Постанова

іменем України
15 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 369/8205/15-к

провадження № 51-4206км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 січня 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002128, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та був зареєстрований у АДРЕСА_1 , такого, що відповідно до ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК) судимості немає,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 14 листопада 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років.
Ухвалено обчислювати ОСОБА_6 строк відбування покарання з моменту його затримання з 10 червня 2015 року, зарахувавши йому на підставі ч. 5

ст. 72 КК в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з моменту затримання до набрання вироком законної сили.
Крім того, вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 січня 2018 року вирок щодо ОСОБА_6 змінено, пом`якшено йому покарання за ч. 1 ст. 115 КК та визначено вважати його засудженим за цією статтею до десяти років позбавлення волі. В решті вирок залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 10 червня 2015 року приблизно о 20-ій год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в будинку АДРЕСА_2 , в ході сварки, яка виникла на ґрунті ревнощів зі співмешканцем колишньої дружини ОСОБА_9 , діючи з умислом на позбавлення його життя, в короткий проміжок часу умисно завдав ОСОБА_9 приблизно десять ударів руками та приблизно три удари ногами в обличчя, в ділянку правої вушної раковини, лівої очної і лівої скроневої ділянок, в грудину, внаслідок чого наступила смерть потерпілого.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі з доповненням засуджений ОСОБА_6 просить судові рішення щодо нього змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 на ч. 1

ст. 119 КК, призначивши покарання в межах санкції цієї статті, та звільнити в зв`язку з фактичним відбуттям покарання. Вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Обґрунтовує прохання тим, що апеляційний суд, не взявши до уваги доводи його апеляційної скарги, в якій він вказував, що вбивство потерпілого вчинив через необережність, закрив апеляційне провадження за його апеляційною скаргою, а натомість розглянув апеляційну скаргу його захисника, що містила іншу позицію. Вважає, що суд не з`ясував механізм отримання потерпілим тілесних ушкоджень та причину настання смерті. На думку засудженого, зібрані в кримінальному провадженні докази свідчать, що тілесні ушкодження потерпілий отримав внаслідок падіння та удару об чавунну батарею та об підлогу з висоти власного зросту. Вказує на те, що протокол слідчого експерименту не може вважатися допустимим доказом, посилаючись на відсутність у ньому відомостей про участь захисника.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_6 , перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК, призначивши покарання в межах санкції цієї статті, та звільнити засудженого в зв`язку з фактичним відбуттям покарання. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили у повторному допиті свідка ОСОБА_10 стосовно обставин, щодо яких вона не допитувалась. Крім того, ставлячи під сумнів повноту та об`єктивність даних висновку судово-психіатричного експерта № 295, вважає, що на момент вчинення злочину ОСОБА_6 був у стані часткової осудності. Вказує на порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК, посилаючись на те, що показання свідків безпосередньо не досліджувались. На думку захисника, висновок суду про те, що злочин був вчинений на ґрунті ревнощів є помилковим. Вказує на неправильну кваліфікацію дій засудженого, зазначаючи, що дії ОСОБА_6 мали б бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 119 КК. Крім того, вказує на декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного протиправними діями потерпілого, надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, наявність на утриманні малолітньої дитини, участь у бойових діях в АТО та отримання контузії, а також те, що він відповідно до ст. 89 КК судимості немає, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
До початку касаційного розгляду 7 березня 2019 року захисник ОСОБА_8 подав до Верховного Суду заяву про відмову від своєї касаційної скарги, вказуючи, що договір про надання правової допомоги, укладений між ним та засудженим ОСОБА_6 , припинено.
Відповідно до ст. 432 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) відмова від касаційної скарги під час касаційного провадження здійснюється згідно з положеннями ст. 403 цього Кодексу.
Водночас ч. 1 ст. 403 КПК передбачено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. При цьому захисник обвинуваченого може відмовитися від апеляційної скарги тільки за згодою самого обвинуваченого.

Проте у судовому засіданні під час касаційного розгляду засуджений відповідно до ст. 432 та ч. 1 ст. 403 КПК не погодився із відмовою від касаційної скарги захисника ОСОБА_8 . Відтак касаційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 має здійснюватися за касаційними скаргами останнього та захисника ОСОБА_8 .

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_11 вважав касаційні скарги необґрунтованими, просив відмовити у їх задоволенні, а судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 , просив касаційні скарги останнього та свою задовольнити.
Захисник ОСОБА_7 просив касаційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_8 задовольнити та перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засудженого та захисника необхідно задовольнити частково на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Доводи касаційних скарг засудженого та захисника про те, що дії ОСОБА_6 мали б бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 119 КК, є безпідставними.
Специфіка вбивства з необережності (ст. 119 КК) полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Тому розмежування складу цього злочину від іншого здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, для чого слід досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень.
Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, суд послався на показання свідка ОСОБА_10 про те, що 10 червня 2015 року на подвір`я її будинку зайшов колишній чоловік ОСОБА_6 , який у цей же день приїхав провідати їх доньку та хотів поговорити про якісь спільні питання. Вона відмовилася з ним розмовляти, зачинила двері до веранди і з ОСОБА_9 пішла у будинок. Однак ОСОБА_6 почав кричати, щоб вона вийшла на розмову, після цього почула звук розбитого скла і тоді до нього пішов ОСОБА_9 . Потім вона вийшла на веранду, де побачила бійку між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 . Двічі вона намагалися їх розборонити, проте її відштовхував ОСОБА_6 . Тоді схопила сапу і в той момент, коли останній бив потерпілого, утримуючи однією рукою голову ОСОБА_9 , а іншою завдаючи йому удари, вдарила сапою ОСОБА_6 та вибігла з будинку до сусідів, звідки викликала міліцію та швидку медичну допомогу.
Відповідно до ч. 13 ст. 352 КПК свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався.
З огляду на те, що свідок ОСОБА_10 давала показання про всі обставини, які їй відомі в зв`язку із вчиненням ОСОБА_6 злочину, суд обґрунтовано відхилив клопотання захисника про допит свідка повторно.
Крім того, згідно з даними протоколу слідчого експерименту ОСОБА_6 показував, у який спосіб наносив удари ОСОБА_9 , перебуваючи в коридорі будинку, він завдав потерпілому один удар у голову, від чого той впав на підлогу, а коли піднявся наніс йому удар правою рукою в ділянку потилиці, в результаті чого потерпілий знову впав на живіт. Коли ОСОБА_9 лежав на животі, завдав йому ще двічі удари правою рукою в ділянку потилиці. Коли після цього потерпілий знову намагався підвестися, вдарив його ногою в ділянку грудної клітки, від удару ОСОБА_9 впав на підлогу і не підвівся. Також ОСОБА_6 зазначив, що при нанесенні потерпілому ударів був одягнутий в камуфльовану форму та військові чоботи.
Як убачається зі змісту протоколу слідчого експерименту, вказана слідча (розшукова) дія проводилась за участю захисника ОСОБА_12 та в присутності понятих, при цьому зауважень і доповнень від її учасників не надходило.
Тому доводи засудженого ОСОБА_6 про визнання недопустимими відомостей, що викладені у протоколі слідчого експерименту, є безпідставними.
За даними висновків судово-медичних експертиз № 308 та № 192/Д/308 смерть ОСОБА_9 наступила внаслідок закритої внутрішньочерепної травми у вигляді синців, саден та забійних ран голови, крововиливів в м`яких покривах голови, під м`яку мозкову оболонку та в шлуночки мозку, набряку-набухання головного мозку. Характер реактивних змін у пошкоджених тканинах вказує, що від виникнення виявлених пошкоджень до смерті пройшло не більше 3040 хвилин.
Виявлені у потерпілого тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів. Частина пошкоджень у ділянці голови та крововилив у ділянці грудини утворились від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею контакту. Контурні садна правої лобно-тім`яно-скроневої ділянки і в правій виличній і лобно-скроневій ділянках, садно шиї справа утворились від дії тупого (их) предмету (ів) відповідної конфігурації і можуть нагадувати сліди від підошви взуття.
За механізмом, вказаним ОСОБА_6 під час слідчого експерименту, могли утворитись частина пошкоджень з комплексу закритої внутрішньочерепної травми та пошкодження в ділянці грудини і правового ліктя.
Таким чином, оцінивши зібрані в кримінальному провадженні докази з точки зору належності, допустимості й достовірності, суд правильно встановив, що у короткий проміжок часу ОСОБА_6 на ґрунті ревнощів умисно завдав потерпілому приблизно десять ударів руками та приблизно три удари ногами в голову ділянки правої вушної раковини, лівої очної та лівої скроневої ділянок та грудину, внаслідок чого наступила смерть ОСОБА_9 , що об`єктивно підтверджується даними висновків судово-медичних експертиз.
Ураховуючи наведене, зазначений висновок суду не ставить під сумнів те, що згідно з даними судово-медичної експертизи № 192/Д/308 частина виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень могла утворитись від падіння з висоти власного зросту та від ударів об підлогу і чавунну батарею опалення, а тому доводи захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_6 про вчинення останнім вбивства через необережність є необґрунтованими.
Поряд з тим за даними висновку судово-психіатричного експерта № 295 ОСОБА_6 під час скоєння інкримінованих йому дій в стані патологічного сп`яніння чи в іншому тимчасовому хворобливому стані не знаходився; на психічне захворювання не страждав і не страждає. При обстеженні виявлено у ОСОБА_6 церебрастенічну симптоматику, що є наслідками перенесеної травми голови (ЗЧМТ 5 січня 2015 року), проте ступінь цих розладів такий, що не супроводжується розладами мислення, не позбавляє його критичних здібностей, можливостей здійснювати соціальну адаптацію та здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Із змісту вищезазначеного висновку експерта № 295 вбачається, що експертизу проведено висококваліфікованими спеціалістами з достатнім досвідом роботи, в ході її проведення досліджувалися в тому числі дані медичної документації про лікування ОСОБА_6 у військовому госпіталі внаслідок отриманої ним мінно-вибухової травми в зоні АТО, а також проводилося особисте спілкування з ОСОБА_6 . Тому вважати висновки судово-психіатричного експерта № 295 необ`єктивними підстав немає.
З огляду на викладене, доводи захисника ОСОБА_8 про те, що на момент вчинення злочину ОСОБА_6 був у стані часткової осудності, є необґрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд здійснив апеляційний розгляд з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 23, 370, 404, 405 КПК. При цьому, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК перевірив всі доводи апеляційної скарги захисника та за його клопотанням у судовому засіданні безпосередньо дослідив висновок судово-медичної експертизи № 308, надавши в ухвалі вичерпні відповіді, а також зазначив мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими керувався.
Отже, порушень вимог кримінального процесуального закону, про що зазначає захисник, апеляційним судом не допущено.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи засудженого про те, що апеляційний суд безпідставно закрив апеляційне провадження за його апеляційною скаргою.
Так, з аудіозапису судового засідання апеляційного суду від 30 січня 2018 року вбачається, що в ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 відмовився від своєї апеляційної скарги, в якій містилось прохання про зміну вироку і кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 119 КК, та підтримав апеляційну скаргу захисника.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 403 КПК обґрунтовано закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 , здійснюючи апеляційний розгляд за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , який просив змінити вирок та перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК.
Водночас, колегія судді вважає, що судові рішення щодо ОСОБА_6 необхідно змінити, виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_6 було висунуте обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК.
У ході судового розгляду правова кваліфікація вчиненого ОСОБА_6 злочину за ч. 1 ст. 115 КК не знайшла свого підтвердження і не була доведена наданими прокурором доказами, в зв`язку з чим вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до позбавлення волі на строк вісім років.
На вищезазначений вирок місцевого суду прокурор та захисник ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подали апеляційні скарги. При цьому прокурор в апеляційній скарзі не погоджувався з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК та просив скасувати вирок суду першої інстанції, ухваливши свій вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим за ч. 1 ст. 115 КК і призначити за цією статтею покарання у виді позбавлення волі на строк чотирнадцять років. Водночас до апеляційної скарги прокурор подав доповнення, в якому просив вирок суду першої інстанції скасувати в зв`язку з порушенням вимог пункту 7 ч. 2 ст. 412 КПК з тих мотивів, що технічні носії інформації із записами судових засідань не прослуховувались і не відтворювались в повному обсязі, що, на думку прокурора, свідчило про недійсність відповідних процесуальних дій у судовому засіданні та отриманих унаслідок їх вчинення результатів.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 9 серпня 2016 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 було скасовано з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Водночас апеляційний суд зазначив, що під час нового судового розгляду суду необхідно всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі надані учасниками судового провадження докази в їх сукупності з точки зору їх належності та допустимості та прийняти законне та обґрунтоване судове рішення.
За наслідками нового судового розгляду суд визнав ОСОБА_6 винуватим за ч. 1 ст. 115 КК, при цьому залишив поза увагою приписи ст. 416 КПК, в яких передбачені правила, спрямовані на забезпечення недопустимості погіршення становища обвинуваченого під час нового розгляду в суді першої інстанції після скасування апеляційним судом попереднього судового рішення місцевого суду.

Висновок щодо застосування норми ст. 416 КПК міститься у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року (справа № 414/1217/14-к).
Згідно з цим висновком, відповідно до ч. 2 ст. 416 КПК при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.
Вживаючи у тексті вказаної норми термін «новий судовий розгляд», законодавець не пов`язує його виключно з тим вироком суду першої інстанції, у зв`язку зі скасуванням якого здійснюється цей судовий розгляд.
А тому заборона щодо погіршення становища обвинуваченого, яка виникає після скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом з підстав не зазначених у ч. 2 ст. 416 КПК, продовжує діяти на увесь наступний період кримінального провадження щодо цього обвинуваченого (на усі подальші випадки нового розгляду в суді першої інстанції), незалежно від того, скільки разів буде здійснюватися розгляд у суді першої інстанції у цьому ж провадженні.
Крім того, в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к) викладено висновок щодо застосування норм права, передбачених ст. ст. 415, 416 КПК.
Так, відповідно до висновку, викладеного у зазначеній постанові об`єднаної палати, положення ч. 2 ст. 415 КПК не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виключення з указаного правила, передбаченого у ч. 2 ст. 416 цього Кодексу.
Перевіривши обґрунтованість відповідних доводів апеляційних скарг прокурора чи потерпілого, апеляційний суд, крім випадку, якщо знайде їх безпідставними, при скасуванні оскарженого судового рішення з підстав істотних порушень кримінального процесуального закону і призначенні нового розгляду в суді першої інстанції, повинен також указати на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність чи призначення того чи іншого покарання, як на додаткову підставу для скасування судового рішення.
При цьому, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК, суд апеляційної інстанції повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед указаних в цій нормі питань, але водночас давало би достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш тяжкого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку.
Отже, апеляційним судом вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 було скасовано лише в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, тобто виключно з підстави, передбаченої пунктом 1 ч. 1 ст. 415 КПК, при цьому доводи прокурора щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення взагалі не розглядались, ухвала апеляційного суду не містить жодних міркувань про неправильне чи передчасне застосування судом першої інстанції ч. 2 ст. 121 КК та конкретних вказівок при новому розгляді щодо перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, в якій ставилося питання про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1

ст. 115 КК.
З огляду на викладене при новому розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 місцевий суд, виходячи з вимог ч. 2 ст. 416 КПК, був позбавлений можливості застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення.
Однак, вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 14 листопада 2017 року всупереч вимогам ч. 2 ст. 416 КПК ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 КК з призначенням йому покарання в межах санкції цієї статті, тобто за вчинення більш тяжкого злочину, ніж за ч. 2 ст. 121 КК.
Апеляційний суд допущені судом першої інстанції порушення залишив поза увагою та їх не усунув.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому судові рішення щодо ОСОБА_6 необхідно змінити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК,перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини кримінального провадження вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння, кількість ударів, завданих потерпілому у життєво важливі органи, виходячи з ступеня тяжкості злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, ставлення ОСОБА_6 до вчиненого, а саме, визнання вини частково, колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання за ч. 2 ст. 121 КК є необхідним для його виправленнята попередження нових злочинів.
Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, Суд

у х в а л и в:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 січня 2018 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України. Призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.
В рештісудові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3