пр. № 1-кс/759/7154/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2019 року м. Київ
Слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002729 від 21.04.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
31.10.2019 року до слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002729 від 21.04.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, в якому прокурор просить накласти арешт на майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи дане клопотання, прокурором зазначено, що Київською місцевою прокуратурою №8 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0002729 від 21.04.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що до СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшло звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про те, що невстановлені особи намагаються заволодіти квартирою АДРЕСА_1 , яка належала їх тітці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитана ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона та її брат ОСОБА_4 час від часу навідувалась до ОСОБА_6 , але зателефонувавши останній раз 25.03.2015 на стаціонарний номер ОСОБА_6 , взяв слухавку невідомий чоловік представивши ОСОБА_7 і повідомив, що він являється спадкоємцем ОСОБА_6 .

Також допитаний ОСОБА_4 , який пояснив, що він та його сестра ОСОБА_5 є єдині родичі у ОСОБА_6 , коли він дізнався, що його тітка померла, то він разом з сестрою відразу поїхав за її місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , але двері невідома особа їм не відчинила.

Згідно до допиту ОСОБА_8 встановлено, що з ОСОБА_6 був знайомий з 1990 року та мав дружні відносини. Крім того 27 листопада 2002 року ОСОБА_6 посвідчила в Восьмій Київській державній нотаріальній конторі заповіт на ОСОБА_8 , яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 , яка належала останній.

Так, є підстави вважати, що невстановлені особи підробили заповіт від імені ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 з метою вчинення шахрайських дій направлених на незаконне заволодіння чужим майном.

У зв`язку з викладеним на даний час відсутні будь-які підстави, що свідчать про право власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 .

Орган досудового слідства вважає, що квартира АДРЕСА_1 , є майном, на яке спрямоване кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим 02.10.2019 року вказану квартиру визнано речовим доказом.

З урахуванням всіх наведених обставин, а саме, явних ознак незаконних дій з боку невстановлених осіб, які шахрайським шляхом підробки заповіту на квартиру АДРЕСА_1 , з метою збереження доказів та необхідності проведення слідчих дій для встановлення об`єктивної істини по справі є необхідність у накладенні арешту на вказану квартиру, оскільки існують достатні підстави вважати, що даний об`єкт нерухомого майна є предметом злочину.

Враховуючи наявність достатніх підстав вважати, що невстановлені особи шахрайськими діями намагаються заволодіти квартирою АДРЕСА_1 , що є речовим доказом у кримінальному провадженні із всіма ознаками, передбаченими ст. 98 КПК України, у слідства є всі підстави для можливого застосування арешту вказаного нерухомого майна, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України (з метою збереження речових доказів).

Разом із цим, враховуючи, що вказане нерухоме майно має істотне значення як речовий доказ у кримінальному провадженні та існує реальна загроза можливості продати, або іншим чином передати вищезазначене майно третім особам, з метою уникнення випадків відчуження арештованого майна або передачі майнових прав на нього до інших осіб, що, в свою чергу, завдасть майнової шкоди потерпілій особі та буде перешкоджати проведенню повного та всебічного досудового розслідування у кримінальному провадженні, також існує необхідність в забороні вчинення будь-яких реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи, що в матеріалах кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав щодо накладення арешту на рухоме, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , у володінні невстановлених осіб у яких перебуває вказане майно, використовувати майно, розпоряджатись будь-яким чином таким майном та використовувати його, зметою швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, з метою забезпечення можливого заявленого цивільного позову в рамках кримінального провадження та до набрання судовим рішенням законної сили, виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, та накладення майнових стягнень.

На підставі наведеного прокурор просив клопотання задовольнити.

В судове заідання прокурор не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Слідчий суддя розглянувши дане клопотання, долучені до нього матеріали, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання слідчого, виходячи з наступного.

Пунктом 15 ч.1 ст. 7 КПК України встановлено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з п. 18) ч. 1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відповідно ч.1, ч. 2 ст.172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання. Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Вирішуючи з урахуванням положень ст. 132 КПК України питання про наявність обгрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, у зв`язку з яким слідчий порушує питання про арешт майна, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Разом з тим прокурор, описуючи у своєму клопотанні конкретний епізод вчинення кримінального правопорушенння зазначає, що невстановлені особи, своїми діями незаконного привласнили майно яке належить ОСОБА_6 , в той же час будь-яких доказів цього не надає, свої доводи у цій частині у будь-який спосіб не підтверджує, на даний час повідомлення про підозру нікому не вручено.

За викладених обставин в слідчого судді відсутні підстави для висновку про наявність у даному кримінальному провадженні підозри у вчиненні кримінального правопорушення, достатньо обґрунтованої для вжиття за клопотанням слідчого заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Слідчий суддя зважає і на те, що доводи прокурора про те, що спірна квартира є речовим доказом, має характер нічим не підтверджених припущень.

Враховуючи викладене, слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні клопотання .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 98, 170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002729 від 21.04.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України,- відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, без виклику якої було постановлено ухвалу, - строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії даної ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1