Cправа № 522/32/16-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року м. Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси - ОСОБА_1 , розглянувши клопотання представника власника майна ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 , про скасування арешту майна в рамках кримінального провадженні №0000128 від 02.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 258-4; ч. 1 ст. 258-3; ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Представник власника майна ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси із клопотанням про скасування арешту з наступних речей : мисливської рушниці «Бенеллі» № НОМЕР_1 ; мисливської рушниці з № НОМЕР_2 ; дозвіл (на зброю) № НОМЕР_3 виданий 07.07.2012 р. на ім`я ОСОБА_2 ; які належать громадянину ОСОБА_2 , мотивуючи наступним.
15.06.2017 року на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси накладено арешт на вищезазначені речі. Органом досудового розслідування не було надано доказів, що вказані мисливські рушниці мають значення у цьому провадженні та не доведено, що вони є незаконно здобутими внаслідок вчинення злочинів, в розумінні кримінально-правової кваліфікації, що внесена до ЄРДР за ст.ст. 28 ч.2, 263 ч.1, 258-3 ч.1, 258-4 ч.2 КК України. Також вищезазначені вилучені речі не входили до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, а належить на законних підставах ОСОБА_2 і в силу приписів ч.7 ст.236 КПК України, вважається тимчасово вилученим майном. Крім того проведені відповідні експертні дослідження, щодо цього майна, висновки яких підтверджують доводи клопотання і свідчить про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ч.2 ст.167 КПК України, оскільки воно не підшукане, не виготовлене не пристосоване чи не використане як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та не зберегло на собі його сліди.
Представник заявника до судового засідання не з`явився, написав заяву про розгляд клопотання за їх відсутності, обставини викладені у клопотанні підтримують в повному обсязі, а тому з метою недопущення виникнення судової тяганини, слідчий суддя приходить до висновку про можливість розгляду клопотання на підставі ст. 22 КПК України.
Слідчий в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, щодо клопотання про скасування арешту не заперечив.

Розглянувши клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наступне.
Як встановлено в судовому засіданні, арешт на майно було накладено в рамках розслідування кримінального провадження за №0000128 від 02.07.2014 року за ознаками злочину, передбачених ч. 2 ст. 258-4; ч. 1 ст. 258-3; ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Згідно із ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Частиною 2 ст.170 КПК України встановлено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Згідно із ч.ч.6, 7 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
З урахуванням вище наведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що справді, за вказаних у клопотанні обставин, подальше застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді накладення арешту на зазначені речі, не є доцільним, а тому обмеження особи володінням своїм майном не є об`єктивно необхідним.
Відповідно до ст. 13 Конституції України «держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).
Статтею 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.
Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року)
Також, стаття 1 Першого протоколу, спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи , спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польші» від 22.06.2004 року).
Відповідно до п. 1 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 05.04.2013 року № 223-558/0/4-13, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчі судді зобов`язані сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, діяти у межах і відповідно до вимог закону; перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів ; зважати, що незалежно від визначеного процесуальним законом суб`єкта ініціювання застосування заходів забезпечення обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора.
Таким чином з урахуванням вище викладеного та практики Європейського суду з прав людини та основоположних свобод, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність скасування арешту з майна та повернення його володільцю.
Керуючись ст.ст. 170, 173, 174, 309, 369, 372 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
Клопотання представника власника майна ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 , про скасування арешту майна в рамках кримінального провадженні №0000128 від 02.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 258-4; ч. 1 ст. 258-3; ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України - задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15.06.2017 року з наступних речей :
- мисливської рушниці «Бенеллі» № НОМЕР_1 ;
- мисливської рушниці з № НОМЕР_2 ;
- дозвіл (на зброю) № НОМЕР_3 виданий 07.07.2012 р. на ім`я ОСОБА_2 ...
Зобов`язати відповідальних осіб УСБ України в Одеській області та процесуального керівника відділу прокуратури Одеської області у кримінальному провадженні №0000128 від 02.07.2014 року видати зазначені речі ОСОБА_2 .
Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту його проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1
08.10.2019