Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6108/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.199 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №295/6108/18 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 15.07.2019,
в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вище зазначену ухвалу, як незаконну, та ухвалити нову, якою змінити його підзахисному вид запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який інший, не пов`язаний з таким триманням. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції розглянув клопотання захисту без відповідного обговорення процесуальних ризиків та без письмового клопотання прокурора, який, крім того, в судовому засіданні належно не довів наявність обставин, передбачених ст.194 КПК України. Звертає увагу на довготривалий період тримання під вартою обвинуваченого. Вважає, що у суду були всі відповідні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу. Наголошує, що тяжкість вчиненого його підзахисним правопорушення, не може слугувати виключною підставою для подальшого утримання останнього під вартою. Звертає увагу, що відсутні жодні підстави вважати, що його підзахисний буде переховуватися від суду. Звертає увагу на міцні соціальні зв`язки свого підзахисного, а саме, постійне місце проживання та сім`ю. Крім того, зазначає, що подальше тримання ОСОБА_8 під вартою є невиправданим, оскільки за цей час процесуальні ризики неналежної поведінки останнього зменшились. Вважає, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або домашнього арешту на визначений період доби з обов`язковим носінням електронного засобу контролю.

Згідно оскарженої ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 15.07.2019, продовжено строк дії обраного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 13 вересня 2019 року (включно). В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав, що право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Відповідно до практики ЕСПЛ допускається тримання людини під вартою з урахуванням конкретних обставин у кримінальному провадженні. Враховано обставини справи та обстановку, за якою обвинуваченому інкримінується вчинення злочину. Зазначено, що метою продовження тримання під вартою є попередження ризику переховуватися від суду. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризику для застосування більш м`якого запобіжного заходу не встановлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката, який просив апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурора, яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №295/6108/18, в провадженні Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000082 від 04.01.2018 відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.152, ч.4 ст.187 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 знаходиться під вартою з моменту затримання 22.01.2018 року. Кримінальна справа відносно ОСОБА_8 перебуває в провадженні суду першої інстанції з 17.05.2018 року.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Як убачається з журналу судового засідання від 15.07.2019, судом першої інстанції в порядку ч.3 ст.331 КПК в судовому засіданні було лише ініційовано перед учасниками процесу вирішення питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою. У зв`язку з цим, процесуальним прокурором було заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, з усним обґрунтуванням доцільності продовження цього строку.

З приводу заявленого прокурором клопотання захисник ОСОБА_7 подав письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції фактично задовольнив клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, що не суперечить рішенню Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23.11.2017, на яке в обґрунтування своїх апеляційних доводів посилається захисник.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування відповідних обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Крім того, судом належно встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України на момент судового розгляду не зменшилися, продовжують існувати й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та доводи адвоката обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та адвокатом в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

При цьому, апеляційний суд зважає і на те, що при розгляді питання щодо застосування чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_8 умисного особливо тяжкого злочину, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, за наявності ризику переховуватися від суду (який продовжує існувати), вказують на обґрунтованість продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою останнього.

Наявність тих фактів, що обвинувачений ОСОБА_8 має стійкі соціальні зв`язки (постійне місце проживання, має сім`ю), в даному кримінальному провадженні не є безумовними підставами для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вище зазначене, в цьому кримінальному провадженні, не може бути беззаперечним стримуючим фактором подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який підозрюється у вчиненні особливо тяжкого правопорушення, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків може переховуватися від суду, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Викладені адвокатом апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

Аналіз адвокатом в апеляційній скарзі судової практики суддів першої інстанції колегії, яка постановила оскаржену ухвалу, за відсутності достатньої інформації щодо обставин по кожному з наведених для прикладу кримінальних проваджень, де приймалися рішення щодо запобіжного заходу обвинувачених, без врахування відповідних особливостей, які існують в кожній окремій справі, є безпідставним.

В судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що судовий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 перебуває на стадії судових дебатів.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим постановлене без істотних процесуальних порушень, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 15.07.2019, якою продовжено строк дії обраного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 13 вересня 2019 року (включно) без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :