Тяжкі наслідки, які обвинувачений повинен був та міг передбачити, настали в результаті грубого порушення ним Правил дорожнього руху.

Саме з огляду на наслідки, у тому числі у вигляді тяжких тілесних ушкоджень у потерпілої, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким, а санкція цієї статті передбачає покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.
Водночас, судом не взято до уваги, що вказаний злочин у першу чергу посягає на публічні інтереси, якими є дотримання встановленого порядку безпеки руху та експлуатації транспорту, а додатковим об`єктом посягання - життя і здоров`я особи.
Проте суд, прийшовши до висновку про відсутність підстав для призначення додаткового покарання, не врахував, що саме керування транспортним засобом з явним та грубим порушенням Правил дорожнього руху призвело до тяжких наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень у потерпілої.
Відтак обвинувачений надалі зможе користуватися наданим йому правом керування транспортним засобом, незважаючи на безвідповідальне його використання, допущені порушення та спричинену внаслідок цього аварію, не понісши за це передбаченого кримінальним законом додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому, фактично одні і ті ж обставини стали підставами для призначення обвинуваченому судом як основного, так і додаткового покарання, достатніх та об`єктивних мотивів, з яких за обвинуваченим слід зберегти право керування транспортним засобом, у вироці не наведено.
Не врахував суд у вироку, не призначаючи обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, позицію сторони потерпілої, яка після ДТП стала інвалідом, якій заподіяну шкоду відшкодовано лише частково, незважаючи на те, що ДТП відбулося майже 2 роки тому, яка також просила застосувати до ОСОБА_6 додаткове покарання.
Таким чином, судом першої інстанції не враховано у повній мірі обставини вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, їх наслідки, при призначенні покарання безпідставно не застосовано додаткове покарання, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Належних і достатніх мотивів та підстав для незастосування додаткового покарання у вироку не наведено, чим допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Незастосування додаткового покарання, з огляду на вищезазначені обставини, не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає запобіганні вчиненню злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав і свобод людини від злочинних посягань.
Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора ОСОБА_7 , який просив задоволити апеляційну скаргу та ухвалити новий вирок в частині призначення додаткового покарання, пояснення ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 , які заперечили апеляційну скаргу та просили залишити вирок суду без змін, думку потерпілої ОСОБА_9 та в її інтересах представника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, фактичні обставини, а також правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.
Щодо покарання, з яким не погоджується прокурор, то таке, на думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції в межах, встановлених санкцією статті, що передбачає відповідальність за вчинений ним злочин, з дотриманням вимог ст.ст. 65, 66 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та даним, що характеризують особу обвинуваченого.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК передбачено альтернативні види основних покарань та надано можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про не застосування до ОСОБА_6 , додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та правильно врахував, що обвинувачений працює самозайнятою особою, транспортний засіб використовує для здійснення підприємницької діяльності та для особистого пересування, оскільки після ДТП став інвалідом 2 групи.

Відтак за вказаних обставин додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не буде виправданим заходом примусу щодо обвинуваченого, оскільки позбавить його можливості працювати та заробляти кошти та в подальшому відшкодовувати шкоду потерпілій.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на відсутність обтяжуючих покарання обставин. А тому призначення обвинуваченому за наведених обставин додаткового покарання не відповідало б загальним принципам призначення покарань, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував та не надав належної оцінки обставинам вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, ступеню його тяжкості та наслідкам, характеру та мотивам допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, апеляційним судом до уваги не беруться, виходячи з наведеного вище.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на три роки із застосуванням ст.ст.75,76 КК України за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та не вбачає підстав для призначення йому додаткового покарання.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому підстав для винесення нового вироку в частині призначеного покарання немає.

Апеляційна скарга прокурора є безпідставна та не підлягає до задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну судового рішення, перешкоджали чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, такий слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:
Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4