Провадження №1-в/127/368/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 липня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, до засудження проживаючому по АДРЕСА_1 , громадянину України, засудженому 18.06.1999 року Дніпропетровським обласним судом, з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 16.11.1999 року за п.п. "г", "ж", "і" ст. 93 КК України до покарання у виді смертної кари - розстрілу. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 року вирок щодо ОСОБА_3 змінено, на підставі ст. 42 Кримінального кодексу України постановлено вважати ОСОБА_3 засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму, -

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" та вважає, що на підставі ст. 28 Конституції України та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод строк його покарання має бути переглянуто. Зазначає, що засуджений має право на перегляд його рішення, помилування не є реальною можливістю його звільнення, він став на шлях виправлення, а тому просить замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав клопотання та просить його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". На даний час відбув більше 20 років покаранння. Зазначив, що розкаявся у вчиненому та є іншою людиною. Вважає, що став на шлях виправлення та відповідно до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини відпали підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. З клопотанням про помилування не звертався, оскільки вважає, що це не є реальною можливістю його звільнення. Посилаючись на Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського Суду з прав людини та ст. 28 Конституції України, просить суд пом`якшити призначене покарання.
Захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання та пояснив, що засуджений відбув тривалий строк покарання, став на шлях виправлення, а тому просить клопотання задовольнити. На підставі ст. 28 Конституції України та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод строк покарання засудженого має бути переглянуто. Зазначив, що особи засуджені до покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до чинного законодавства можуть бути звільненні від відбування покарання умовно - достроково або їм може бути замінено невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, разом з тим, до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, дані положення не застосовуються. Вважає, що це є порушенням статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки засуджений не може розраховувати на звільнення. Посилаючись на Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського Суду з прав людини, просив клопотання засудженого задовольнити.

Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Умовно -дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням може відбуватися лише відповідно до вимог ст. ст. 81, 82 Кримінального кодексу України. Крім того, засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства, відбувши 20 років покарання, можуть звернутися до президента з проханням про помилування.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 відбуває покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 18.06.1999 року згідно якого його засуджено за пунктами "г", "ж", "з", "і" ст. 93, ч. 2 ст. 123, ч. 1 ст. 186 КК України, з урахуванням положень ст. 42 КК України, до покарання у виді смертної кари - розстрілу.

16.11.1999 року ухвалою Верховного Суду України вирок щодо засудженого ОСОБА_3 змінено, ухвалено вважати ОСОБА_3 засудженим за пунктами "г", "ж", "і" ст. 93 Кримінального кодексу України до покарання у виді смертної кари - розстрілу.

Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 року вирок щодо ОСОБА_3 змінено, на підставі ст. 42 Кримінального кодексу України постановлено вважати ОСОБА_3 засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму

Вирок Дніпропетровського обласного суду від 18.06.1999 року та ухвала Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 року набрали законної сили та звернуті до виконання.

Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2018 року засудженому на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 26.12.1997 року по 16.11.1999 року.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Суд зазначає, що з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року №11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В Рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотню дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03).

Враховуючи вище зазначене, суд вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в редакції 1960 року на час вчинення засудженим особливо тяжкого злочину, то положення КК України в редакції 1960 року зі змінами, внесеними Законом №1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив особливо тяжкий злочин, відповідальність за який передбачена КК України в редакції 1960 року до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану » від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02). Суд зазначає, що Кримінальний кодекс України 2001 року визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Крім того, суд зазначає, що пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно з положеннями статті 82 Кримінального кодексу України «Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким»:

1. Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.

3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

4. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

5. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 цього Кодексу.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені статтями 81, 82 Кримінального кодексу України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому ОСОБА_3 , що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_3 .
Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» від 09 липня 2013 року, послався на висновки, викладені у рішеннях Babar Ahmad and Others v. the United Kingdom (nos.24027/07, 11949/08, 36742/08, 66911/09 and 67354/09, 10 April 2012), Harkins and Edwards v. the United Kingdom (nos. 9146/07 and 32650/07, 17 January 2012).

Зокрема, у п. п. 51, 52 зазначено, що «Суд виходив з того, що враховуючи те, що суд позначив питання доступного відповідачу пом`якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання. 52. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом`якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов`язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням. У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі статтею 3 Конвенції».

Крім того, суд зазначає, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Суд зазначає, що згідно зі ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.

Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, слід відмовити.

Керуючись статтями 81, 82, 87 Кримінального кодексу України, статтями 369-372, 376, 392-395, 532, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Оскарження прокурором ухвали суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким зупиняє її виконання.

Суддя