Ухвала
Іменем України

22 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 0312/2159/2012
провадження № 51-2км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 20 лютого 2014 року, якими засуджено

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у справі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 80 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з вироком суду ОСОБА_9 11 квітня 2011 року близько 21:45 на автомобільній дорозі сполученням КовельЖовква в районі 74 км + 700 м, що на вул. Дорошенка у м. Нововолинську, керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen 7HK», транзитний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. п. (б) п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР): проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, маючи об`єктивну спроможність виявити на проїжджій частині пішохода ОСОБА_11 , який рухався у попутному напрямку, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не справився з керуванням і допустив наїзд на потерпілого, що спричинило смерть останнього.

Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 20 лютого 2014 року залишив вирок
без змін.

У касаційній скарзі з доповненням до неї захисник ОСОБА_5 порушує питання про скасування вироку Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2013 року й ухвали Апеляційного суду Волинської області від 20 лютого 2014 року щодо ОСОБА_9 та повернення справи прокуророві на додаткове розслідування. Посилається на однобічність і неповноту досудового й судового слідства, істотні порушення кримінально-процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Стверджує, що під час досудового і судового слідства не було досліджено та надано належної юридичної оцінки доказам, які могли істотно вплинути на рішення суду та які свідчили про те, що ОСОБА_9 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, а також про те, що дії пішохода, які передували діям ОСОБА_9 , не відповідали вимогам п. 4.14 ПДР і перебували у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП). Наголошує, що потерпілий ОСОБА_11 раптово вибіг на проїзну частину під колеса автомобіля ОСОБА_9 , що унеможливило уникнення наїзду, проте слідство не призначило необхідних експертиз і не перевірило зазначеної версії належним чином, суд першої інстанції не сформулював конкретного обвинувачення, поклав в основу вироку недопустимі докази, зокрема протокол відтворення обстановки та обставин події від 7 травня 2012 року, висновок судово-медичної експертизи № 68-ІІ від 22 липня 2011 року, який містить неправдиві дані, а також висновок повторної комплексної експертизи № 7692-7693/43 від 21 вересня 2013 року, який містить суперечливі дані щодо наявності/відсутності вини ОСОБА_9 , при цьому не мотивував у своєму рішенні, чому він бере до уваги одні докази і відкидає інші, а суд апеляційної інстанції не звернув уваги на ці недоліки і, відповідаючи на доводи апеляцій, усупереч вимогам ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року) не навів переконливих підстав, через які він визнав їх необґрунтованими.

Потерпіла ОСОБА_10 подала заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 , просить залишити її без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_9 без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , які підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, скасувавши вирок суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій і повернувши справу на додаткове розслідування, пояснення представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , який просив залишити касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення, а судові рішення без змін, виступ прокурора ОСОБА_4 , яка просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін, обговоривши доводи в касаційній скарзі та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого.

В основу висновків судових інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, покладено оцінку доказів, здійснену відповідно до вимог ст. 67 КПК 1960 року, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Під час досудового слідства і судового розгляду справи були досліджені всі обставини, які могли мати значення для правильного її вирішення.

Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, визначається трьома обов`язковими ознаками:
а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху);
б) суспільно небезпечні наслідки (заподіяння смерті потерпілому);
в) причинний зв`язок між діяннями і наслідками.

Згідно з вимогами п. (б) п. 2.3 ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну.

Відповідно до вимог пункту 12.3 ПДР у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Судами першої та апеляційної інстанцій були правильно встановлені фактичні обставини справи і зроблено обґрунтований висновок про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, оскільки грубе порушення останнім вимог п. п. (б) п. 2.3, п. 12.3 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками.

Докази, якими суди нижчих інстанцій обґрунтували свої висновки, є належними, допустимими, достатніми і достовірними.
Факт вчинення 11 квітня 2011 року близько 21:45 на автомобільній дорозі сполученням КовельЖовква наїзду на пішохода ОСОБА_11 , внаслідок чого останній помер на місці пригоди, підтвердив сам засуджений ОСОБА_9 у судовому засіданні, при цьому пояснив, що після зіткнення не змінював напрямку руху, натиснув на гальма і, ще трохи проїхавши вперед, зупинився на узбіччі. Внаслідок ДТП була побита права передня фара транспортного засобу, яким він керував. Наголосив, що після зіткнення відтягнув потерпілого з проїзної частини дороги на узбіччя.

Ці показання засудженого було підтверджено сукупністю всіх інших доказів у справі, зокрема показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , даними протоколів огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та огляду автомобіля, за кермом якого перебував ОСОБА_18 , а також даними висновків експертних досліджень, яким суд дав належну оцінку.

