ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1371/16-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/146/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілих - ОСОБА_9

при секретарі ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду 05 червня 2019 р. кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на вирок Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мишківці Гусятинського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого

засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 6 (шість) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Позов ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на користь ОСОБА_8 кошти на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 24 641 грн., на відшкодування моральної шкоди в розмірі 7 308 гривень.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» на користь ОСОБА_11 кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 7 308 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 кошти на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 65 384 грн., на відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. кожному позивачу.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Вирішено долю речових доказів.

В апеляційній скарзі:

- захисник ОСОБА_7 просить вирок Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2019 року відносно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням законодавства про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

При цьому, зважаючи на те, що сторона захисту, ставлячи вимогу про скасування даного вироку,хоча і заявила клопотання про повторне дослідження доказів у цьому провадженні, але в подальшому в судовому засіданні апеляційного суду жодних клопотань, в тому числі і про дослідження доказів, не заявляла, тому колегія суддів, враховуючи положення ч.3 ст.404 КПК, приймає до уваги докази, безпосередньо дослідженні судом першої інстанції, не даючи їм іншої оцінки, ніж надав суд.

На обгрунтування цих вимог зазначив, що вказаний вирок постановлений на підставі недопустимих доказів, отриманих внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та істотного порушення прав і свобод людини.

Зазначає, що стороною захисту після завершення стадії дослідження доказів було заявлено клопотання про визнання переважної більшості наданих суду доказів недопустимими. Проте суд, заслухавши з цього приводу думку інших учасників процесу, в порушення вимог ст.350 КПК України не вийшов у нарадчу кімнату для вирішення клопотання, а в порушення вимог ч.3 ст.363 КПК України оголосив стадію судових дебатів, позбавивши сторону захисту можливості належної організації захисту обвинуваченого у судових дебатах, оскільки питання допустимості доказів суд вирішував при постановленні вироку.

Також вказує, що огляд місця події від 31 травня 2015 року був проведений з порушенням вимог ст.ст. 214, 223, 237 КПК України, оскільки огляд є слідчою дією і може проводитись лише під час досудового розслідування, тобто після внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і лише на підставі ухвали слідчого судді. Однак, як зазначає апелянт, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-дані, які б стали підставою для проведення огляду місця події. Натомість відомості про вчинення кримінального правопорушення було внесено ЄРДР лише після завершення огляду та на підставі даних, отриманих під час вказаного огляду.

Також зазначає, що місцем події є земельна ділянка, що належить гр-ну ОСОБА_14 , а автомобіль «MERCEDES- BENZ» - на праві користування - ОСОБА_15 , тому огляд житла чи іншого володіння особи повинен був здійснюватись згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Крім того, в процесі огляду місця події 31 травня 2017 року за рішенням слідчого здійснювалась відеофіксація слідчої дії за допомогою фотоапарата Canon A610, запис якого долучено до матеріалів кримінального провадження та надано суду. Проте, як зазначає у своїй скарзі апелянт, на відеозаписі не зафіксовано учасників слідчої дії та хід її проведення, а письмовий протокол огляду місця події не відповідає відеозапису огляду.

Крім того, зазначає, що не знайшли відображення у вироку доводи сторони захисту щодо невідповідності Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень висновкам комплексних судово-медичних та трасологічних експертиз, оскільки відповідно до Інструкції у дослідницькій частині висновку експерта описуються процес дослідження та його результати, а також дається обґрунтування висновків з поставлених питань.

Також, як зазначено у скарзі, суд у вироку зазначив, що у судовому засіданні було проведено допит експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які підтвердили правильність, обґрунтованість та повноту висновку експертизи №133/К/22753/17-52/5278/18-52 від 13 квітня 2018 року, посилаючись на те, що вихідних даних було достатньо для надання висновку. Експерт ОСОБА_19 додатково роз`яснив висновок комісії, зокрема, пояснив, що пасажир переднього сидіння ОСОБА_20 при завалюванні автомобіля на правий бік частково змістився за межі салону в отворі вітрового скла правих передніх дверей, а в подальшому, коли автомобіль робив розвороти, його голова потрапила між кузовні деталі транспорту на ґрунтове покриття. В даному випадку механізм черепно-мозкової травми ОСОБА_20 однозначний. Проте, у дослідницькій частині висновку такий механізм отримання ОСОБА_20 тілесних ушкоджень не описаний і не підтверджений будь-якими матеріалами кримінального провадження, а тому такий висновок експертів є лише припущенням, яке експерти не вправі робити без належного обґрунтування.

