Справа № 175/2553/19
Провадження №1-кс/175/1204/19
Ухвала

Іменем України

02 серпня 2019 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд,

встановив:

У липні 2019 року захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про скасування міри запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 у вигляді підписки про невиїзд.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що 26 грудня 1988 року ОСОБА_3 був заарештований прокуратурою Дніпропетровського району Дніпропетровської області за ознаками ст. 94 КК УРСР.

26 квітня 1989 року народним судом Дніпропетровської області за ст. 94, ст. 101 КК УРСР було винесено вирок яким ОСОБА_3 призначили покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Постановою президиума Дніпропетровського обласного суду від 08.08.1990 року вирок від 26.04.1989 року було скасовано. 21.08.1990 року справа повернулася до суду та 05.12.1990 року справа за №1-119/1990 у відношенні ОСОБА_3 за ст. 94 КК УРСР була направлена прокурору Дніпропетровського району на додаткове розслідування.

06 березня 1991 року справа за №1-52/1991 надійшла до суду за ст. 98 КК України (у редакції 1960 року), яка 04 квітня 1991 року знову була направлена на додаткове розслідування до прокуратури Дніпропетровського району Дніпропетровської області, звідки до суду не повернулась.

З відповіді Дніпровської місцевої прокуратури №3 від 06.08.2018 року вбачається, що кримінальна справа за №1-52/1991 була повернута до Дніпропетровського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області на додаткове розслідування звідки до суду не поверталася. Копію відповіді додаю.

Зазначене зокрема, також вбачається з відповіді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.01.2019 року.

Крім того, 23.07.2018 року ОСОБА_3 звертався із заявою до Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області. На його звернення надійшла відповідь від 06.08.2018 року №65-190-18 у якій зазначено наступне: «06.03.1991 року СВ Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області передано відносно Вас до Дніпропетровського районного суду м.Дніпропетровська кримінальну справу за ст. 98 КК України (в редакції 1960 року), яка у подальшому 29.03.1991 року повернута до Дніпропетровського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області на додаткове розслідування...» «... Разом з цим роз`яснюю, що ви маєте право звернутися із відповідним запитом до управління інформаційної підтримки та координації поліції «102» Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, з метою отримання інформації про наявність відносно Вас в базах даних МВС України даних, про застосування запобіжного заходу із зазначенням номеру кримінальної справи та кваліфікації кримінального правопорушення, після отримання якої Ви маєте право звернутися звернутись до Дніпровського РВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області для ініціювання питання про зняття вказаної інформації із відповідних баз даних МВС України, у зв`язку із закінченням терміну дії запобіжного заходу».

Після отримання даної відповіді, вона, ОСОБА_4 , звернулася з адвокатським запитом до інформаційної підтримки та координації поліції «102» Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, на що також надійшла відповідь проте, що ОСОБА_3 звільнений 25.02.1991 року з СІЗО Дніпропетровська на підставі постанови Дніпропетровського обласного суду відповідно до ст. 165 КПК УПСР та запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд.

Після отримання вищевказаної інформації ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного відділення поліції з проханням провести перевірку та скасувати запобіжний захід у його відношенні у вигляді підписки про невиїзд за вищевказаною кримінальною справою у зв`язку з закінченням терміну дії запобіжного заходу, про що винести відповідний процесуальний документ.

На звернення ОСОБА_3 надійшла відповідь з якої вбачається, що СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області позбавлений можливості скасувати запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у відношенні ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що книги обліку кримінальних справ Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області за 1991 рік знищені, у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну їх зберігання.

З моменту обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд у лютому 1991 року до ОСОБА_3 за вищевказаною кримінальною справою минуло 28 років та на сьогодення останній і досі обмежений у праві вільного пересування, що забезпечене Конституцією України.

Таким чином, органами досудового розслідування були використані передбачені чинним КПК України заходи щодо обрання відносно останнього мір запобіжного заходу за вищевказаною кримінальною справою, передбачених ст. 176 КПК України. Однак при цьому в порушення вимог чинного КПК України раніш обрана міра запобіжного заходу 28-ми річної давності у вигляді підписки про невиїзд скасована або змінена не була.

Тривалість кримінального провадження стосовно ОСОБА_3 несумісне з вимогою про розумність строків, тривалим обмеженням його пересування у результаті застосування підписки про невиїзд.

Численні звернення ОСОБА_3 до органів державної влади не дали результату, у зв`язку з чим, вони змушені звернутися до суду з даним клопотанням.

Адвокат ОСОБА_4 у судове асідання надала письмову заяву у якій повність підтримала подане клопотання та просила його задовольнити, а справу розгляд унти без їх участі.

Інші учасники справи до суду не зявилися, причини своєї неявки суду не повідомили. Тому вважаю за можливе здійснити розгляд справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 274 КПК України ( в редакції Закону від 1960 року ) під час розгляду справи суд при наявності до того підстав, може своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо підсудного.

Пунктом 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Кожен, хто понад строк, передбачений цим Кодексом, тримається під вартою або позбавлений свободи в інший спосіб, має бути негайно звільнений.

Затримання особи, взяття її під варту або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Незважаючи на вказані гарантії забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, передбачені Конституцією України і діючим КПК України, суд вважає, що ОСОБА_1 безпідставно позбавлена права на вільне пересування, чим грубо порушуються її конституційні права і свободи, з наступних підстав.

Так судом встановлено, що 26 грудня 1988 року ОСОБА_3 був заарештований прокуратурою Дніпропетровського району Дніпропетровської області за ознаками ст. 94 КК УРСР.

