КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/4327/2019 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого з розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_6 та накладено арешт на земельні ділянки (кадастрові номери :22:039:0017, :22:039:0016, :22:039:0015, :22:039:0014) в рамках кримінального провадження № 0000322 від 19.07.2018, які розташовані в межах Селичівської сільської ради Баришівського району Київської області та на цей час належить ОСОБА_7 .
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на порушення норм КПК України, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що власник майна ОСОБА_10 є добросовісним набувачем майна, не є підозрюваною чи обвинуваченою у даному провадженні. Стверджує, що слідчим штучно створюються підстави для накладення арешту на майно. Додає, що арештовані земельні ділянки не були об`єктом кримінально протиправних дій.
Також апелянт вказує про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України та порушення правил територіальної підсудності. Додає, що незрозуміло хто є потерпілим у даному кримінальному провадженні.
У підсумку адвокат зазначає, що слідчим суддею не достатньо досліджено правові підстави для арешту майна.
Одночасно автор апеляційної скарги ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Заслухавши доповідь судді, позицію представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Клопотання представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , щодо поновлення строку на апеляційне оскарження з підстав, наведених апелянтом, колегія суддів вважає такими, що підлягають задоволенню, оскільки, на переконання колегії суддів, цей строк пропущено з поважних причин.

Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000322, відомості про яке 19.07.2018 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 240, ч. 3 ст. 190 КК України.
31.05.2019 слідчий з розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_6 , звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на земельні ділянки (кадастрові номери :22:039:0017, :22:039:0016, :22:039:0015, :22:039:0014) в рамках кримінального провадження № 0000322 від 19.07.2018, які розташовані в межах Селичівської сільської ради Баришівського району Київської області та на цей час належить ОСОБА_7 , яке ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Посилання апелянта на те, що власник майна не перебуває в статусі підозрюваного, обвинуваченого, колегія суддів не може визнати такими, що свідчать про необхідність скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки положення ст. 170 КПК України дозволяють накласти арешт на майно будь-якої особи, у разі необхідності забезпечити збереження речових доказів, що у цьому випадку і мало місце. З цих же підстав не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що власник майна є добросовісним набувачем майна.
Твердження апелянта про невідповідність арештованого майна вимогам ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються постановою про визнання у кримінальному провадженні речового доказу від 30.05.2019, відповідно до якої арештоване слідчим суддею майно визнано у рамках даного кримінального провадження речовим доказом. З цих же підстав не заслуговують на увагу і твердження автора апеляційної скарги з приводу відсутності даних про те, що арештовані земельні ділянки не були об`єктом кримінально протиправних дій.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Що стосується посилань апелянта на відсутність потерпілої особи у даному кримінальному провадженні, то вказані обставини не є підставою для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, з урахуванням стадії кримінального провадження та порушення даного кримінального провадження по факту виявлення правоохоронними та контролюючими державними органами фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень.
Твердження апелянта про порушення правил територіальної підсудності, не заслуговують на увагу, оскільки досудове розслідування даного кримінального провадження здійснюється слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області, який розташований за адресою м. Київ, вулиця Святошинська, 2 а, що відноситься до Святошинського району міста Києва.

Твердження апелянта про те, що слідчим штучно створюються підстави для накладення арешту на майно, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом.
Посилання апелянта на те, що слідчим суддею не достатньо досліджено правові підстави для арешту майна, є необгрунтованими, з урахуванням змісту оскаржуваного судового рішення, відповідно до якого метою накладення арешту є забезпечення збереження речових доказів, а завданням запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. З цих же підстав не заслуговують на увагу і твердження сторони захисту про відсутність ризиків, визначених ч. 1 ст. 170 КПК України.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо порушення норм КПК України, слід визнати непереконливими.
Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_7 , адвокату ОСОБА_8 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року.

Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого з розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 та накладено арешт на земельні ділянки (кадастрові номери :22:039:0017, :22:039:0016, :22:039:0015, :22:039:0014) в рамках кримінального провадження № 0000322 від 19.07.2018, які розташовані в межах Селичівської сільської ради Баришівського району Київської області та на цей час належить ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ ______________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4