Так, у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 квітня 2011 року зафіксовано розташування тіла потерпілого з відповідними тілесними ушкодженнями, сліди осипу скла, фарби, крові та уламків пластмаси від автомобіля. Вказане розташування тіла з виявленими тілесними ушкодженнями свідчило про контактування лівої сторони тіла потерпілого з правою частиною автомобіля.

Зазначені обставини ДТП та її наслідків знайшли відображення у висновку судово-медичної експертизи № 68-ІІ, в якому зафіксовано характер і локалізацію виявлених у потерпілого ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, які утворилися внаслідок ДТП і стали причиною його смерті (а. с. 113116, т. 1). Експерт ОСОБА_19 , який проводив це дослідження, також підтвердив зроблені висновки у судовому засіданні.

Обставини отримання потерпілим у результаті ДТП тілесних ушкоджень узгоджуються і з показаннями допитаного в ході судового розгляду судово-медичного експерта ОСОБА_20 , який був учасником огляду місця події і при проведенні огляду трупа виявив пошкодження лівої гомілки, при цьому права нога була не пошкодженою.

У ході проведення відтворення обстановки і обставин події 7 травня 2012 року з урахуванням показань ОСОБА_18 було встановлено, що видимість пішохода на проїзній частині дороги з місця водія у конкретних дорожніх умовах із працюючим двигуном і ввімкненим ближнім світлом фар становить 74,5 м (а. с. 8083, т. 2).

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що огляд місця ДТП і виявленого трупа в конкретних умовах проведено з дотриманням чинного на той час законодавства, а тому доводи захисника про порушення, допущені під час його проведення, є надуманими.

Вказані дані протоколу відтворення обстановки та обставин події узгоджуються з даними висновку судової авто-технічної експертизи № 84 від 1 червня 2012 року, згідно з якими водій ОСОБА_18 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху (а. с. 97100, т. 2). Саме цей свій висновок підтвердив експерт ОСОБА_15 у суді.

Суд взяв до уваги висновок судової авто-технічної експертизи № 84, оскільки він ґрунтується на об`єктивно встановлених даних у конкретній ситуації, і при цьому не взяв до уваги висновок авто-технічного дослідження № 57, яке проводилося 29 квітня 2011 року до порушення кримінальної справи та без наявності повних вихідних даних.

Зазначене рішення суду відповідає вимогам закону. Так, у постанові Пленуму № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» Верховний Суд України звернув увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків, при цьому вказав на те, що у кримінальному судочинстві обов`язковою умовою призначення експертизи є порушення кримінальної справи (п. п. 1, 6).

Також суд правильно поклав в основу свого вироку дані протоколу огляду автомобіля «Volkswagen 7HK», якими зафіксовано механічні пошкодження на передній правій частині автомобіля (а. с. 127128, т. 1), дані висновку експерта № 95, згідно з якими вказаний автомобіль перебував у технічно справному стані (а. с. 98106, т. 1), а також дані висновку судової трасологічної експертизи № 697 про те, що пошкодження на одязі потерпілого могли утворитися внаслідок волочіння по дорожньому покриттю та узгоджуються з показаннями самого засудженого про те, що він переміщував потерпілого з проїзної частини дороги на узбіччя (а. с. 1832, т. 2).

За даними висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 92, проведеної за матеріалами справи, наїзд на потерпілого та отримання ним внаслідок цього тілесних ушкоджень було допущено саме при здійсненні останнім руху в попутному напрямку з рухом автомобіля. При цьому, як зазначено в експертизі, швидкість автомобіля перевищувала 60 км/год, а гальмівний шлях був відсутнім (а. с. 205215, т. 1).

У судовому засіданні експерти ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_23 підтвердили висновки зазначеної експертизи, при цьому зазначили, що отримані потерпілим тілесні ушкодження узгоджуються з механічними пошкодженнями, виявленими саме на передній правій частині автомобіля «Volkswagen 7HK», а також з виявленими і зафіксованими слідами на проїзній частині дороги. При цьому суд слушно звернув увагу як на один з доводів зробленого висновку на наявність у потерпілого травми правої ноги з пошкодженням Ахіллового сухожилка, що у свою чергу ускладнювало його ходу.

Судово-медичний експерт ОСОБА_21 також роз`яснив у суді, що в потерпілого було виявлено такий перелом кісток лівої гомілки, який може мати місце внаслідок контакту виступаючої частини транспортного засобу бампера автомобіля з відповідною частиною тіла потерпілого. При цьому відсутність тілесних ушкоджень на правій стороні тіла потерпілого виключає його розташування під час ДТП правим боком по відношенню до автомобіля, який рухався, тобто виключається дорожня ситуація, в якій останній йшов би зліва направо через проїзну частину.

Отже, сукупність наведених доказів, яким суди нижчих інстанцій дали належну оцінку, спростовують доводи захисника про те, що пішохід ОСОБА_11 перебігав проїжджу частину зліва направо перед автомобілем ОСОБА_9 , що унеможливило уникнення останнім ДТП, і що саме дії пішохода ОСОБА_11 перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням ДТП.

Посилання захисника в касаційній скарзі на невідповідність вихідних даних, зазначених у постановах слідчого про призначення експертиз, зокрема стосовно експертного дослідження № 92, не заслуговує на увагу. Зокрема, в ході судового слідства предметом перевірки було питання встановлених початкових вихідних даних з подальшим їх використанням при проведенні експертних досліджень. Допитані в судовому засіданні експерти підтвердили, що при проведенні експертиз, крім іншого, використовували і матеріали кримінальної справи, що спростовує їх необізнаність з конкретними обставинами ДТП. Ураховуючи наведене, доводи захисту в цій частині судові інстанції не взяли до уваги.

Допитані у справі як свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_17 повідомили про обставини проведення слідчих дій, отримані в ході яких результати бралися за вихідні дані для проведення експертних досліджень. Показання вказаних свідків узгоджуються як між собою, так і в сукупності з тими доказами, які зафіксовані в протоколах дослідження ДТП та її наслідків, а також у висновках експертиз.

У ході судового розгляду з метою повного і всебічного встановлення обставин ДТП було призначено і проведено повторну комплексну автотехнічну транспортно-трасологічну та судово-медичну експертизу № 7692-7693/43 (а. с. 148163, т. 3), за висновком якої було зроблено два варіанти досліджень. Враховуючи комплекс усіх ушкоджень, виявлених за наслідками ДТП, а також механічних пошкоджень транспортного засобу в сукупності з комплексом слідової інформації, зафіксованої на місці пригоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наїзд на потерпілого відбувся відповідно до сформульованого обвинувачення. У судовому засіданні експерти ОСОБА_24 і ОСОБА_25 , які проводили вказану експертизу, підтвердили свої висновки в повному об`ємі, давши пояснення з цього приводу.
За таких обставин доводи захисника про те, що експертні дослідження проведено на підставі неправильно визначених даних, є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеними доказами.

Зважаючи на сукупність наведених і детально досліджених доказів, суд зробив правильний висновок про обставини, за яких відбулася ДТП і потерпілому було заподіяно смертельні ушкодження.

Необґрунтованими є доводи захисника про ігнорування судом показань свідка ОСОБА_26 , які він давав під час досудового розслідування, проте не був допитаний у суді в зв`язку з його смертю. Ці доводи захисника був предметом перевірки суду апеляційної інстанції і не підтвердилися. Як зазначено в ухвалі апеляційного суду, показання свідка ОСОБА_26 були досліджені судом першої інстанції і, оскільки вони суперечили сукупності всіх інших зібраних у справі доказів, обґрунтовано не взяті до уваги.

Твердження захисника ОСОБА_5 про порушення права ОСОБА_9 на захист при ознайомленні з матеріалами справи є безпідставним. З матеріалів справи вбачається, що клопотання сторони захисту, яке вона заявила під час ознайомлення з матеріалами провадження про направлення справи прокурору для проведення додаткового розслідування, було розглянуто належним чином і відмовлено в його задоволенні, про що винесено відповідну постанову.

Правильно оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що саме дії засудженого ОСОБА_9 перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками, оскільки він, керуючи технічно справним автомобілем, порушив ПДР, унаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який рухався у попутному напрямку, що спричинило смерть потерпілого.

Кваліфікація злочинних дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК є правильною. Ставити під сумнів юридичну оцінку злочинних дій засудженого підстав немає.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційні скарги потерпілої, прокурора, захисників в інтересах засудженого ОСОБА_27 , діяв за правилами, установленими КПК 1960 року, та відповідно до вимог ст. 377 цього Кодексу зазначив підстави, на яких апеляції визнав необґрунтованими.

Викладені у касаційній скарзі доводи захисника ОСОБА_5 про істотне порушення норм кримінально-процесуального закону, яке є підставою для скасування судових рішень і направлення справи прокурору для проведення додаткового розслідування, не знайшли свого підтвердження.
Ураховуючи зазначене, касаційна скарга захисника ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись п. 4 параграфа 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України в редакції зазначеного Закону України № 2147-VIII, статтями 394398, 4002 КПК 1960 року, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 20 лютого 2014 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3