ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/184/19Головуючий по 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа № 712/2341/15-к Категорія: ч.3 ст. 289 КК України Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року . Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого-суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинуваченого захисника представника потерпілогоОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження №0003023 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Черкаси, громадянин України, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 15.08.2013 Черкаським районним судом Черкаської області за ч.2 ст. 368 КК України, до 2 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з іспитовим строком 1 рік , -

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України покарання призначене ОСОБА_7 вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2013 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, визначено виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту затримання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів під час здійснення досудового розслідування в сумі 737 гривень 88 копійок.
Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 26.07.2014 у вечірній час, знаходячись на станції технічного обслуговування ТОВ «Авто Стар Черкаси», яка знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Корольова, 38, здійснив незаконне заволодіння транспортним засобом, в результаті якого було заподіяно великої матеріальної шкоди власнику автомобіля, що виразилось в тому, що ОСОБА_11 , знаходячись на вищевказаній СТО, де працював в якості спеціаліста з обслуговування клієнтів замовника, заволодів автомобілем марки Volkswagen Amarok, д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував відповідно до договору лізингу між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_12 у користуванні ОСОБА_12 , який в свою чергу, залишив на пасажирському сидінні автомобіля ключ від замка запалювання і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також всі необхідні документи, передбачені правилами дорожнього руху для керування автомобілем. В подальшому ОСОБА_11 , а саме : 27.07.2014, керуючи автомобілем марки Volkswagen Amarok, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи на ньому рух по місту Черкаси, близько 06:00 години потрапив на ньому в дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої вказаний транспортний засіб автомобіль, згідно висновку судово-автотоварознавчої експертизи №8/87 від 27.08.2014 отримав пошкодження на загальну суму 345 136 гривень 67 копійок, чим було спричинено великої матеріальної шкоди власнику автомобіля, а саме ТОВ «Порше Лізинг Україна» в особі ОСОБА_12 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просив вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
Вказує, що у матеріалах кримінального провадження, окрім показів самого потерпілого ОСОБА_12 , відсутні будь-які докази того, що останній залишив ключ та документи на автомобіль на задньому сидінні, у зв`язку з чим в ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України. Крім того, зазначає, що в оскаржуваному вироку не наведено жодних спростувань показів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що потерпілий ОСОБА_12 є його знайомим і добровільно передав ключ і всі документи на автомобіль з метою його подальшого тестування та проведення гарантійного ремонту, що підтверджується також показами свідків по справі, яким не надано об`єктивної оцінки. Крім того, суд не зазначив у вироку про покази свідка ОСОБА_13 , який є начальником СТО, згідно яких на СТО запроваджено заборону залишати технічний паспорт на автомобіль у будь-якого працівника, тому він критично ставиться до показів потерпілого ОСОБА_12 щодо обов`язковості залишення технічного паспорту в автомобілі.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, просив вирок суду першої інстанції скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.3 ст. 289 КК України до 10 років позбавлення волі, з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК України та з урахуванням положень ч.4 ст. 72 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2013 та остаточно визначити до відбуття 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки. В решті вирок місцевого суду просить залишити без змін.
В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що ОСОБА_7 засуджений 15.08.2013 за ч.2 ст. 368 КК України із застосуванням положень ст. 75 КК України, та 26.07.2014, тобто після постановлення вказаного вироку вчинив інше кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 289 КК України, у зв`язку з чим при призначенні остаточного покарання місцевий суд повинен був керуватися статтями 71, 72 КК України, а не ч.4 ст. 70 КК України, як про те зазначено у вироку. Крім того, при призначенні покарання ОСОБА_7 , місцевим судом не дотримано вимог ст.ст. 50, 54, 65 КК України, а саме, не враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, вчинення злочину в період іспитового строку.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу, просили вирок суду скасувати, а провадження по справі закрити в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, та заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора; думку прокурора та представника потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу, подану прокурором, заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, переглянувши вирок районного суду відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, вивчивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши в порядку ч.3 ст. 404 КПК України дані, які характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Вказаним вимогам закону вирок районного суду не відповідає.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії ОСОБА_7 за ч.3 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, яке завдало великої матеріальної шкоди - судом першої інстанції кваліфіковані вірно.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.3 ст.289 КК України, його винуватість в незаконному заволодінні транспортним засобом, яке завдало великої матеріальної шкоди, підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами.