26 квітня 1989 року народним судом Дніпропетровської області за ст. 94, ст. 101 КК УРСР було винесено вирок яким ОСОБА_3 призначили покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Постановою президиума Дніпропетровського обласного суду від 08.08.1990 року вирок від 26.04.1989 року було скасовано. 21.08.1990 року справа повернулася до суду та 05.12.1990 року справа за №1-119/1990 у відношенні ОСОБА_3 за ст. 94 КК УРСР була направлена прокурору Дніпропетровського району на додаткове розслідування.

06 березня 1991 року справа за №1-52/1991 надійшла до суду за ст. 98 КК України (у редакції 1960 року), яка 04 квітня 1991 року знову була направлена на додаткове розслідування до прокуратури Дніпропетровського району Дніпропетровської області, звідки до суду не повернулась.

З відповіді Дніпровської місцевої прокуратури №3 від 06.08.2018 року вбачається, що кримінальна справа за №1-52/1991 була повернута до Дніпропетровського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області на додаткове розслідування звідки до суду не поверталася. Копію відповіді додаю.

Зазначене зокрема, також вбачається з відповіді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.01.2019 року.

Крім того, 23.07.2018 року ОСОБА_3 звертався із заявою до Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області. На його звернення надійшла відповідь від 06.08.2018 року №65-190-18 у якій зазначено наступне: «06.03.1991 року СВ Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області передано відносно Вас до Дніпропетровського районного суду м.Дніпропетровська кримінальну справу за ст. 98 КК України (в редакції 1960 року), яка у подальшому 29.03.1991 року повернута до Дніпропетровського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області на додаткове розслідування...» «... Разом з цим роз`яснюю, що ви маєте право звернутися із відповідним запитом до управління інформаційної підтримки та координації поліції «102» Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, з метою отримання інформації про наявність відносно Вас в базах даних МВС України даних, про застосування запобіжного заходу із зазначенням номеру кримінальної справи та кваліфікації кримінального правопорушення, після отримання якої Ви маєте право звернутися звернутись до Дніпровського РВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області для ініціювання питання про зняття вказаної інформації із відповідних баз даних МВС України, у зв`язку із закінченням терміну дії запобіжного заходу».

Після отримання даної відповіді, вона, ОСОБА_4 , звернулася з адвокатським запитом до інформаційної підтримки та координації поліції «102» Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, на що також надійшла відповідь проте, що ОСОБА_3 звільнений 25.02.1991 року з СІЗО Дніпропетровська на підставі постанови Дніпропетровського обласного суду відповідно до ст. 165 КПК УПСР та запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд.

Після отримання вищевказаної інформації ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного відділення поліції з проханням провести перевірку та скасувати запобіжний захід у його відношенні у вигляді підписки про невиїзд за вищевказаною кримінальною справою у зв`язку з закінченням терміну дії запобіжного заходу, про що винести відповідний процесуальний документ.

На звернення ОСОБА_3 надійшла відповідь з якої вбачається, що СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області позбавлений можливості скасувати запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у відношенні ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що книги обліку кримінальних справ Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області за 1991 рік знищені, у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну їх зберігання.

З моменту обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд у лютому 1991 року до ОСОБА_3 за вищевказаною кримінальною справою минуло 28 років та на сьогодення останній і досі обмежений у праві вільного пересування, що забезпечене Конституцією України.

Таким чином, органами досудового розслідування були використані передбачені чинним КПК України заходи щодо обрання відносно останнього мір запобіжного заходу за вищевказаною кримінальною справою, передбачених ст. 176 КПК України. Однак при цьому в порушення вимог чинного КПК України раніш обрана міра запобіжного заходу 28-ми річної давності у вигляді підписки про невиїзд скасована або змінена не була.

Тривалість кримінального провадження стосовно ОСОБА_3 несумісне з вимогою про розумність строків, тривалим обмеженням його пересування у результаті застосування підписки про невиїзд.

Численні звернення ОСОБА_3 до органів державної влади не дали результату, у зв`язку з чим, вони змушені звернутися до суду з даним клопотанням.

Разом з тим, суд приймає до уваги те, що Свої висновки стосовно аналогічної справи зробив Європейський Суд з прав людини у справі №7392/15 у провадженні якого перебувала справа за заявою громадянина України про захист прав у зв`язку з безпідставністю звинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень, тривалістю кримінального провадження, яке несумісне з вимогами розумного строку, тривалим обмеженням свободи його пересування в результаті застосування підписки про невиїзд. У процесі розгляду вказаної справи ЄСПЛ зробив висновок про надмірну тривалість розгляду справи у відношенні заявника в національних судах, відсутність ефективних внутрішніх засобів правового захисту і втручання в право на свободу пересування. У зв`язку з цим ЄСПЛ було направлено листа про пропозицію Уряду України про дружнє врегулювання заяви. Натомість Дзержинським райсудом міста Харкова було винесено Ухвалу від 05.12.2016 року якою міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд відносно громадянина (заявника) було скасовано. Вказану Ухвалу суду №638/18641/16-к до цієї заяви додаю.
Таким чином, до цього часу триває обмеження свободи пересування ОСОБА_3 в результаті застосування міри запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, про що, по аналогічній справі, визнано Урядом України, яким була зазначена надмірна тривалість розгляду кримінального провадження, що привело до тривалого порушення права особи на свободу пересування.

Тому, порушене право ОСОБА_5 на свободу пересування, повинно бути негайно припиненим, у зв`язку з чим зазначене клопотання підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 274 КПК України ( в редакції Закону від 1960 року), ст.ст. 12, 176 КПК України, суд -

ухвалив:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд задовольнити.

Скасувати міру запобіжного заходу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у виді підписки про невиїзд обрану шляхом зміни запобіжного заходу постановою Дніпропетровського обласного суду від 25.02.1991 року по справі №1-52/1991.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1