Справа № 522/2936/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ВАТ «Березівський Харчокомбінат» про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ВАТ «Березівський Харчокомбінат» звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2015 року, в раках кримінального провадження № 0000454 від 12.11.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 1, 190 ч. 2 КК України, згідно якого просить скасувати арешт нерухомого майна: приміщення складу № 1, площею 2 964 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12); приміщення складу № 2, площею 200 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12); приміщення складу № 3, площею 820 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2); приміщення складу № 4, площею 486,2 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Шевченко (без номеру).

На думку заявника, арешт підлягає скасуванню оскільки рішенням апеляційного суду Одеської області рішення Березівського районного суду Одеської області від 29.08.2014 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В судове засідання заявник не з`явився, надавши заяву, згідно якої просить розглянути клопотання про скасування арешту за його відсутністю.

Прокурор чи слідчий в судове засідання не з`явились, причину неявки суду не сповістили.

Дослідивши матеріали, надані в обґрунтування клопотання, приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З наданих матеріалів вбачається, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 02.04.2015 року, клопотання заступника начальника відділу СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_5 про арешт майна, в рамках кримінального провадження № 0000454 від 12.11.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 1, 190 ч. 2 КК України, задоволено та накладено арешт на приміщення складу № 1, площею 2 964 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12); приміщення складу № 2, площею 200 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12); приміщення складу № 3, площею 820 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2); приміщення складу № 4, площею 486,2 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Шевченко (без номеру).
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У силу ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.
Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.
Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.
Особливої актуальності та гостроти це питання набуває у відношенні здійснення судового контролю за діяльністю сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями застосування заходів примусового характеру.
Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення її повноваженнями з метою збереження рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.
Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) розпорядження належним їй майном без достатніх підстав є протиправним.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної ним в п. 2 р. 2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» 2014 рік, правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Пунктом 6 р. 2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» 2014 рік, метою застосування арешту майна є забезпечення можливості конфіскації майна або цивільного позову. При цьому слід пам`ятати, що сторона кримінального провадження, яка подає клопотання про арешт майна зобов`язана навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, яке передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди). У свою чергу, слідчий суддя, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, зобов`язаний навести ці підстави у рішенні.

Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної ним в п. 2 р. 2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» 2014 рік, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
З огляду на приписи п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).
Як вбачається з матеріалів клопотання, рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.10.2015 року рішення Березівського районного суду Одеської області від 29.08.2014 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Жоден не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду по справі «Мороко проти Російської Федерації» від 12.06.2008, Судом зазначається: «Попередні положення не зменшують права держави забезпечувати виконання таких законів, які їй видаються необхідними для здійснення контролю за використанням власності відповідно до загальних інтересів чи для забезпечення сплати податків чи інших зборів та штрафів».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

При цьому, відповідно до практики ЄСПЛ володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

В силу положень кримінального процесуального законодавства України на учасників судового процесу покладається обов`язок щодо доведення правомірності своїх дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи викладене, вважаю, що на теперішній час відсутні підстави для збереження заходу забезпечення у вигляді арешту майна, потреба у застосуванні заходу забезпечення, у вигляді арешту на приміщення складу № 1, площею 2 964 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12); приміщення складу № 2, площею 200 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12); приміщення складу № 3, площею 820 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2); приміщення складу № 4, площею 486,2 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Шевченко (без номеру), відпала та арешт накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2015 року, підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 174 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ВАТ «Березівський Харчокомбінат» про скасування арешту майна задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2015 року, в рамках кримінального провадження № 0000454 від 12.11.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 1, 190 ч. 2 КК України, на:

- приміщення складу № 1, площею 2 964 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12);

- приміщення складу № 2, площею 200 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12);

- приміщення складу № 3, площею 820 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Победи (Перемоги), будинок 62 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2);

- приміщення складу № 4, площею 486,2 кв.м., розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Шевченко (без номеру) скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя 28.08.2019