Зокрема, твердження сторони захисту про відсутність даних, що підтверджують наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, спростовуються об`єктивними даними, які суд встановив під час судового розгляду, досліджуючи показання потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та відомості, що зазначені в письмових доказах: в протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_14 , що 28.07.2014 р. о 09 год. 30 хв. він дізнався, що працівник СТО «Авто Стар Черкаси» незаконно взяв автомобіль Volkswagen Amarok, д.н.з. НОМЕР_1 , та скоїв ДТП; договорі про фінансовий лізинг між ОСОБА_19 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» 27.03.2013 p., відповідно до якого ТОВ Порше Лізинг Україна (лізінгодавець) надає ОСОБА_14 (лізингоодержувачу) право експлуатації об`єктом лізингу з накладанням спеціальних обмежень щодо експлуатації; протоколі огляду місяця події від 05.08.2014 року та фототаблицею до нього, відповідно до яких автомобіль Volkswagen Amarok ,д.н.з. НОМЕР_1 , перебуває у пошкодженому стані; договорі підряду № 0206/2014 від 02.06.2014 року, відповідно до якого проведення діагностики транспортних засобів не входило в коло посадових обов`язків обвинуваченого.

Винуватість ОСОБА_7 підтверджується насамперед показами потерпілого ОСОБА_12 , які він надав в суді першої інстанції, та згідно яких 27.03.2013 між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» був укладений договір про фінансовий лізинг №00006949, за вказаним договором він набув право користування об`єктом лізингу - транспортним засобом VWAmarokDouleCab 2.0 TDI, шасі VW 1 ZZZ2HZCA062334, д.н.з. НОМЕР_1 , із сплатою лізингових платежів строком 60 місяців. За умовами договору про фінансовий лізинг № 00006949 від 27.03.2013, ОСОБА_20 був зобов`язаний здійснювати технічне обслуговування та ремонт об`єкта лізингу виключно авторизованими сервісними центрами, зазначеним в сервісному центрі, гарантійній інструкції, не мав права передавати в користування автомобіль без дозволу власника. 3 рази користувався послугами СТО по вул. Корольова в м. Черкаси, але ні разу не залишав там свій автомобіль, ремонт проводився в його присутності. Прибувши 25.07.2014 р. приблизно о 13 год. на СТО, на пункті прийому був приймальник-майстер ОСОБА_7 , потерпілий загнав свій автомобіль в бокс на прийомник та залишив технічний паспорт, ключі та сервісну книжку в салоні автомобіля на пасажирському сидінні з метою оформлення працівниками СТО заявки на ремонт, як робив і в попередні рази ремонту на СТО, ОСОБА_7 дані речі особисто в руки не давав. Ніякі документи, чеки та акти прийняття автомобіля працівники СТО йому не надали, у попередні рази ремонту дані документи оформлялись після виконання робіт при оплаті за виконану роботу. 28.07.2014 він зателефонував майстру ОСОБА_21 , який працює на СТО та на запитання чи оглядався його автомобіль, майстер повідомив, що автомобіля на СТО немає. Через декілька хвилин ОСОБА_14 зателефонував керуючий станції та повідомив, що сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої його автомобіль повністю розбитий та перебуває на штрафмайданчику при ДАІ та що вони знають, що це зробив ОСОБА_11 .

Так, під час допиту в судовому засіданні в суді першої інстанції свідокОСОБА_16 показав, що є директором ТОВ «Авто Стар Черкаси», на якій працював ОСОБА_7 , між ТОВ «Авто Стар Черкаси» та ОСОБА_7 був укладений договір підряду № 0206/2014 від 02.06.2014, в якому було зазначено, що він зобов`язаний виконувати роботу, пов`язану з обслуговуванням клієнтів замовника, які звернулися для ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів до 25 серпня 2014 включно. 27.07.2014 на станцію технічного обслуговування за технічною консультацією звертався клієнт ОСОБА_12 - водій автомобіля марки Volkswagen Amarok, д.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований на лізингову компанію та з даним водієм спілкувався ОСОБА_7 та інженер по гарантії ОСОБА_22 . Заявки на ремонт та акту прийому - передачі з потерпілим не оформлялось. 28.07.2014 ОСОБА_16 стало відомо від директора станції технічного обслуговування те, що ОСОБА_7 за невідомих обставин забрав з території автомобіль марки Фольксваген Амарок , д.н.з. НОМЕР_1 , та 27.07.2014 потрапив на ньому в ДТП і автомобіль знаходиться в пошкодженому стані.

Вказані покази свідка ОСОБА_16 узгоджуються з показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , які вони надавали в суді першої інстанції.

Крім того, згідно показів свідка ОСОБА_18 , наданих в суді першої інстанції, 27.07.2014 року він виїжджав на виклик для освідування за адресою: перехрестя вул. Пролетарська - бул. Шевченка, м. Черкаси, де в дорожньо-транспортну пригоду потрапив автомобіль марки Volkswagen Amarok, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 . По приїзду на місце події було виявлено, що автомобіль Volkswagen Amarok в`їхав в дерево, і був дуже пошкоджений, а його водій ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння. Ним було складено протокол. Питань щодо того, що ОСОБА_7 міг угнати транспортний засіб, не виникало, так як у нього були в наявності документи та видимих ознак на самому автомобілі, які вказували б на те, що автомобіль був заведений не ключем запалювання, не було, автомобіль був поміщений на штрафмайданчик в зв`язку з перебуванням водія в стані алкогольного сп`яніння.

Аналіз наведених доказів в їх сукупності з доказами, на які маються посилання у вироку суду, свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за який він засуджений, і його дії за ч.3 ст. 289 КК України кваліфіковано правильно.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» незаконне заволодіння транспортним засобом слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, показів потерпілого ОСОБА_12 , наданих ним в суді першої інстанції, показів свідків, які були допитані судом, дозволу на користування автомобілем Volkswagen Amarok потерпілий обвинуваченому ОСОБА_7 не надавав, останній взяв вказаний автомобіль незаконно, без відома потерпілого та, керуючи ним містом у вихідний день, поза графіком роботи СТО, здійснив ДТП, внаслідок чого потерпілому завдано великої матеріальної шкоди, яка підтверджується даними висновку судово - автотоварознавчої експертизи №8/87 від 27.08.2014, згідно з яким розмір матеріального збитку власнику автомобіля Volkswagen Amarok становить ринкову вартість транспортного засобу на момент пошкодження в розмірі 345 136, 67 грн., оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля до пошкодження.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 , які підтримав обвинувачений, щодо відсутності у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються вищевказаними доказами, які суд першої інстанції безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку, у відповідності до вимог ст.94 КПК України.

Твердження апелянта про відсутність будь-яких доказів того, що потерпілий залишив ключ та документи на автомобіль на задньому сидінні, та спростування показів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що потерпілий ОСОБА_12 є його знайомим і добровільно передав ключ і всі документи на автомобіль з метою його подальшого тестування та проведення гарантійного ремонту, на думку колегії суддів, є нічим іншим, як обраною тактикою захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, та спростовується матеріалами кримінального провадження.
Так, на досудовому розслідуванні ОСОБА_7 надавав чіткі пояснення з приводу обставин залишення автомобіля потерпілим на СТО, а саме, що 25.07.2014 на СТО пригнали автомобіль Фольксваген Амарок на гарантійне обслуговування. Даний автомобіль він прийняв, тому що в цей час не було працівника, який відповідає за гарантійне обслуговування, загнав його на територію та ключі залишив у себе. Крім того, показав, що чоловік, який приїхав на вказаному автомобілі, йому невідомий. В своїх початкових показах вказував, що автомобіль Фольксваген Амарок 26.08.2014 взяв без дозволу власника.
Такі покази обвинуваченого, які він надавав під час досудового розслідування повністю суперечать показам, наданим ним в суді першої інстанції (та під час одночасного допиту потерпілого та підозрюваного), що на переконання колегії суддів є намаганням сторони захисту спотворити дійсну картину обставин справи та таким чином уникнути кримінальної відповідальності.
До того ж, будь-яких заяв або скарг від ОСОБА_7 або його захисника ОСОБА_8 про застосування відносно обвинуваченого методів незаконного досудового слідства, внаслідок чого він надавав початкові покази, які різняться з показами, наданими ним під час судового розгляду - до суду не надходило.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, за який його засуджено, ґрунтується на повному дослідженні доказів та їх оцінки на підставі ст. 94 КПК України.

Водночас, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання.

Так, ОСОБА_7 був засуджений вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2013 за ч.2 ст. 368 КК України до 2 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з іспитовим строком 1 рік.
Інкримінований злочин, передбачений ч.3 ст.289 КК України, вчинений ОСОБА_7 26.07.2014, тобто після постановлення вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2013, в період іспитового строку.
Згідно з ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК України.

Частиною 2 статті 75 КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень

закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Роз`яснено, що у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК України, та призначення покарання, яке згідно з частиною 3 статті 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги статті 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

Суд в порушення вказаних вимог закону, призначивши ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України покарання призначене ОСОБА_7 вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2013 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, визначив виконувати самостійно, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень ст. 71 КК України.
Підстав для збільшення обвинуваченому розміру покарання за ч.3 ст.289 КК України та застосуванням конфіскації майна, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, оскільки покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна, буде достатнім та домірним вчиненому злочину та особі обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується посередньо, має молодий вік, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий , при цьому враховуючи відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі ст. 71 КК України, з врахуванням положень ч. 4 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків вважає за необхідне частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08. 2013 тапризначити обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна та 2 років позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності. На переконання колегії суддів такий вид та розмір покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Згідно п.3 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним, а тому не може залишатися в силі та підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання з урахуванням вимог ст. 71, ч.4 ст. 72 КК України.

В решті вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2019 рокущодо ОСОБА_7 слід залишити без змін.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 .

Керуючись ст.404, 405, п.3 ч.1 ст. 407, ст. 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2019 рокувідносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного йому покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, - 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 71 КК України з врахуванням положень ч. 4 ст. 72 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2013 та остаточно визначити до відбуття ОСОБА_7 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки.
В решті вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2019 рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 .

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: