Дата документу 30.05.2019 Справа № 331/7224/16-к
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/778/343/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/7224/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Виправдано за ч.3 ст.185 КК України за епізодом від 25 червня 2015 року та за ч.2 ст.304 КК України.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення та речові докази.

Згідно зі змістом вироку, 03 жовтня 2016 року приблизно о 12 годині 20 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна з проникненням в інше приміщення, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, через незачинені двері проник у «Свято-Покровський собор», розташований по пр. Соборному, 37 в м. Запоріжжі, де почав роздивлятися, що можна вкрасти.

У цей момент ОСОБА_7 , знаходячись у вказаному соборі, побачив скриньку з пожертвами громадян, яка була встановлена на стелажі для паніхіди, та вирішив її викрасти, взявши з полиці скриньку для пожертвувань, яка належить УПЦ «Релігійна громада Свято-Покровського кафедрального собору» УПЦ, вартість якої складає 423 грн., яку накрив плащем та, тримаючи при собі, вийшов зі «Свято-Покровського собору», а потім за його територію, після цього зник з місця скоєння злочину, чим заподіяв УПЦ «Релігійна громада Свято-Покровського кафедрального собору УПЦ» матеріальну шкоду на загальну суму 423 грн.

Також, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.304 КК за наступних обставин.

25.06.2015 у денний час у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення крадіжки. В ході планування злочину ОСОБА_7 визначив об`єкт вчинення злочину приміщення «Свято-Введенського храму», який розташований по пр. Соборному, 37 в м. Запоріжжі. Проаналізувавши зібрану інформацію ОСОБА_7 встановив, що матеріальні цінності, а саме грошові кошти пожертви громадян, знаходяться у скринях для пожертвувань, тому злочин необхідно вчиняти безпосередньо в приміщенні церкви.

В цей же день 25.06.2015 приблизно о 22 годині ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, користуючись своїм впливом на малолітнього ОСОБА_9 , який є його пасинком, шляхом використання останнього, який відповідно до закону не підлягає кримінальній відповідальності, прибув до «Свято-Введенського храму», який розташований по проспекту Соборному, 37 в м. Запоріжжі, де повідомив ОСОБА_9 , що необхідно вчинити крадіжку скрині для пожертвувань з пожертвами зі «Свято-Введенського храму».

Далі ОСОБА_7 розбив віконне скло в «Свято-Введенському храмі» та примусив малолітнього ОСОБА_9 проникнути до приміщення, де потрібно таємно викрасти скриню для пожертв та передати її через розбите скло.

В свою чергу, ОСОБА_9 в силу своєї необізнаності, не розуміючи протиправний характер своїх дій, проник через розбите ОСОБА_7 віконне скло до приміщення «Свято-Введенського храму», де шляхом вільного доступу таємно викрав з полиці скриньку для пожертвувань, яка належить «Релігійній громаді на честь введення в храм Пресвятої Богородиці Запорізької єпархії» УПЦ, вартість якої складає 300 грн., яку передав через розбите віконне скло ОСОБА_7 . Після цього, ОСОБА_9 через віконне скло покинув приміщення «Свято-Введенського храму» та разом із ОСОБА_7 зник з місця скоєння злочину. Таким чином, ОСОБА_7 спричинив «Релігійній громаді на честь Введення в храм Пресвятої Богородиці Запорізької єпархії УПЦ» матеріальну шкоду на суму 300 грн.

25.06.2015 у денний час у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення крадіжки. В ході планування злочину ОСОБА_7 визначив об`єкт вчинення злочину приміщення «Свято-Введенського храму», який розташований по пр.Соборному, 37 в м. Запоріжжі. Проаналізувавши зібрану інформацію, ОСОБА_7 встановив, що матеріальні цінності, а саме грошові кошти пожертви громадян, знаходяться у скринях для пожертвувань, тому злочин необхідно вчиняти безпосередньо в приміщенні церкви.

ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, достовірно знаючи, що його пасинок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітнім, тобто таким, якому на час вчинення діяння не виповнилось 14 років, діючи умисно, з метою втягнення малолітнього у злочинну діяльність, запропонував та переконав його вчинити разом крадіжку чужого майна, тим самим викликав у ОСОБА_9 бажання вчинити злочин.

В цей же день 25.06.2015 приблизно о 22 годині ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, користуючись своїм впливом на малолітнього ОСОБА_9 , який є його пасинком, шляхом використання останнього, який відповідно до закону не підлягає кримінальній відповідальності, прибув до «Свято-Введенського храму», який розташований по пр.Соборному, 37 в м.Запоріжжі, де повідомив ОСОБА_9 , що необхідно вчинити крадіжку скрині для пожертвувань з пожертвами зі «Свято-Введенського храму».

Далі ОСОБА_7 розбив віконне скло в «Свято-Введенському храмі» та примусив малолітнього ОСОБА_9 проникнути до приміщення, де потрібно таємно викрасти скриню для пожертв та передати її через розбите скло.

В свою чергу ОСОБА_9 , в силу своєї необізнаності, не розуміючи протиправний характер своїх дій, проник через розбите ОСОБА_7 віконне скло до приміщення «Світо-Введенського храму», де шляхом вільного доступу таємно викрав з полиці скриньку для пожертвувань, яка належить «Релігійній громаді на честь введення в храм Пресвятої Богородиці Запорізької єпархії» УПЦ, вартість якої складає 300 грн., яку передав через розбите віконне скло ОСОБА_7 .

Після цього ОСОБА_9 через віконне скло покинув приміщення «Світо-Введенського храму» та разом із ОСОБА_7 зник з місця скоєння злочину, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили «Релігійній громаді на честь Введення в храм Пресвятої Богородиці Запорізької єпархії» УПЦ матеріальну шкоду на суму 300 грн.

Такі дії ОСОБА_7 були кваліфіковані прокурором за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення; за ч.2 ст.304 КК, як втягнення вітчимом малолітньої особи у злочинну діяльність.

03.10.2016 ОСОБА_7 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, достовірно знаючи, що його пасинок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітнім, тобто таким, якому на час вчинення діяння не виповнилось 14 років, діючи умисно, з метою втягнення малолітнього у злочинну діяльність, запропонував та переконав його вчинити разом крадіжку чужого майна, тим самим викликав у ОСОБА_9 бажання вчинити злочин.

03.10.2016 приблизно о 12.20 годин, ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, користуючись своїм впливом на малолітнього ОСОБА_9 , який є його пасинком, шляхом використання останнього, який відповідно до закону не підлягає кримінальній відповідальності, через незачинені двері разом з ОСОБА_9 проник у «Свято-Покровський собор», розташований по пр. Соборному, 37 в м. Запоріжжі, де почав роздивлятися, що можна вкрасти.

У цей момент ОСОБА_7 , знаходячись у вказаному соборі, побачив скриньку з пожертвами громадян, яка була встановлена на стелажі для паніхіди, та вирішив її викрасти, про що повідомив малолітньому ОСОБА_9 .

В свою чергу ОСОБА_9 , виконуючи вказівки ОСОБА_7 , підкоряючись волі останнього, в силу своєї необізнаності, не розуміючи протиправних характер своїх дій, взяв з полиці скриньку для пожертвувань, яка належить «Релігійна громада Свято-Покровського кафедрального собору УПЦ» вартість якої згідно висновку товарознавчої експертизи ОИ-825 від 08.10.2016 складає 423 грн., накрив курткою та, тримаючипрерд собою, вийшов зі «Свято-Покровський собору», а потім за його територію, де передав скриньку ОСОБА_7 .

Після чого ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 зникли з місця скоєння злочину, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили «Релігійна громада Свято-Покровського кафедрального собору УПЦ» матеріальну шкоду на загальну суму 423 грн.

Такі дії ОСОБА_7 були кваліфіковані прокурором за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення; за ч.2 ст.304 КК, як втягнення вітчимом малолітньої особи у злочинну діяльність.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за ч.3 ст.185 КК за епізодом від 25.06.2015 у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, а за ч.2 ст.304 КК за епізодами від 25.06.2015 та від 03.10.2016 у зв`язку з тим, що не доведено наявності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.304 КК та призначити йому покарання: за ч.3 ст.185 КК у виді 4 років позбавлення волі; за ч.2 ст.304 КК у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , а також інші докази, надані стороною обвинувачення, які в повному обсязі доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у інкримінованих йому злочинах та є належними і допустимими доказами. Крім того, суд необґрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в жодному із інкримінованих йому злочинів не визнав.

Крім того, прокурор на підставі ч.3 ст.404 КПК просить під час апеляційного розгляду повторно дослідити певні докази.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно з п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою суд у вироку зазначає формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування судом окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визначення частини обвинувачення необґрунтованими.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.

Також судом дотримано вимоги п.1 ч.3 ст.374 КПК України при виправдані ОСОБА_7 по епізоду крадіжки від 25.06.2015 і по епізодам за ч.2 ст.304 КК України, а саме: зазначене формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

Стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 за епізодом від 26.06.2015; як докази, що підтверджували вину останнього було надано:

протокол огляду місця події від 26.06.2015 (в ході якого були вилучені сліди папілярних узорів рук);

протокол пред`явлення для впізнання за участю свідка ОСОБА_12 від 12.10.2016;

протокол пред`явлення для впізнання за участю свідка ОСОБА_11 від 12.10.2016;

протокол усної заяви від священика ОСОБА_13 про викрадення золотих виробів зі «Свято-Введенського храму», розташованого по пр. Леніна (соборному), 36.

протокол прийняття заяви про прийняття заяви про вчинення кримінальне правопорушення від 26.06.2015 від священика ОСОБА_13 усної заяви про викрадення золотих виробів зі «Свято-Введенського храму», розташованого по пр. Леніна (соборному), 36;

заява Архієпископа Запорізького та Мелітопольського про зі «Свято-Введенського храму», розташованого по пр. Леніна (соборному), 37, металевої скрині з пожертвами;

висновок експерта від 13.07.2015 №168 (вилучені сліди папілярних узорів рук придатні до ідентифікації за ними особи);

довідка НДЕКЦ від 29.06.2015 (один із слідів залишений ОСОБА_7 );

висновок експерта від 26.10.2016 №1729-д (один із слідів залишений ОСОБА_7 ).

Інших доказів причетності ОСОБА_7 до вчинення зазначених злочинів органом досудового розслідування не здобуто.

Обвинувачений заперечував свою причетність до вказаної крадіжки.

Неповнолітній свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що у 2015 році у місті Запоріжжі не був. Аналогічні покази надала свідок ОСОБА_14 мати ОСОБА_9 .

З пояснень ОСОБА_12 і ОСОБА_11 випливало, що вони були очевидцями того, що влітку 2015 року чоловік, дівчина і підліток знаходились у храмі і придивлялися до коштовностей. Однак випадок із викраденням скриньки для пожертв (кружки) вони відбувся іншого дня. Свідок ОСОБА_12 не впізнала обвинуваченого, а протокол пред`явлення для впізнання за участю свідка ОСОБА_11 , суд, з огляду на допущенні процесуальні порушення фактично визнав недопустимим доказом (бачила обвинуваченого до проведення слідчої дії). Так само суд критично поставився до доказового значення сукупності доказів протоколу огляду місця події від 26.06.2015 і висновку експерта 13.07.2015, оскільки в протоколі і у висновку зазначалась адреса пр. Леніна (Соборний), 36, тоді як із сформульованого обвинувачення випливало, що крадіжку металевої скриньки було скоєно з храму за адресою пр. Леніна (Соборний), 37. У цьому висновку експерта лише йшла мова про те, що вилучені сліди придатні до ідентифікації, і не зазначалося, що вони належать ОСОБА_7 . У висновку від 26.10.2016 №1729-д однин слід ідентифіковано як слід ОСОБА_7 , слід вилучено із храму за адресою пр. Леніна (Соборний), 37, тоді в матеріалах провадження відсутні будь-які документи, про огляд місця події за вказаною адресою і вилучень звідти будь-яких слідів.

За відсутності інших доказів, крім вказаних, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.304 КК України за епізодом від 25.06.2015, недоведена поза розумним сумнівом, а тому останнього було виправдано за цим епізодам у зв`язку із не доведеністю, що ці кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.

На підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.304 за епізодом від 03.10.2015 стороною обвинувачення як докази, що підтверджували вину останнього було надано протокол пред`явлення особи для пізнання за фотознімками від 04.10.2016 за участю свідка ОСОБА_10 .

З пояснень ОСОБА_10 випливало, що він 03.10.2016 знаходився у храмі куди прийшов обвинувачений разом із хлопцем. Обвинувачений то виходив із храму то заходив в нього, розмовляв з кимось по мобільному телефону, а хлопець щось роздивлявся. В одну мить свідок відволікся, а потім побачив, що хлопець вийшов із храму а в руках щось тримав, що було накрито чимось схожим на куртку. Вважав, що хлопець тримав саме скриньку. Також пояснив, що хлопця бачив з відстані 30-40 метрів. До пред`явлення впізнання за фотокарткою йому показували хлопця на мобільному телефоні. Через вказані обставини суд, визнав недопустимим доказом протокол впізнання за фотографіями.

Обвинувачений заперечував причетність до крадіжки свого пасинка ОСОБА_9 . Неповнолітній свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що він був у храмі 03.10.2016, потім пішов з нього з жінкою на ім`я ОСОБА_15 (колишня дружина ОСОБА_7 ), і не був причетний до крадіжки.

За відсутності інших доказів, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.304 КК України за епізодом від 03.10.2016, недоведена поза розумним сумнівом, а тому останнього було виправдано у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

Згідно з положеннями статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Дана презумпція невинуватості є одним із основних принципів сучасного кримінального провадження, що в Україні визнана відправною точкою правосуддя. Окрім того, це положення закріплено в пункті 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якій зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку.

За приписами ч.ч.2, 4 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Суд, проаналізувавши усі докази на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не було доведено, що кримінальні правопорушення за епізодом від 25.06.2015 були вчиненні обвинуваченим, а за епізодом від 03.10.2016 в частині обвинувачення втягнення вітчимом малолітньої особи у злочинну діяльність, дії ОСОБА_7 містять склад кримінального правопорушення, тому останній підлягав виправданню на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.373 КПК України.

Зі вказаними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку. В апеляційній скарзі прокурор, ще раз цитує докази та доводи із обвинувального акту, яким надана правова оцінка судом, формально виражає незгоду із вироком суду, і не спростовують об`єктивними даними висновки місцевого суду.

Посилання на практику Європейського суду з прав людини в апеляційній скарзі прокурора в контексті визнання ряду доказів неналежними взагалі не доречне і вказує не на порушення допущенні судом, а навпаки на дотримання вимог процесуального закону при оцінці доказів щодо їх належності і допустимості. Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що суд упереджено та неправомірно взяв до уваги одні докази та необґрунтовано відкинув інші, адже підстави для визнання ряду доказів неналежними і недопустимими суд у вироку зазначив, і вони є вмотивованими.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, адже доводи сторони обвинувачення, що серед осіб, про яких зазначали свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_11 дійсно був ОСОБА_7 ґрунтуються на припущеннях. Також безсумнівно не можна стверджувати що під час досудового розслідування слідчим було проведено огляд місця події в храмі адресою пр. Леніна (Соборний), 37, в ході якого було вилучено слід пальця руки ОСОБА_7 .

По першому епізоду органом досудового розслідування не було встановлено очевидців події, а стороною обвинувачення не було усунуто суперечностей які містились в показах свідків, заявників, і інформації в документах.

Доводи апелянта на предмет того, що суд при прийняті рішення не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_11 є безпідставними, адже показам цього свідка судом дана відповідна оцінка. Так саме колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду на предмет критичної оцінки як доказу вини обвинуваченого, висновку експерта №1729-д.

Покази свідка ОСОБА_10 безсумнівно не спростовували доводи обвинуваченого і неповнолітнього свідка про непричетність останнього до вчинення крадіжки 03.10.2016.

По епізоду обвинувачення ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ст.304 КК України так само, не було встановлено очевидців події. Прокурором не заявлялося клопотання про встановлення особи і допиту жінки на ім`я ОСОБА_15 (про яку зазначали обвинувачений, свідок ОСОБА_9 ), задля спростування або підтвердження доводів обвинуваченого і неповнолітнього свідка, щодо причетності останнього до вчиненого злочину. З показів понятого ОСОБА_16 випливало, що він був присутнім під час огляду речового доказу - дерев`яного ящику, в присутності слідчої групи і обвинуваченого, однак про хлопця свідок не пояснював.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в частині виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України (за епізодам від 25 червня 2015 р.), за ч.2 ст.304 КК України (за епізодами 25 червня 2015 р. і 03 жовтня 2016 р.) є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Прокурор в апеляційній скарзі прохав апеляційний суд дослідити всі докази, які досліджувались під час розгляду провадження в суді першої інстанції, однак вказане клопотання не може бути задоволено з огляду на положення ч.3 ст.404 КПК України, адже усі докази були досліджені судом повно і без порушень, доводами апелянта цей факт не спростовується, а лише виражається незгода із оцінкою доказів судом.

Колегія суддів не встановила підстав для виключення з переліку обставин, що пом`якшують покарання, щире каяття ОСОБА_7 , адже останній повністю визнав вину за епізодом крадіжки від 03.10.2016. Доводи ж прокурора в цій частині випливали з того, що обвинувачений не визнав вину за іншими епізодами обвинувачення, однак за цими епізодами ОСОБА_7 був виправданий тому доводи прокурора є безпідставними.

Порушень кримінального й кримінального процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку, при апеляційному розгляді справи, також не встановлено.

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4