Справа №584/299/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/95/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в місті Суми кримінальне провадження № 584/299/18 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 23.06.2018, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тольский Майдан Горківської області РФ, мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 і ч. 1 ст. 246 КК України та виправданий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки суд необґрунтовано визнав протокол огляду місця події від 21.02.2018 недопустимим доказом, особистий обшук ОСОБА_10 не проводився, його затримання не здійснювалося, а тому відповідні протоколи не складалися. Крім того, судом зроблено безпідставний висновок про порушення права ОСОБА_10 на захист, оскільки він має повну загальну середню освіту та вміє читати.

Вироком Путивльського районного суду Сумської області від 23.06.2018 ОСОБА_10 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 і ч. 1 ст. 246 КК та виправданий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_13 пред`явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 309 КК у тому, що він наприкінці жовтня 2017 року в Спадщанському лісі поблизу с. Спадщина Путивльського району Сумської області повторно, незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс», який переніс додому в с. Спадщина Путивльського району та залишив у дровнику, де незаконно зберігав без мети збуту. 21.02.2018 близько 17:35 в ході проведення особистого огляду ОСОБА_10 в кишені куртки виявлено особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс» загальною вагою у перерахунку на висушену речовину 19,86 г. Також пред?явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 246 КК у тому, що 27.03.2018 у вечірній час, перебуваючи в урочищі Спадщанський ліс Путивльського лісництва ДП «Конотопський лісгосп» на землях Сафонівської сільської ради Путивльського району Сумської області, який відноситься до території природно-заповідного фонду Регіонального ландшафтного парку «Сеймський», здійснив незаконну порубку двох дерев липи дрібнолистої сироростучої, чим заподіяв шкоди навколишньому природному середовищу на суму 4224 грн.

Розглянувши кримінальне провадження та дослідивши всі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази є недопустимими та отримані з істотними порушеннями прав обвинуваченого, зокрема права на захист.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила скасувати вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, доводи представника потерпілого ОСОБА_9 , який погодився з рішенням суду, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , який поклався на розсуд суду та його захисника ОСОБА_11 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження органом досудового розслідування ОСОБА_10 пред`явлене обвинувачення у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, вчиненому повторно (ч. 2 ст. 309 КК), а також у незаконній порубці дерев на територіях природно-заповідного фонду (ч. 1 ст. 246 КК).

В основу обвинувачення прокурором покладені такі докази:

- за ч. 2 ст. 309 КК показання обвинуваченого ОСОБА_10 , який визнав свою вину у вчиненні злочину та пояснив, що в жовтні 2017 року поблизу с. Спадщина він незаконно придбав наркотичний засіб, а у лютому 2018 року він обшуканий працівниками поліції, які знайшли у нього коноплю; показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , згідно яких 21.02.2018 вони залучені працівниками поліції як поняті для проведення огляду ОСОБА_10 , в ході якого у останнього виявлено паперовий згорток з речовиною зеленого кольору; протокол огляду місця події від 21.02.2018 та відеозапис до нього, з якого вбачається як на ділянці місцевості біля р. Сейм у м. Путивль у присутності працівників поліції знаходиться чоловік із заведеними в кайданках руками за спину, який представився ОСОБА_10 . Під час проведення огляду шляхом перевірки вмісту кишень останнього виявлено та вилучено наперсток з нагаром і пакет з речовиною рослинного походження; висновок експерта № 19/119/7-2/361е від 27.02.2018, відповідно якого: надана на дослідження суміш в пакеті утворена особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, канабісом та домішками сміття, маса канабісу із суміші (в перерахунку на висушену речовину) становить 19,86 г; надана на експертизу речовина-нашарування на внутрішній поверхні предмета в конверті є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, екстрактом канабісу, масою (в перерахунку на висушену речовину) 0,099 г; протокол огляду предметів від 27.02.2018, в ході якого оглянуто пакет з наркотичним засобом, вилученим 21.02.2018 під час особистого огляду ОСОБА_10 ; протокол проведення слідчого експерименту від 16.03.2018 за участю ОСОБА_10 , згідно якого останній пояснив, що в кінці 2017 року в лісі поблизу с. Спадщина він виявив кущ коноплі, з якого зірвав декілька гілок та переніс до місця свого мешкання, де продовжив зберігати без мети збуту. 21.02.2018, знаходячись біля р. Сейм у м. Путивль працівники поліції провели його особистий огляд, в ході якого вилучити наркотичний засіб;

- за ч. 1 ст. 246 КК показання представника потерпілого ОСОБА_9 , згідно яких 27.03.2018 ним виявлений факт порубки обвинуваченим в Спадщанському лісі двох лип; розрахунок заподіяної шкоди внаслідок незаконної порубки дерев; диск із відеозаписом слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 від 28.03.2019, в ході якого останній показав обставини порубки дерев; протокол огляду місця події від 27.03.2018 із фото таблицями до нього, в ході якого оглянуто ділянку лісу № 49 неподалік від с. Спадщина Путивльського району та виявлено порубку двох дерев; положення про ландшафтний регіональний парк «Сеймський»; протокол огляду предметів від 28.03.2018, під час якого оглянуто сокиру, вилучену під час огляду місця події у ОСОБА_10 .

Виправдавши ОСОБА_10 у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309 і ч.1 ст. 246 КК, суд першої інстанції дійшов висновку, що абсолютно усі надані стороною обвинувачення докази є недопустимими, оскільки отримані з істотними порушеннями прав обвинуваченого.

Так, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині невинуватості ОСОБА_10 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 КК та виправдання його за недоведеністю вчинення цього злочину за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах.

Що стосується тверджень прокурора у кримінальному провадженні про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав докази недопустимими за ч. 2 ст. 309 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки обставини вчинення ОСОБА_10 цього інкримінованого йому злочину ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні і наданим в судовому засіданні доказам надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та рішення КСУ від 20.10.2001 № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно ст. 94 («Оцінка доказів») КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК). Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст. 86 КПК).

Відповідно положень ч. 1 ст. 87 КПК, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Таким чином, допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінального провадження. Умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку; належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

За змістом ст. 214, 223 і 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей про вчинення злочину до ЄРДР або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення злочину, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.

Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження відсутня будь-яка інформація, яка б стала підставою для проведення 21.02.2018 огляду місця події (і взагалі наявність самої події) згідно вказаного протоколу. При цьому відомості про вчинення злочину внесено після події та виключно на підставі інформації, отриманої під час вказаного огляду, що є неприпустимим і не відповідає установленому процесуальним законом порядку.

Порядок тимчасового вилучення майна визначений ст. 168 КПК, зокрема ч. 1-3 цієї норми передбачено, що тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому ст. 207 і 208 цього Кодексу. Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду. Слідчий під час затримання або обшуку і тимчасового вилучення майна або негайно після їх здійснення зобов`язаний скласти відповідний протокол. Необхідно також враховувати і положення ст. 209 КПК, згідно яких особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, а згідно ч. 3-5 ст. 208 цього Кодексу уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 КПК. Уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно ст. 213 КПК, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені кримінальним процесуальним законом.

Про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених ст. 104 КПК, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно ст. 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому, а також надсилається прокурору.

Однак, у матеріалах кримінального провадження відсутній відповідний протокол затримання ОСОБА_10 , як відсутня й інформація про роз`яснення йому процесуальних прав, передбачених КПК. При цьому працівники поліції поводили себе із ОСОБА_10 фактично як із підозрюваним, оскільки останній залишався під їх постійним контролем та знаходячись у кайданках, а також позбавлений можливості покинути місце події (перебування) за власним бажанням, в той час як працівники поліції почергово перевіряли вміст кишень його верхньої одежі, що явно виходило за межі такого превентивного заходу як поверхнева перевірка та охоплювалося кримінальним процесуальним законом.

У рішенні від 11.12.2014 «Кушнір проти України» (Kushnir v. Ukraine), заява № 42184/09, п. 165), ЄСПЛ зазначив, що «сама лише відсутність протоколу затримання має вважатися серйозним недоліком, оскільки усталена позиція Суду полягає в тому, що невизнане тримання особи під вартою є повним запереченням фундаментально важливих гарантій, що містяться у ст. 5 Конвенції, та являє собою найбільш серйозне порушення зазначеного положення». «Відсутність фіксації такої інформації, як дата, час та місце затримання, ім`я затриманого, підстави для затримання та ім`я особи, яка здійснила затримання, повинні розглядатися як недотримання вимоги щодо законності та невідповідність самій меті ст. 5 Конвенції» (див. рішення від 25.10.2005 у справі «Федотов проти Росії» (Fedotov v. Russia), заява № 5140/02, п. 78).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що протокол огляду місця події від 21.02.2018 є недопустимим доказом, оскільки характер дій працівників поліції вказує на фактичне проведення обшуку ОСОБА_10 без дотримання належного процесуального порядку під час його затримання, що у свою чергу свідчить про підміну однієї слідчої дії за своєю процесуальною суттю на іншу, а також отримання цього доказу внаслідок істотного порушення основоположних прав та свобод людини.

Визнавши недопустимим доказом протокол огляду місця події, суд першої інстанції правильно відповідно ч. 5 ст. 100 КПК визнав послідуючий висновок експерта від 27.02.2018 та протокол огляду предметів від 27.02.2018, що складені на підставі вказаного протоколу огляду місця події, недопустимими доказами, відтак вони не можуть бути використані при ухваленні обвинувального судового рішення. При цьому колегія суддів згідно ч. 6 ст. 9 КПК враховує концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008) та «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Є обґрунтованими і висновки суду першої інстанції про порушення права ОСОБА_10 на захист, оскільки останній через те, що не вміє читати, не здатен повною мірою реалізувати свої права, в той час як захисником він забезпечений лише на стадії судового розгляду кримінального провадження, а тому протокол проведення слідчого експерименту від 16.03.2018 за участю ОСОБА_10 теж є недопустимим доказом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК.

Решта наданих прокурором доказів, а саме показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , у тому числі і показання самого ОСОБА_10 , не є достатніми для ухвалення обвинувального вироку суду, оскільки вони жодним чином не спростовують того факту, що обшук здійснений працівниками поліції з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та прав і свобод людини, що випливає із проведеної ними слідчої дії, а складений за наслідками її проведення протокол є недопустимим доказом.

Як убачається зі сталої практики ЄСПЛ щодо дії принципу верховенства права, «обвинувачений не розплачується своєю долею за помилки або зловживання органів кримінального переслідування, а також захисників та інших осіб, які стоять на його стороні. Тягар доведення хибності матеріалу покладено на сторону, яка вказує на його хибність. Якщо ця сторона продемонструє його хибність, тягар доведення допустимості матеріалу як доказу покладається на протилежну сторону».

Відповідно ч. 2 ст. Основного Закону, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові, а згідно ч. 2 ст. 17 КПК, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначене національне законодавство України повністю узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, що сформульована у п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно правової позиції ЄСПЛ розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Таким чином, під час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, стороною обвинувачення не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність вчинення цього злочину, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про скасування судового рішення у цій частині з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 246 КК, суд першої інстанції дійшов висновку, що всі надані стороною обвинувачення докази на підтвердження його винуватості у вчиненні цього злочину також є недопустимими доказами через порушення права обвинуваченого на захист, а саме у зв`язку з тим, що він не вміє читати.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не є обґрунтованими та належним чином вмотивованими, не відповідають як фактичним обставинам кримінального провадження, так і вимогам кримінального процесуального закону.

Зокрема, суд першої інстанції не з`ясував, на якій саме стадії кримінального провадження залучений захисник, які слідчі дії проводились за його участю та підставою для визнання яких конкретних доказів, отриманих слідчим, стала відсутність захисника до його призначення, враховуючи, що ОСОБА_10 був забезпечений адвокатом на стадії закінчення досудового розслідування, вручення обвинувального акта та відкриття матеріалів, а також повністю визнав свою вину у вчиненні злочину. При цьому не оцінені надані прокурором докази з точку зору їх достатності для ухвалення відповідного рішення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно п. 2-3 ч. 1 ст. 409 КПК, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки (п. 1-3 ст. 411 КПК). Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, у цьому випадку, потягла за собою істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки зазначені вище обставини перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду в частині визнання його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 246 КК скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою (ст. 404 КПК), внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційній скарзі порушення і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, а в частині визнання його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 КК вирок суду залишити без змін, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно об`єктивно з`ясувати усі фактичні обставин кримінального провадження щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК, дослідити під час судового розгляду і оцінити наявні докази з урахуванням вимог ст. 94 КПК та, у разі визнання особи виправданою, зазначити у своєму рішенні мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Путивльського районного суду Сумської області від 23.06.2018 відносно ОСОБА_16 в частині визнання його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 246 КК України скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку в частині скасування вироку суду не підлягає, а в іншій частині касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4