Крім того, суд у вироку зазначає, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 391 від 22.06.2015 року в сліді на вирізці з оббивки заднього сидіння автомобіля марки "Mercedes Benz Е 290" р.н. НОМЕР_1 , наданій на експертизу (об.№1), знайдено сечу. Сеча в об`єкті №1 може походити від особи (осіб), виділенням якої (яких) властивий виявлений антиген Н як основний за системою ABO, тобто з групою крові 0(1) з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В системи ABO, що не виключає походження сечі у цьому об`єкті рівноцінно як від померлого ОСОБА_20 , так і від громадянина ОСОБА_21 . Даних про можливість походження сечі у вищевказаному обєкті від ОСОБА_22 , не отримано. Для його крові та виділень властиві антигени А і Н системи АВО.(а.с.65-67, т.2).

Зазначені докази у своїй сукупності з показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , підтверджують факт перебування потерпілого ОСОБА_26 в момент ДТП на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_25 на задньому пасажирському сидінні та, відповідно, обвинуваченого ОСОБА_22 - на сидінні водія.

Як вбачається з висновку експертизи, він не є категоричним і не дає ствердної відповіді про розміщення осіб в салоні автомобіля, так як і показання свідків, на які посилається суд, є лише припущенням, оскільки мало місце перекидання автомобіля навколо своєї осі, а тому встановити розміщення осіб в салоні є неможливим, про що засвідчила перша судово-трасологічна експертиза, висновки якої належним чином не спростовані.

Також зазначає, що відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України речові докази, що долучені до матеріалів кримінального провадження, стороні захисту не відкривалися, а тому будь-які речові докази не можуть бути належним та допустимим доказом у справі.

Також, як зазначає апелянт, у клопотанні про визнання доказів недопустимими вказувалось на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки в порушення вимог ст.91 КПК України у ньому не відображено винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення і є обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та в порушення вимог ст.374 КПК України ці обставини не відображено і у вироку суду, хоча повинні бути зазначені у його мотивувальній частині.

Вказує, що таку позицію висловив у своїй Постанові від 21 березня 2019 року Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 753/1 1543/17-к у якій зазначив, що зі змісту сформульованої у ст.286 КК України диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. У зв`язку з цим суди зобов`язані ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у цій статті порушення; які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Вказує, що за змістом ст. 286 КК України цей злочин належить до злочинів із матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв`язку.

Тому встановлення причинного зв`язку між діянням, що полягає у порушенні конкретних правил безпеки дорожнього руху, і наслідками, що настали, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 286 КК України, зокрема і ч. 2 вказаної статті.

Також зазначає, у вироку не дано оцінки доводам сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не внесено до ЄРДР відомості про повідомлення ОСОБА_15 про підозру, про заходи забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування, що також має певні правові наслідки, оскільки у такому випадку підозру слід вважати такою, що не повідомлена.

Даючи у вироку оцінку відмові обвинуваченого ОСОБА_22 від дачі показань та невизнання вини, суд зазначив, що розцінює позицію обвинуваченого щодо невизнання вини як небажання нести відповідальність за вчинений ним злочин, вина у якому повністю доведена в ході судового розгляду, такими діями суд порушив презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки відповідно до вимог ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Також вказує, що основну частину доказів обвинувачення суду надавав прокурор ОСОБА_27 , який, як сторона кримінального провадження, у вироку не зазначений, чим судом порушено вимоги п.6 ч.2 ст.374 КПК України;

- в запереченнях на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_8 та представник потерпілих ОСОБА_9 з урахуванням відкликання прокурором своєї апеляційної скарги просять апеляційну скаргу захисника обвинуваченого відхилити, а вирок місцевого суду залишити без змін: ОСОБА_6 вину у вчиненні ним злочину не визнав, розкриттю злочину не сприяв, вчинив злочин у стані алкогольного спяніння, заподіяну шкоду потерпілим не відшкодував.

Так, згідно вироку суду ОСОБА_28 31.05.2015 року близько 4 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння і керуючи при цьому автомобілем «MERCEDES-BENZ Е 290 ТО», р.н. НОМЕР_1 , тобто порушуючи вимоги п. 2.9. (а) Правил дорожнього України, рухався автодорогою «Тернопіль - Скалат - Мшанець» з боку Гусятин у бік смт. Гримайлів Гусятинського району. Проїжджаючи відрізок 56 км+800 м вказаної автодороги, ОСОБА_28 на заокругленні дороги ліворуч вів керований транспортний засіб із швидкістю не менш як 100 км/год, перевищивши тим самим як допустиму за умов заносу так і максимально дозволену в населеному пункті швидкість, чим порушив вимоги п.п. 12.1. та 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими під час вибору в установлених межах безпечної швидкості водій повинен в населеному пункті вести транспортний засіб із швидкістю, яка б не перевищувала 60 км/год, враховуючи при цьому дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Внаслідок допущених порушень водій автомобіля «MERCEDES-BENZ Е 290 TD» ОСОБА_28 , втратив контроль над керованістю транспортним засобом і останній в стані лівостороннього заносу виїхав спочатку на праве узбіччя, а потім поза його межі, де декілька раз перекинувся.

За результатами даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_20 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з раною лівої тім`яної ділянок, багатоуламкових переломів кісток основи та склепіння черепа та лицевого скелету, розриву твердої та м`якої мозкових оболонки, руйнуванні речовини головного мозку лівої тімяно-потиличної часток; вушної раковини; численні садна обличчя, спини, правого плеча, лівого колінного суглобу, від яких помер на місці події.

Порушення водієм ОСОБА_29 вимог п. 12.4 ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди спричиненням смерті потерпілому ОСОБА_20 .

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які просять задовольнити апеляційну скаргу захисту, скасувати вирок місцевого суду, направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд з наведених в скарзі підстав; прокурора, представника потерпілих ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_8 , які просять апеляційну скаргу захисту відхилити, а вирок суду залишити без змін, ознайомившись з доводами апеляційної скарги та матеріалами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.

Згідно ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК)суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, зважаючи на те, що сторона захисту, ставлячи вимогу про скасування даного вироку,хоча і заявила клопотання про повторне дослідження доказів у цьому провадженні, але в подальшому в судовому засіданні апеляційного суду жодних клопотань, в тому числі і про дослідження доказів, не заявляла, тому колегія суддів, враховуючи положення ч.3 ст.404 КПК, приймає до уваги докази, безпосередньо дослідженні судом першої інстанції, не даючи їм іншої оцінки, ніж надав суд.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 , правильно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.286 КК України.

В оскаржуваному вироку місцевий суд навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст.91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених у судовому засіданні доказів.

Обвинувачений ОСОБА_6 у суді першої та апеляційної інстанцій винуватим себе не визнав, відмовившись давати будь-які показання відповідно до ст. 63 Конституції України.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_6 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, його вина повністю доводиться зібраними та дослідженими в судовому засіданні місцевого суду доказами.

Так, вина ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого правопорушення підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені у місцевому суді.

Потерпілий в судовому засіданні ОСОБА_8 пояснив, що 31 травня 2015 року біля 06 год 30 хв. він був повідомлений, що його син, ОСОБА_20 , загинув, внаслідок чого він разом з дружиною виїхав в с.Городниця на місце події, де вони побачили перевернутий автомобіль: половина тіла сина лежала на землі (на спині), ноги знаходились в салоні авто, притиснуті підголовником переднього сидіння пасажира.

Додатково пояснив, що син за кермо транспортного засобу в стані алкогольного спяніння не сідав.

Потерпіла ОСОБА_11 дала аналогічні показання, зазначивши при цьому, що біля 02 години ночі 31 травня 2015 року вона через вікно бачила, що її син, ОСОБА_6 , та ОСОБА_21 знаходились в літній кухні і, можливо, випивали, оскільки на столі стояла пляшка горілки.

Автомобіль ОСОБА_6 був припаркований на дорозі.

Коли вийшла на подвіря в 05.30 год, машини ОСОБА_6 вже не було.

Тоді ж від людей почула, що хлопці потрапили в аварію, і її син загинув.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_30 дав показання про те, що в травні 2015 р. він з ОСОБА_24 о 04 год ранку повертався додому. Коли вони йшли по вулиці Стара Городниця с. Городниця, повз них на повороті на великій швидкості проїхав сірий Мерседес, який рухався в напрямку центру села, а через деякий час почули шум. Прибігши на звук, побачили, що ОСОБА_31 потрапив в аварію та перевернувся. Вони намагались відкрити передні дверцята автомобіля зі сторони пасажира, а далі задні дверцята з тієї ж сторони, та намагались витягнути тіло ОСОБА_20 , але повністю їм це не вдалося. Потерпілий лежав тулубом до стелі, ноги були під бардачком, голова у напрямку заднього вікна. Він лежав обличчям доверху і не подавав ознак життя.

Далі вони через передні дверцята водія витягнули ОСОБА_6 . Він перебував в зоні водійського сидіння біля місця, де знаходиться кермо. Коли його витягнули, від ходив і щось викрикував.

ОСОБА_21 знаходився ззаду зі сторони водія. Його вони витягнули через задні дверцята.

Свідок ОСОБА_24 дав аналогічні показання, зокрема, про те, як були розташовані водій та пасажири в перевернутому автомобілі зразу ж після ДТП.

Так, ОСОБА_21 знаходився в задній частині автомобіля, ОСОБА_6 - на місці водія, а ОСОБА_20 - в передній частині салону Мерседеса на пасажирському сидінні.

З наведеного вбачається, і місцевий суд, на думку колегії, правильно прийшов до такого висновку, що саме ОСОБА_6 знаходився за кермом автомобіля «MERCEDES-BENZ Е 290 TD», володільцем якого він є.

Зазначені показанні свідків повністю узгоджуються з іншими, здобутими у справі доказами, яким місцевий суд дав належну оцінку.

Так, згідно даних протоколу огляду місця події від 31 травня 2015 р. об`єктом огляду є проїжджа частина дороги Т-20-02 «Тернопіль-Скалат Жванець», а саме її ділянка в частині км 56+800, що в с. Городниця Гусятинського району. На місці ДТП виявлено слідову інформацію: а/м «MERCEDES-BENZ Е 290 TD», р.н. НОМЕР_1 , розташований на території господарства ОСОБА_14 на відстані 2 м до кута житлового будинку, передньою частиною спрямований в бік смт. Гримайлів. Автомобіль в перевернутому положенні на даху. Кузов пошкоджений по всій площині.

Труп ОСОБА_20 в положенні лежачи на спині на внутрішній пoверхні даху автомобіля. Голова та верхня частина тулуба - за межами салону автомобіля - у правих задніх дверей. Інші частини трупа - в межах салону, при цьому нижня частина тулуба - в області правого заднього сидіння, а ноги - в області правого переднього (пасажирського) сидіння.

До протоколу додана схема за підписом учасників, а також фотоілюстрації та відеозапис, які виконані фотоапаратом «Canon А-3110» та відеокамерою «Canon legria FS306».

Схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди 30.07.2016 року детально зображено ділянку дороги, стійкі орієнтири, до яких прив`язані об`єкти та сліди, що мають відношення до ДТП, відстань розташування автомобіля, розташування трупа в автомобілі.

Вказані у протоколі та додатках до нього відомості підтверджують встановлені судом обставини щодо місця дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі розташування та місцезнаходження у салоні автомобіля водія та потерпілих, що, в свою чергу, відповідає їхнім свідченням та показанням свідків.

Щодо твердження захисту про те, що огляд місця події відбувся в порушення вимог закону, тобто до внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР і на території земельної ділянки, яка належить на праві власності гр. ОСОБА_14 , без ухвали слідчого судді, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.3 ст.214 КПК України Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.

Огляд місця події, як правило, належить до числа слідчих (розшукових) дій, зволікання з проведенням яких може спричинити зміну обстановки, зникнення слідів злочину або особи, якою він був вчинений, предметів, які згодом можуть стати речовими доказами. Цим і зумовлений той факт, що огляд місця події, на відміну від інших слідчих (розшукових) дій, у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після завершення огляду.

Таким чином, жодних порушень при проведенні огляду місця події органом досудового розслідування не допущено, а місцевим судом зазначений доказ на законних підставах визнаний допустимим та покладений в основу обвинувального висновку, з чим погоджується і колегія суддів.

При цьому місцевий суд правильно постався на Постанову Верховного Суду від 01 лютого 2018 р. у справі №752/17016/16-к, де зазначено: Що стосується доводів засудженого про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події, оскільки судом не надано відповідного дозволу для проведення вказаної слідчої дії, то вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи засудженого про те, що протокол огляду місця події є неналежним та недопустимим доказом, оскільки не було дозволу суду на огляд житла, є неспроможними. Ця слідча дія проведена у відповідності до вимог закону, оскільки проводився огляд місця події, тобто огляд місця вчинення злочину, а не огляд житла, як на це вказує ОСОБА_1, що саме і мало місце у даному кримінальному провадженні.

Це ж твердження стосується і огляду трупа ОСОБА_20 , який, за доводами захисту, був проведений всупереч вимог ч.1 ст.238 КПК України, тобто без обовязкової участі судмедексперта, оскільки, як правильно зазначив, на думку колегії, районний суд, огляд трупа після вчинення ОСОБА_6 ДТП був лише складовою частиною огляду місця події, фактично був зроблений із зазначенням лише місця його розташування по відношенню до автомобіля та направлений відповідно до ч.3 ст.238 КПК України для проведення судово-медичної експертизи для встановлення причин смерті і на висновки СМЕ трупа потерпілого жодним чином не вплинув.

Згідно із висновком судово-медичної експертизи трупа від 30.06.2015 р. року №35, а також висновками судово-медичних експертиз №443 від 17.06.2015 року, №791 від 22.06.2015 року, № 588 від 01.07.2015 року При судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_20 встановлені такі ушкодження: відкрита черепно- мозкова травма з раною лівої тімяної ділянок, багатоуламковими переломами кісток основи та склепіння черепа та лицевого скелету, розривом твердої м`якої мозкових оболонок, руйнуванням речовини головного мозку лівої тімяно-потиличної часток; розрив лівої вушної раковини; численні садна обличчя, спини, правого плеча, лівого колінного суглобу.

Види ушкоджень (переломи кісток; розмічення внутрішніх органів, крововиливи; рани; садна), вказують на спричинення їх внаслідок значної за силою дії тупих предметів.

Масивність, множинність, різноманітний характер тілесних ушкоджень (садна, рани, переломи кісток, тощо), наявність ознак загального різкого струсу тіла (у вигляді крововиливів у фіксуючо-підвішуючий апарат внутрішніх органів) - в сукупності свідчать про те, що в даному випадку мала місце транспортна травма, зокрема, травма особи, що знаходилась в салоні легкового автомобіля.

Смерть гр-на ОСОБА_20 настала внаслідок масивної відкритої черепно-мозкової травми з багатоуламковими переломами кісток основи та склепіння черепа та лицевого скелету, розривом твердої та м`якої мозкових оболонок, руйнуванням речовини головного мозку. Цей висновок стосовно причини смерті підтверджується виявленням в ході проведення експертизи трупа ушкоджень вказаних ділянок тіла.

Таким чином, як зазначено у висновку, і з цим погоджується і колегія суддів, між спричиненням потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Отже, як зазначено у вироку суду, експертом було встановлено причину смерті, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_20 , що в свою чергу узгоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_22 та наслідками, які настали, і з таким висновком погоджується і колегія суддів, при цьому як обвинувачений, так і потерпілі знаходились у стані алкогольного спяніння, що дотично підтвердила і потерпіла ОСОБА_11 , показання якої наведені вище.

Крім того, при судово-токсикологічній експертизі крові та сечі від трупа ОСОБА_20 виявлений етиловий алкоголь в кількості: в крові - 3,67%о(проміле), в сечі 2,28%о (проміле). Така кількість етанолу в крові стосовно живих осіб, як зазначено у висновку, може викликати тяжке алкогольне отруєння.

Згідно висновків експерта №393 від 05.06.2015 року, № 721 від 08.06.2015 року при дослідженні взірця крові гр-на ОСОБА_21 , відібраної 31 травня 2015 р. 06 год. 10 хв. в приміщенні Гусятинської ЦРЛ, знайдено етиловий спирт в кількості 2,91%о(проміле).

Враховуючи швидкість зниження концентрації алкоголю в крові живих осіб, можна припустити, що на момент ДТП - 31.05.2015 року о 04.00 год. концентрація етилового спирту в крові гр-на ОСОБА_21 з врахуванням часу забору взірця крові (06.05.2015 р. о 06 год. 10 хв.) могла становити приблизно 3,24%о (проміле), що за функціональною оцінкою концентрації алкоголю в крові може відповідати показникам сильного алкогольного сп`яніння.

Висновками судово-медичної експертизи № 720 від 08.06.2015 року №392 від 05.06.2015 року встановлено, що при газохроматографічному дослідженні взірців крові ОСОБА_22 , відібраної 31 травня 2015 року в 06 год. 25 хв. в приміщенні Гусятинської ЦРЛ, знайдено етиловий спирт в кількості 1,86%о (проміле). Враховуючи швидкість зниження концентрації алкоголю в крові живих осіб у зв`язку з окисленням, виведенням його тощо (в середньому цей показник становить 0,15%о за 1 годину), можна припустити, що на момент ДТП - 31.05.2015 року о 04.00 год. концентрація етилового спирту в крові ОСОБА_22 , із врахуванням часу забору взірця крові (06.05.2015 р. о 06 год. 25 хв.), могла становити приблизно 2,21%0 (проміле), що за функціональною оцінкою концентрації алкоголю в крові може відповідати показникам алкогольного спяніння середнього ступеня.

Факт перебування обвинуваченого ОСОБА_22 на момент ДТП в стані алкогольного спяніння підтверджується також протоколом №195 медичного освідчення для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння, а також зазначені обставини доводяться показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_32 .

Як слідує із висновку судово-медичної експертизи № 759 від 09.07.2015 року, в ОСОБА_22 були виявлені забій м`яких тканин правої половини обличчя зі садном у виличній ділянці, які належать до легких тілесних ушкоджень.

Ці ушкодження утворилися в нього внаслідок впливу тупого предмету незадовго до його надходження на лікування, про що дозволяють стверджувати сам їх вид, відмічені в медичній карті розміри садна та встановлені при судово-медичній експертизі 04 червня 2015 року властивості змін шкіри на місці його загоєння.

Ознак, специфічних чи характерних для транспортної травми у властивостях зазначених вище ушкоджень, немає. Однак, як зазначено у висновку експертизи, це не виключає можливості їх виникнення в ОСОБА_22 під час дорожньо-транспортної пригоди 31 травня 2015 року, обставини якої описані в постанові - при перекиданні транспортного засобу, в салоні якого він перебував.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину доводиться дослідженими у судовому засіданні і іншими доказами.

Зокрема, як вбачається із протоколу огляду транспортного засобу «MERCEDES-BENZ Е 290 TD», р.н. НОМЕР_1 від 03 червня 2015 року, проведеного за участю понятих ОСОБА_33 , ОСОБА_34 та спеціалістів ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , слідчим відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_37 здійснено огляд автомобіля «MERCEDES-BENZ Е 290 TD р.н. НОМЕР_1 , під час якого виявлено сліди біологічного походження (8 позицій). Усі зазначені сліди вилучені за допомогою стерильної марлі, змоченої у фізрозчин. Дані сліди упаковані у паперовий конверт, який підписаний понятими та учасниками огляду. Надалі, за допомогою липкої стрічки проведено вилучення з передніх сидінь мікрооб`єктів. З кожного переднього сидіння волокна скопійовані на 3 фрагменти, після чого поміщені у паперові конверти, з надписами та підписами понятих.

Згідно даних, що містяться у висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи від 14 березня 2016 року № 172/5-655/15, яка проводилась ТОБСМЕ, експертна комісія дала наступні висновки. Зокрема, експерт ОСОБА_38 зазначив, що, аналізуючи встановлені механічні пошкодження салону автомобіля, враховуючи механізм дорожньо-транспортної пригоди, який встановлений у висновку експерта № 5-261/15 від 02.07.2015 р. (автомобіль по складній некерованій траєкторії перекидається навколо своєї повздовжньої осі через праву бокову частину (можливо декілька раз - як мінімум півтора обороту) та внаслідок такого хаотичного руху відбувається значне та багаторазове переміщення людей по салону автомобіля, що значно ускладнює (а в даному випадку унеможливлює) процес дослідження, тому встановити категорично розташування осіб в салоні автомобіля «Mercedes Benz» не надається можливим.

Експерти ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 надали наступні висновки про те, що у тілесних ушкодженнях загиблого ОСОБА_20 та у ОСОБА_21 , що перебували в салоні автомобіля "Mercedes Benz" p.н. НОМЕР_1 під час ДТП 31.05.15 року, не відобразилися індивідуальні властивості предметів чи частин салону автомобіля, тому визначити, яке ушкодження і від якої частини салону творилися, у даному випадку, не можна. Згідно з наданими матеріалами усі, хто знаходився у салоні транспортного засобу, не були фіксовані ременями безпеки. За таких умов під час зіткнення транспортних засобів, зіткненні автомобіля з нерухомою перешкодою або перекидання (у тому числі декілька разів) найбільш важкі ушкодження, що часто закінчуються смертю, отримує пасажир переднього сидіння, адже він слабко фіксований у салоні, у нього під ногами (крім днища, підлоги) і руками немає жодної опори, у той час, як водій під час керування транспортним засобом добре фіксує свої тіло, упираючись ногами на педалі, а руками тримається за кермо і тому отримує менш значні тілесні ушкодження. На цьому ґрунтується судово-медичне експертне визначення особи, яка в момент ДТП керувала автомобілем.

Отже, зіставляючи властивості, ступінь виразності, важкість, кількість і локалізацію тілесних ушкоджень у кожного із тих, хто перебував у салоні автомобіля Mercedes Benz" р.н. НОМЕР_1 під час ДТП 31.05.15 р., можна зробити висновок про те, що за кермом транспортного засобу знаходився ОСОБА_6 , поруч з ним на передньому пасажирському сидінні - ОСОБА_20 , а ОСОБА_21 - на задніх сидіннях, де виявлена пляма сечі, яка за антигенними властивостями не виключає її походження від ОСОБА_21 (висновок експерта №391 від 22.06.2015 р.

В судовому засіданні місцевого суду експерт ОСОБА_40 підтримав наданий ним висновок щодо розташування осіб в автомобілі, який був наданий з врахуванням судово-медичних даних за характером і локалізацією тілесних ушкоджень. Мало місце перекидання автомобіля і саме такі ушкодження міг отримати пасажир переднього сидіння.

За клопотанням сторони захисту на підставі ухвали суду від 01.11.2017 poку було призначено комплексну судово-медичну та судово-трасологічну експертизи в приміщенні КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи».

Так, згідно висновку зазначеної експертизи №133/К/22753/17-52/5278/18-52 від 13 квітня 2018 року комісія судових експертів прийшла до висновків, що, виходячи з характеру виявлених у учасників дорожньо-транспортної події тілесних ушкоджень, механічних пошкоджень даного автомобіля та результатів судово-медичного дослідження слідів, вилучених 03.06.2015 р. при додатковому огляді автомобіля '«Mercedes Benz Е290» р.н. НОМЕР_1 на момент ДТП на передньому пасажирському місці перебував ОСОБА_20 . При цьому він отримав відкриту черепно-мозкову травму та розрив лівої вушної раковини внаслідок стиснення голови між кузовними деталями транспортного засобу та ґрунтовим покриттям.

В судовому засіданні місцевого суду було проведено допит експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_42 , ОСОБА_18 , які підтвердили правильність, обґрунтованість та повноту висновку експертизи №133/К/22753/17-52/5278/18-52 від 13 квітня 2018 року, посилаючись на те, що вихідних даних було достатньо для надання висновку. Експерт ОСОБА_19 додатково розяснив висновок комісії, зокрема, про те, що пасажир переднього сидіння ОСОБА_20 при завалюванні автомобіля на правий бік частково змістився за межі салону в отвір вітрового скла правих передніх дверей, а в подальшому, коли автомобіль робив розвороти, його голова потрапила між кузовні деталі транспорту на ґрунтове покриття. В даному випадку механізм черепно-мозкової травми ОСОБА_20 однозначний.

Таким чином, суд правильно встановив, що зазначені докази у своїй сукупності з показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 підтверджують факт перебування потерпілого ОСОБА_20 в момент ДТП на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_25 - на задньому пасажирському сидінні та, відповідно, обвинуваченого ОСОБА_22 - на сидінні водія.

Проаналізувавши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає висновки судово-медичної експертизи трупа від 30.06.2015 р. року №35, а також висновки судово-медичних експертиз №443 від 17.06.2015 року, №791 від 22.06.2015 року, № 588 від 01.07.2015 року, комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи від 14 березня 2016 року № 172/5-655/15, яка проводилась ТОБСМЕ, інженерно-технічної експертизи № 5-261/15 від 02.07.2015 р, комплексної судово-медичної та судово-трасологічної експертизи №133/К/22753/17-52/5278/18-52 від 13 квітня 2018 року належними та допустимими доказами винуватості ОСОБА_6 .

Експертизи призначались та проводились у спеціалізованих установах Тернопільському обласному бюро судово-медичних експертиз МОЗ України, НДЕКЦ УМВС в Тернопільській обл., КЗ КОР Київське обласне бюро судово-медичної експертизи кваліфікованими спеціалістами -експертами із значним стажем експертної роботи, що не викликає сумніву у їхній компетентності. Експертів було повідомлено про кримінальну відповідальність, що підтверджується їхніми підписами у висновках.

Таким чином, оцінивши вказані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття свого рішення, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в тому, що він 31.05.2015 року близько 4 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння і керуючи при цьому автомобілем «MERCEDES-BENZ Е 290 ТО» р.н. НОМЕР_1 , тобто порушуючи вимоги п. 2.9. (а), п.п. 12.1. та 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими під час вибору в установлених межах безпечної швидкості водій повинен в населеному пункті вести транспортний засіб із швидкістю, яка б не перевищувала 60 км/год, враховуючи при цьому дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, - втратив контроль над керованістю транспортним засобом і останній в стані лівостороннього заносу виїхав спочатку на праве узбіччя, а потім поза його межі, де декілька раз перекинувся, в результаті чого загинув пасажир ОСОБА_20 .

Дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України кваліфіковані правильно, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

У вироку місцевого суду дано належну оцінку необгрунтованим твердженням захисту щодо проведення досудового розслідування неналежним субєктом, ненадання слідством доступу до речових доказів, недопустимості висновків експертиз, де приймали участь експерти ОСОБА_38 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 в якості спеціалістів, що, на думку захисту, свідчить про необхідність визнання цих експертиз недопустимими доказами, оскільки така їхня участь суперечить вимогам ст.ст. 77,79 КПК.

Це ж стосується і твердження захисту про вирішення питання недопустимості доказів місцевим судом в нарадчій кімнаті при винесенні вироку. а не безпосередньо в судовому засіданні, що, на думку захисту, позбавило його можливості заперечувати проти їх використання.

Так, із змісту ч.ч.1,2 ст.89 КПК України вбачається, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Підстав вважати, що місцевим судом порушені зазначені вимоги, у апеляційного суду немає і у скарзі адвоката вони не наведені.

Відповідно, з висновками місцевого суду колегія суддів погоджується.

Враховуючи зазначене, апеляційні доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 безпідставні.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_20 загинув.

Потерпілими ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 були заявлені цивільні позови до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Просять стягнути на користь ОСОБА_8 із ТДВ «Домінанта» 24 641 грн. майнової та 7 308 грн. моральної шкоди, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 65 384 грн. майнової шкоди 292 692 грн. моральної шкоди; на користь ОСОБА_11 із ТДВ «СТ «Домінанта» 7 308 грн. моральної шкоди, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 292 692 грн. моральної шкоди; з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по 300 000 грн. моральної шкоди кожному.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна протиправними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла.

Пунктами 6, 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.1989 року передбачено, що при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам. Вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як вбачається з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Крім того. ст. 1201 ЦК України передбачає, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Із огляду на це суд першої інстанції при задоволенні цивільного позову в частині стягнення матеріальної і моральної шкоди обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих матеріальної шкоди в сумі 90025 грн та моральної в сумі 414 616 грн, при цьому врахувавши характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали потерпілі, характер немайнових втрат та їхній стан здоров`я.

Згідно зі ст.65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції згідно положень п.п.2,3 ч.1 ст.65 КК України та п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7 при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 , обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, що пом`якшує покарання, вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного спяніння, що є обтяжуючою вину обставиною, та прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства, адже саме покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами є необхідним та достатнім для нього.

З огляду на те, що інших порушень, які б свідчили про наявність при розгляді даного кримінального провадження істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування вироку, по справі не встановлено, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку Гусятинського районного суду Тернопільської обл. від 29 березня 2019 р., а також закриття провадження у справі відносно ОСОБА_6 або призначення нового розгляду у суді першої інстанції, як того просить апелянт.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи