Справа № 299/145/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.07.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп /4806/176/19,за апеляційною скаргою обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.03.2018.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, не працюючий, не одружений, відповіднодо ст.89 КК України не судимий, засуджений:
- за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на чотири роки.
На підставі ст.72 КК України переведено два місяці арешту, призначеного ОСОБА_6 за вироком Виноградівського районного суду Закарпастької області за ч.1 ст.186 КК України від 19.01.2018 в більш суворий вид покарання, а саме: два місяці позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом складання покарань, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано покарання за вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області за ч.1 ст.186 КК України від 19.01.2018 і остаточно ОСОБА_6 визначено до відбування покарання у виді позбавлення волі на чотири роки один місяць.

До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на тридцять діб та взято його під варту в залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено обчислювати з моменту взяття його під варту.

Речові докази: мобільний телефон марки «ErgoF240», переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_9 ..

-2-

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_6 16.12.2017, близько 20 год., перебуваючи на площі біля фонтану, навпроти магазину «Кооператор», що по вул. Миру, 20 в м. Виноградів, діючи умисно, відкрито, повторно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність і суспільну небезпечність, з метою відкритого заволодіння чужим майном, схопив обома руками за тулуб ОСОБА_9 , який стояв навпроти нього та повалив його на землю, після чого ігноруючи волю ОСОБА_9 витягнув з внутрішньої кишені його куртки мобільний телефон марки «Ergo F240» вартістю 400 грн., і з викраденим зник, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків на суму 400 грн..

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 просять вирок суду від 21.03.2018- скасувати і призначити новий розгляду в суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог обвинувачений та захисник зазначають про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження у зв`язку з тим, що інкримінований злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України, ОСОБА_6 не вчиняв. Стверджують, що потерпілий ОСОБА_9 добровільно віддав свій телефон обвинуваченому, оскільки зламав телефон останнього. Крім того, в ході досудового розслідування кримінального провадження було допущено порушення права на захист обвинуваченого, у зв`язку з проведенням його допиту в якості підозрюваного без участі захисника, а заявлена в ході досудового розслідування відмова від захисника була помилковою і пов`язана з відсутністю відповідної освіти. Також звертають увагу на відсутність в матеріалах кримінального провадження висновку судово-товарознавчої експертизи визначення вартості викраденого мобільного телефону, натомість висновок оцінювача, джерелом інформації якого був інтернет-сайт, вважають неналежним встановленням вартості викраденого майна, що обґрунтовано ставить під сумнів і кваліфікацію вчиненого діяння.

В запереченні на апеляційну скаргу, прокурор Виногрдаівського відділу Берегівської місцевої прокуратри ОСОБА_11 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.103.2018 щодо ОСОБА_6 залишити без змін. Вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо допущеного органом досудового розслідування порушення права обвинуваченого на захист, оскільки необхідність обов`язкової участі захисника у даному кримінальному провадженні, відповідно до вимог ст. 52 КПК України не вбачається, до того ж, ОСОБА_6 добровільно відмовився від призначеного йому захисника. Крім того, обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником адвокатом ОСОБА_7 вирок суду першої інстанції від 21.03.2018 оскаржено з підстав, з яких він не може бути оскарженим, згідно з положеннями ст. 394 КПК України, що є неприпустимим. Також вважає необґрунтованими і доводи апеляційної скарги з приводу вартості викраденого майна, оскільки дії обвинуваченого кваліфіковані як грабіж, для кваліфікації якого вартість викраденого майна значення немає.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, промову прокурора про безпідставність апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга обвинуваченого та його захисника підлягає задоволенню частково з таких підстав.

-3-

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч.1 ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За змістом ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчинені за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

За змістом вказаної вище норми закону суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Відтак, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а обмеження дослідження доказів, як процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

-4-

Однак, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження та постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 вказаних вимог Закону не дотримався.

Як вбачається зі змісту вироку, кримінальне провадження було розглянуто судом без дослідження заявлених учасниками судового провадження доказів в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, відповідно до якого суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумніву у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Проте, зміст журналу судового засідання від 09.02.2018 свідчить про те, що зазначені положення норм процессуального законодавства учасникам кримінального провадження, зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 належним чином роз`яснені не були та суд не переконався чи зрозуміло обвинуваченому це положення закону. З цього ж журналу судового засідання не вбачається належне проведення судом дій, передбачених ст. 349 КПК України, натомість об`єктивно вбачається, що стадія визначення судом обсягу доказів, що підлягають дослідженню та допит обвинуваченого ОСОБА_6 відбулися формально, протягом 3 хвилин, що не можна вважати належним виконанням судом першої інстанції вимог ч.4 ст.349 та ст.351 КПК України щодо допиту обвинуваченого.

Більш того, із журналу судового засідання від 09.02.2018, а також технічного носія запису цього засідання, вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 , надаючи показання щодо кримінального провадження фактично вину у інкримінованому злочині не визнав та показав, що потерпілий ОСОБА_9 добровільно віддав йому свій телефон, оскільки зламав його телефон.

Відтак, зазначене у вироку суду першої інстанції твердження про те, що обвинувачений ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин викладених в обвинувальному акті щодо нього, визнав повністю, не відповідає дійсності, зважаючи на його неоднозначну позицію під час допиту та його формальний та поверховий допит судом.

Отже, прийнявши рішення про недоцільність дослідження доказів, без виконання вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд безпідставно обмежив дослідження фактичних обставин справи формальним допитом обвинуваченого, дослідженням лише письмових доказів, які були надані прокурором, та провів судове слідство без належного виклику потерпілого та свідків.

Зазначені обставини свідчать про порушення судом першої інстанції принципу безпосередності дослідження доказів, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист, а також презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які передбачені ст. 7 п. п. 10, 13, 16 КПК України і є вимогами, що містять загальні засади кримінального провадження, які за своїм змістом та формою повинні бути суворо дотримані.

При цьому апеляційним судом враховується висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, згідно якого відповідно до ч 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України.

-5-

Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст.349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

При викладених вище обставинах, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_6 був безпідставно обмежений у реалізації свого права на захист, в тому числі і шляхом допиту потерпілого при проведенні судового слідства, а тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалений ним вирок з викладених вище підстав підлягає безумовному скасуванню.

За ст.412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
У відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.5 ч.2 ст. 412 КПК України.
Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення, чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства, чи іншим шляхом вплинули, чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.
Колегія суддів уважає, що неухильне дотримання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, встановлення істини в справі й прийняття правильного рішення. При цьому конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано апеляційним судом істотним чи неістотним, залежно від обставин кримінального провадження.
Установлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення кримінального процесуального закону є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів як обвинуваченого так і потерпілого, які перешкодили суду повно, і всебічно розглянути кримінальне провадження, і вплинули, чи могли вплинути на постановлення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, а тому вирок підлягає до скасування.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення відповідно до ст.415 КПК України нового розгляду у суді першої інстанції.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно з чітким дотриманням вимог кримінального процесуального закону допитати обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків у кримінальному провадженні, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, дати відповідну оцінку доказам у їх сукупності та ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам ст.370 КПК України.

-6-

Оскільки підставами для скасування вироку суду є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити решту доводів апеляційної скарги, в тому числі щодо призначеного покарання. Такі доводи підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 412,415, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.03.2018 щодо ОСОБА_6 - скасувати і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала Закарпатського апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: