Справа № 199/8073/15-к
ВИРОК
іменем України

17 липня 2019 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000825 від 03.05.2015 відносно:

ОСОБА_3 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, освіта середня, одруженого, який має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 24.04.2017 Солом`янським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

2) 27.11.2017 Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 КК України, який на підставі ч. 4 ст. 70 КК України поглинув покарання за вироком від 24.04.2017 даним вироком, призначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців,

який обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 після вчинення 25.04.2015 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за що він в подальшому був засуджений вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.11.2017, діючи умисно, повторно, вчинив злочин з корисливих мотивів за наступних обставин.
Так, 03.05.2015 приблизно об 11:30 годині ОСОБА_3 перебуваючи біля будинку № 49 по вул. Софії Ковалевської в м. Дніпропетровську, побачив потерпілу ОСОБА_7 , яка йшла у напрямку вул. Калинової, тримаючи в руках мобільний телефон марки «Lenovo A690» та гаманець. В цей момент у ОСОБА_3 раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на грабіж, діючи повторно, 03.05.2015 приблизно об 11:30 годині ОСОБА_3 , перебуваючи біля будинку № 49 по вул. Софії Ковалевської в м. Дніпропетровську, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, підбіг до потерпілої ОСОБА_8 та, діючи умисно, вчиняючи корисливий злочин повторно, відкрито, шляхом ривку, заволодів її майном: мобільним телефоном «Lenovo A690» та гаманцем.
Доводячи свій злочинний умисел до кінця, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , утримуючи при собі мобільний телефон «Lenovo A690» вартість якого складає 1300 гривень та гаманець, що не становить матеріальної цінності для потерпілої, всередині якого були грошові кошти у розмірі 1000 гривень, з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальний збиток на загальну суму 2300 гривень.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 повинні бути правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як такі, що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинені повторно.
Допитавши обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілу ОСОБА_8 , яка на момент вчинення злочину мала прізвище ОСОБА_9 , свідків, дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про винність обвинуваченого у вчиненні злочину за обставин, викладених в даному вироку.

Так, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, заявив про щиросердне каяття у вчиненому і пояснив, що саме він 03.05.2015 приблизно об 11:30 години знаходився біля будинку № 49 по вул. Софії Ковалевської, м. Дніпропетровськ, де побачив незнайому йому жінку, яка тримала в руках мобільний телефон марки «Lenovo A690» та гаманець. Надалі він, не ставлячи до відома про свої злочинні дії своїх друзів, раптово підбіг до неї та, шляхом ривку, викрав мобільний телефон марки «Lenovo A690» та гаманець, в якому перебували гроші, залишивши місце вчинення злочину. В подальшому вказаний телефон він залишив собі, а гроші витратив на власні потреби.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 показала, що 03.05.2015 приблизно об 11:30 годині вона йшла біля будинку № 49 по вул. Софії Ковалевської в м. Дніпропетровську, де до неї підбіг незнайомий хлопець, якого надалі вона впізнала і це був ОСОБА_3 та вихопив з її руки мобільний телефон марки «Lenovo A690» та гаманець, в якому знаходилися гроші у розмірі 1000 гривень, побігши з місця вчинення злочину. Потерпіла зазначила, що на момент вчинення злочину вона мала прізвище ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що 03.05.2015 у денний час вона разом із донькою ОСОБА_8 йшли до магазину. У цей час до доньки підбіг невідомий хлопець, який вихватив у доньки гаманець та мобільний телефон. Це був ОСОБА_3 . Даний хлопець надалі побіг до арки будинку АДРЕСА_2 . На крики доньки повернути майно, ніхто не відреагував.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що він 03.05.2015 був вдома, а дружина пішла з матір`ю до магазину. Через деякий час вони повернулись та сказали, що дружину обікрали.
Відповідно до протоколу огляду від 10.06.2015 слідчим за участю понятих був оглянутий мобільний телефон марки «Lenovo A690», який добровільно видала ОСОБА_12 , вказавши, що даний мобільний телефон їй передав ОСОБА_3 . Оглядом встановлено, що телефон марки «Lenovo A690» має чорний колір, тріщини у кількості 4 штуки з правого боку екрану. На місці напису затертість в телефоні присутня батарея, відсутня сім-карта. Згідно копії свідоцтва про шлюб від 17.10.2015 ОСОБА_12 одружилася з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим змінила прізвище на ОСОБА_13 .
Згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 613/38 від 17.06.2015 залишкова вартість мобільного телефону марки «Lenovo A690», станом на 03.05.2015, могла становити 1300 гривень.
Як слідує з протоколу пред`явлення особи для впізнання з фото-таблицею до нього від 26.06.2015, потерпіла ОСОБА_7 за формою голови, рисам обличчя, формою носа впізнала за фото-карткою під № 1 ОСОБА_3 , як особу, яка 03.05.2015 відкрито, шляхом ривка, викрала мобільний телефон марки «Lenovo A690» та гаманець.

Згідно протоколу слідчого експерименту з фото-таблицею до нього від 30.06.2015 ОСОБА_3 пояснив обставини та вказав механізм, за яким він вчинив відкрите викрадення чужого майна.

Як слідує з протоколу пред`явлення речей для впізнання з фото-таблицею до нього від 26.06.2015, потерпіла ОСОБА_7 за тріщинами на екрані та сукупністю індивідуальних ознак впізнала мобільний телефон марки «Lenovo A690».
Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, суд вважає, що всі докази є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та їх взаємозв`язку достатніми для прийняття рішення про визнання обвинуваченого ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку.

В той же час, відповідно до змісту обвинувального акта, сторона обвинувачення зазначила, що ОСОБА_3 03.05.2015 у невстановлений час зустрівся з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_3 , де ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відкрито викрасти чуже майно, на що останні погодились. Таким чином, ОСОБА_3 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вступили між собою в попередню змову на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого повторно.
Реалізуючи спільний єдиний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, 03.05.2015 приблизно об 11:30 годині ОСОБА_3 разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 прибули до будинку АДРЕСА_2 , де побачив потерпілу ОСОБА_8 , яка йшла у напрямку вул. Калинової, при цьому тримала в руках мобільний телефон марки «Lenovo A690» та гаманець.
Продовжуючи реалізовувати спільний єдиний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_3 згідно з відведеною йому роллю, діючи умисно, вчиняючи корисливий злочин повторно, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , підбіг до потерпілої ОСОБА_8 та відкрито, шляхом ривку, заволодів майном, а саме: мобільним телефоном «Lenovo A 690» та гаманцем.
Коли ОСОБА_3 згідно з відведеною йому роллю підбіг до потерпілої з метою відкритого викрадення мобільного телефону марки «Lenovo A690» та гаманця, ОСОБА_15 разом з ОСОБА_14 спостерігали за тим, щоб їх спільним злочинним діям ніхто не завадив.
Доводячи спільний єдиний злочинний умисел до кінця, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_3 в групі з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , утримуючи при собі викрадене майно, а саме: мобільний телефон «Lenovo A 690» вартість якого складає 1300 гривень та гаманець, що не становить матеріальної цінності, всередині якого були грошові кошти у розмірі 1000 гривень, а ОСОБА_15 разом з ОСОБА_14 , впевнившись в тому, що їх злочинним діям ніхто не завадить, почали тікати в різні сторони, відповідно до раніше узгодженого плану. Таким чином, ОСОБА_3 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 повторно, відкрито заволодівши чужим майном, зникли з місця вчинення злочину, в подальшому порядившись ним на власний розсуд, чим спричинили потерпілій ОСОБА_8 матеріальний збиток на загальну суму 2300 гривень.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , кожного окремо, кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 186 КК України, як такі, що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Дослідивши наявні докази в кримінальному провадженні, суд вважає, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 186 КК України, за ознакою вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою групою осіб, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, виходячи з наступного.
Відповідно до постанови прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 від 03.07.2019, погодженої першим заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_16 03.07.2019, прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення по кримінальному провадженню № 000825 від 03.05.2015 в частині обвинувачення ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у вчиненні спільно з ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
09.07.2019 на адресу суду надійшла заява потерпілої ОСОБА_8 від 05.07.2019, в якій потерпіла зазначила, що вона у повному обсязі підтримує постанову прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 про відмову від підтримання державного обвинувачення по кримінальному провадженню № 000825 від 03.05.2015 відносно ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які обвинувачувались у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що їй зрозумілі положення ст. 340 КПК України та вона просила суд розглядати кримінальне провадження у її відсутність та лише у відношенні обвинуваченого ОСОБА_3 , вказавши, що вона не буде користуватися своїм правом підтримувати обвинувачення в суді в порядку ст. 340 КПК України.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 17.07.2019 кримінальне провадження № 000825 від 03.05.2015 відносно ОСОБА_15 та ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 186 КК України, - закрито відповідно до п. 2) ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відмовою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 від підтримання державного обвинувачення на підставі постанови прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 від 03.07.2019, погодженої першим заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_16 03.07.2019.
Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху на злочин.

Як слідує із ч. 2 ст. 28 КК України домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Конклюдентні дії особи, що виражають її волевиявлення висловлені не в формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновки про такий намір.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 показала, що 03.05.2015 під час викрадення ОСОБА_3 з її рук вказаних вище речей, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 стояли поруч, ніяких розмов між ними щодо вчинення злочину до, під час заволодіння майном, або після заволодіння майном потерпіла не чула.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що до її доньки наблизився саме ОСОБА_3 , який і вихопив телефон та гаманець.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 показав, що він перед тим як викрасти майно потерпілої, сказав хлопцям: «Дивіться прикол». Умисел на викрадення майна у нього виник раптово, про свої наміри він ОСОБА_15 та ОСОБА_14 не ставив.

Саме він підбіг до потерпілої, вихопив вказані речі та побіг. З ним також побігли ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , оскільки вони злякалися вчиненого та в подальшому засудили його дії. Обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що він з жодною особою не вступав у змову на вчинення грабежу, умисел в нього виник раптово.

Під час судового розгляду, будучи допитаним в якості обвинуваченого, ОСОБА_15 , показав, що він вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнає та підтримує покази ОСОБА_3 . Обвинувачений ОСОБА_15 зазначив, що, зустрівшись з ОСОБА_3 та ОСОБА_14 , вони не домовлялись про маршрут та спонтанно поїхали в кінотеатр. До кінотеатру вони так і не дійшли, бо ОСОБА_3 раптово для всіх викрав телефон та гаманець.

Під час судового розгляду, будучи допитаним в якості обвинуваченого, ОСОБА_14 показав, що він вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнає, зазначив, що, зустрівшись з ОСОБА_3 та ОСОБА_15 , вони поїхали до кінотеатру. Потерпілу раніше він не знав, що було в її руках не бачив. ОСОБА_3 сказав: «Дивіться прикол», після чого викрав майно потерпілої. В цей момент у них почалась паніка, а тому він побіг. Після цього він та ОСОБА_15 питали у ОСОБА_3 , навіщо він це зробив, засуджуючи його дії.

З аналізу вищевикладених показань потерпілої ОСОБА_8 , свідків, випливає, що вони узгоджуються з показами обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , але не підтверджують пред`явлене у кримінальному провадженні вчинення ОСОБА_3 злочину за кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 186 КК України, як вчинення грабежу за попередньою змовою групою осіб.

Решта зібраних у провадженні доказів: протоколи огляду місця події, протоколи слідчих експериментів - також не підтверджують причетність інших осіб до вчинення даного злочину.

Викладене вище стало підставою для того, що прокурор 03.07.2019 відмовився від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_15 та ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 186 КК України у зв`язку з недоведеністю їх вини в суді на підставі п. 10) ч. 1 ст. 7, ч. 4 ст. 17, ч. 15 ст. 36, ч. 3 ст. 110, ч. 1 ст. 340, ч. 1 ст. 341 КПК України.

За таких обставин суд вважає за необхідне виключити з пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України таку кваліфікуючу ознаку як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд визнає: його щире каяття у вчиненому.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом не встановлено.
Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив умисний злочин, який згідно ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, раніше судимий, одружений, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 свідчить про його схильність до вчинення умисних злочинів, про небажання ставати на шлях виправлення, а тому з метою попередження вчинення ним нових злочинів ОСОБА_3 необхідно і доцільно призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин до постановлення 27.11.2017 вироку Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, яким ОСОБА_3 призначено покарання у виді позбавлення волі з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України та покаранням за цим вироком поглинуто покарання за вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 24.04.2017.
Призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства не уявляється можливим, а тому воно повинно бути визначено із реальним його відбуттям в межах санкції, визначеної для складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Це покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до листа Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 27.02.2019 за № 4/5-3574 ОСОБА_3 відбуває покарання за вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.11.2017, яким він засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, залік з 22.01.2017 по 27.11.2017. Початок строку: 27.11.2017, кінець строку: 22.07.2021.

По даній справі ОСОБА_3 на підставі ухвали суду від 20.02.2018 залишений тимчасово в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 вважав, що оскільки обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин 03.05.2015, а після цього 20.02.2018 на підставі ухвали суду був тимчасово залишений в Дніпровському СІЗО, яке є установою попереднього ув`язнення, то на нього поширює дію ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, яка «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України, а тому в строк покарання ОСОБА_3 захисник просив зарахувати строк попереднього ув`язнення, починаючи з 20.02.2018 і по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо застосування вимог ч. 5 ст. 72 КК України та її редакцію, враховуючи думку сторони захисту, суд виходить з наступного.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 (справа № 663/537/17), слідує наступне:

- 103. Якщо особа вчинила злочин в період з 24.12.2015 до 20.06.2017 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII);

- 104. Якщо особа вчинила злочин в період до 23.12.2015 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України);

- 105. Якщо особа вчинила злочин до 20.06.2017 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі;

- 106. Якщо особа вчинила злочин до 20.06.2017 (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21.06.2017, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається;

- 107. Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21.06.2017 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

Таким чином, у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду не зазначено правового висновку в такому випадку, коли особа вчинила злочин до 23.12.2015 включно, але до неї в межах даного кримінального провадження не було застосовано заходів попереднього ув`язнення, проте така особа, як засуджена іншим вироком, була залишена в СІЗО відповідно до вимог ст.ст. 537, 539 КПК України, - з метою участі в розгляді кримінального провадження.

Суд виходить з того, що в межах даного кримінального провадження ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не обирався, але він на підставі ст.ст. 537, 539 КПК України був тимчасово залишений в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» з метою розгляду даного кримінального провадження.

Відповідно до вимог п. 12) ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 КПК України, має право вирішувати питання про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі у зв`язку з розглядом справи в суді.

В той же час як норми КПК України, так і норми Закону України «Про попереднє ув`язнення» не визначають, що тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі дорівнюється такому виду попереднього ув`язнення як запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, враховуючи те, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили, а ст. 3 цього ж закону визначено, що підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом.

Таким чином, підстав для зарахування в строк покарання ОСОБА_3 строку його перебування в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», починаючи з 20.02.2018 і по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, не вбачається.

На підставі ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Керуючись ст.ст. 369, 371-374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки три місяці.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначене покарання за даним вироком поглинути покаранням за вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.11.2017 і остаточно призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з 27.11.2017, зарахувавши, як зазначено у вироку Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.11.2017, у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення та покарання частково з 22.01.2017 по 27.11.2017 за вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 24.04.2017, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 184 (сто вісімдесят чотири) гривні 14 копійок.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, з моменту вручення йому копії вироку, до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1

17.07.2019