ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/780/19 Справа № 202/1901/19 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000236 за апеляційною скаргою адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, а саме автомобіль марки «BMW» із виробничим номером 48554642, з ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_1 , на якому кустарним способом нанесена табличка із ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_2 , а також технічний паспорт НОМЕР_3 на автомобіль марки «BMW - 750», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , win: НОМЕР_2 .
Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя посилався на те, що постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 від 14.03.2019 року автомобіль марки «BMW» із виробничим номером 48554642, з ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_1 , на якому кустарним способом нанесена табличка із ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_2 , а також технічний паспорт серії НОМЕР_3 на автомобіль марки «BMW - 750», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , win: НОМЕР_2 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000236 від 24.03.2016 року, клопотання слідчого є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки вказаний транспортний засіб є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, набутий внаслідок його вчинення, був матеріальним об`єктом, котрий міг зберегти на собі сліди або містити інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюватимуться під час кримінального провадження за допомогою проведення відповідних експертиз. Крім того, визнання автомобіля речовим доказом відповідає вимогам ст. 98 КПК України, тому відповідно до п. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України є підстави для накладення арешту з метою забезпечення речового доказу та запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

В апеляційній скарзі адвокати ОСОБА_7 , ОСОБА_6 просять поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, апелянти зазначають, що клопотання про накладення арешту на майно було розглянуто без участі представників власника майна. Копію ухвали було отримано поштою 21 травня 2019 року.

Вважають ухвалу слідчого судді незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки остання винесена із грубим порушенням кримінально-процесуального кодексу України.

Зазначають, що в основу оскаржуваного судового рішення в обгрунтування необхідності арешту майна ОСОБА_8 покладено висновки судової експертизи транспортного засобу - автомобіля марки «BMW» 750і, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , від 03 та 23 березня 2016 року, № 8-01/5 та № 19/12-2/2-11-1/4-СЕ/17 відповідно.
При цьому слідчим суддею не враховано, що у кримінальному провадженні № 0000236 від 24 березня 2016 року наявні судові рішення, у відповідності до яких належні ОСОБА_8 вищевказані автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію підлягають безумовному поверненню їх законному власнику, а саме ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2016 року у справі № 757/13291/16-к про повернення зазначеного майна його власнику та ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2018 року у справі № 522/11345/18 про скасування арешту вищевказаного майна та повернення його власнику. Вищевказані ухвали набрали законної сили та підлягають безумовному виконанню на всій території України, факти, встановлені в них, є преюдиціальними фактами, а отже слідчими суддями, які їх постановили, вже було перевірено на належність та допустимість надані докази, в тому числі й вишевказані експертні висновки.
Отже, до постановления Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська оскаржуваної ухвали в межах кримінального провадження № 0000236 вказаними судовими рішеннями вже було неодноразово встановлено Факт незаконності утримання належного ОСОБА_8 майна. Так, належне ОСОБА_8 майно було вилучено ще 01 березня 2016 року.
Крім того, оскаржувана ухвала слідчого судді не містить жодного слова на обґрунтування правомірності неповідомлення ОСОБА_8 або його представника про розгляд клопотання про арешт майна та їх відсутності під час такого розгляду з обов`язковим обгрунтуванням мети забезпечення арешту майна шляхом такого неповідомлення. Отже, за таких обставин ОСОБА_8 був несправедливо позбавлений можливості надати пояснення або заперечення щодо правомірності підстав для накладення арешту' на майно.
У відповідності до вимог Кримінального процесуального кодексу України, строк на подання клопотання про арешт майна давно сплинув, що свідчить про відсутність для цього у слідчого або прокурора будь-яких правових можливостей. Як було зазначено вище, належне ОСОБА_8 майно було вилучено 01 березня 2016 року. Також зазначають, що неможливо накласти арешт на майно, на яке його вже частково накладено. Слідчим суддею Індустріального районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_10 при постановленні ухвали такої обставини враховано не було, що мало наслідком фактично повторне накладення арешту на майно без конкретизації його змісту, а отже у вигляді позбавлення власника майна всіх його правомочностей відчуження, розпорядження та користування майном. Наведене свідчить про формальний розгляд слідчим суддею ОСОБА_10 поданого клопотання про арешт майна, а також небажання уважного дослідження матеріалів кримінального провадження, що в результаті втілилось у винесені незаконного судового рішення.
Строк здійснення досудового розслідування закінчився, а його продовження до теперішнього часу є не лише грубим порушенням принципу розумності строків у кримінальному провадженні, а й порушенням імперативно встановлених вимог КПК України щодо тривалості досудового розслідування.
Разом з цим, у відповідності до абзацу другого частини 1 статті 284 КПК України, окрім підстав для закриття кримінального провадження, передбачених абзацом першим вказаної норми, слідчий, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.
Заслухавши суддю-доповідача, думку адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Вирішуючи питання про дотримання строку апеляційного оскарження, апеляційний суд виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без участі власника майна та його представника, а отже, за правилами ч. 3 ст. 395 КПК України строк її апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання копії даної ухвали. Інших правил визначення моменту початку строку апеляційного оскарження у цих правовідносинах процесуальний закон не містить.
Оскільки з наданих матеріалів провадження слідує, що копія ухвали не надсилалась власнику майна. Копію оскаржуваної ухвали слідчого судді було отримано лише 21 травня 2019 року. Апеляційна скарга подана до канцелярії Дніпровського апеляційного суду 27 травня 2019 року. Разом з тим, відповідно до відмітки відділення поштового зв`язку, поштове відправлення адвокат ОСОБА_7 подав 23 травня 2019 року, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для висновку про пропущення строку апеляційного оскарження та необхідність розгляду і вирішення питання про його поновлення.
Розглядаючи вимоги апеляційної скарги по суті, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації.

Надаючи оцінку правильності висновків слідчого судді, колегія суддів зазначає наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна повинно бути зазначено: підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Зі змісту частини третьої статті 172 КПК України вбачається, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя суду першої інстанції обмежився лише формальними висновками про відповідність майна, щодо якого вирішувалось питання про арешт, критеріям ст. 98 КПК України, і те, що воно є об`єктом протиправних дій, та не дослідив і не надав будь-якої оцінки решті обставин, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 173 КПК України підлягають обов`язковому з`ясуванню та врахуванню при вирішенні питання про арешт майна у кримінальному провадженні, зокрема наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, обґрунтованості підозри у вчиненні кримінального правопорушення, розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідків арешту майна для інших осіб.

Апеляційним переглядом встановлено, що 24.03.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000236 було внесено відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 293, ч. 2 ст. 364 КК України.
15 березня 2019 року старший слідчий СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме автомобіль марки «BMW» із виробничим номером 48554642, з ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_1 , на якому кустарним способом нанесена табличка із ідентифікаційним номером кузова НОМЕР_2 , а також технічний паспорт НОМЕР_3 на автомобіль марки «BMW - 750», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , win: НОМЕР_2 .
Слідчий посилається у своєму клопотанні на те, що в провадженні слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000236 від 24.03.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 293, ч. 2 ст. 364 КК України. Зазначає, що досудовим розслідуванням встановлено, що 08.11.2015 року, близько о 14:40 год., за адресою: м. Київ, пл. Спортивна, 1-А, невстановлена особа незаконно заволоділа автомобілем марки «BMW - 750», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , win: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_11 . Того ж для, о 19:25 год., працівники поліції, перебуваючи біля буд. № 7 по вул. Святославській в м. Вишгороді, виявили та вилучили вищевказаний автомобіль. В ході досудового розслідування призначено судову експертизу транспортного засобу - автомобіля марки «BMW - 750», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , win: НОМЕР_2 , проведення якої доручено Київському обласному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. На виконання експертизи поставлені ряд питань, зокрема чи не піддавався зміні номер кузову автомобілю і якщо так, то яким був первинний номер.
З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилання на положення 170 КПК без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
Також клопотання слідчого містить лише загальні формулювання підстав і мети арешту майна згідно процесуального закону, з яких не вбачається за можливе встановити, чи є предмет арешту об`єктом кримінально караних дій, або майном, набутим кримінальним шляхом чи внаслідок вчинення кримінального правопорушення, або арешт пропонується накласти у забезпечення цивільного позову. А зазначення слідчим у клопотанні про необхідність накладення арешту вказаного майна з метою швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування з можливою в подальшому спеціальною конфіскацією та збереження речових доказів, взагалі не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального законодавства.
Крім того, дане клопотання не містить відомостей щодо пред`явлення підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні, не містить посилань і на заявлений цивільний позов та на обґрунтованість його розміру, а також залишено поза увагою, що у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 293, ч. 2 ст. 364 КК України не передбачено як застосування заходів кримінально-правового характеру у вигляді спеціальної конфіскації, так і додаткового виду покарання - конфіскації майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Таким чином, у зв`язку із вищезазначеним, клопотання про арешт майна не відповідає встановленим чинним законодавством вимогам щодо його змісту, на що слідчий суддя не звернув уваги та в порушення вимог ч. 3 ст. 172 КПК України дійшов висновку про його задоволення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Зазначені вимоги норм кримінального процесуального закону слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали враховано не було, що істотно вплинуло на правильність прийнятого судового рішення, а тому ухвала суду першої інстанції, на підставі вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали суду апеляційної інстанції у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, про повернення клопотання прокурору з метою усунення його недоліків у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, що не позбавляє права прокурора, після усунення недоліків в строки, передбачені ст. 172 КПК України, повторно звернутися до суду з даним клопотанням.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 310, 405, 407, 422 КПК, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0000236 від 24.03.2016 року про арешт майна - повернути прокурору для виконання вимог ст. 171 КПК України протягом 72 години з дня отримання ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: