Постанова
Іменем України
22 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 539/688/15-к
провадження № 51-2211км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10 травня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000323, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і виправдано через недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 13 березня 2014 року близько 22:30 год. у стані алкогольного сп`яніння на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_2 під час конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, завдав ОСОБА_7 не менше двох ударів кулаком у голову, від чого останній впав та вдарився головою об сходи на порозі будинку, викладені керамічною плиткою. Внаслідок цього ОСОБА_7 спричинено тяжкі тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, перелому потиличної кістки, крововиливів в оболонку мозку, ран та саден, від яких потерпілий ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що місцевий суд надав невірну оцінку доказам, а деякі взагалі не оцінив (протокол та відеозапис слідчого експерименту з підозрюваним, показання свідка ОСОБА_8 ), внаслідок чого безпідставно виправдав ОСОБА_6 . Вказує на порушення вимог ст. 319 КПК, оскільки після заміни головуючого судовий розгляд продовжено без вмотивованого рішення щодо відсутності необхідності розпочинати його спочатку і за зміненим обвинувальним актом, а не первинним, згідно з яким ОСОБА_6 обвинувачено за ч. 1 ст. 119 КК. Стверджує, що суд розглянув кримінальне провадження без участі потерпілого, чим порушив його процесуальні права. Апеляційний суд не звернув уваги на зазначені порушення, усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК не розглянув клопотання прокурора про повторне дослідження доказів та, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, не навів в ухвалі переконливих підстав для прийняття такого рішення, не надав вичерпних відповідей на доводи, викладені у скарзі, а тому рішення цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав подану касаційну скаргу частково (не підтримав доводи прокурора щодо необхідності розгляду кримінального провадження за ч. 1 ст. 119 КК після зміненого обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК), просив скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Загальні вимоги до змісту вироку суду визначено у ст. 374 КПК. Зокрема, п. 1 ч. 3 указаної статті встановлено, що у разі визнання особи виправданою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Однак суд першої інстанції цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався, не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, та дійшов передчасного й суперечливого висновку про недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_6 , у зв`язку із чим необґрунтовано виправдав останнього.
Як убачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні 13 квітня 2017 року вбивства ОСОБА_7 через необережність. У ході судового розгляду сторона обвинувачення встановила нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у зв`язку з чим пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення змінила з ч. 1 ст. 119 на ч. 2 ст. 121 КК.
Розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , місцевий суд дійшов висновку про недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, через відсутність будь-яких доказів, які би свідчили про причетність обвинувачуваного до інкримінованого йому злочину.
Як слідує з вироку, всі свідки сторони обвинувачення заявили, що не бачили, щоб ОСОБА_6 завдавав будь-які тілесні ушкодження ОСОБА_7 , а під час досудового розслідування не встановлено і стороною обвинувачення не доведено конкретного місцґ, механізму, способу нанесення тілесних ушкоджень та особи, котра завдала тілесних ушкоджень потерпілому. Крім того, суд послався на показання свідка ОСОБА_9 , який бачив схожі на кров бурі плями в іншому місці двору ОСОБА_10 (а не на східцях порога будинку), яких орган досудового розслідування в установленому порядку не вилучив.
Цим суд фактично зробив висновок про недоведеність факту вчинення злочину саме ОСОБА_6 , ґрунтуючись виключно на твердженні про відсутність прямих доказів, які би доводили протилежне.
Разом із тим суд першої інстанції не взяв до уваги того, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Навпаки, ст. 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як засвідчує судова практика, доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.
Усупереч наведеному, в ході судового розгляду кримінального провадження місцевий суд дослідив ряд доказів, однак більшість із них у вироку ніяк не оцінив, й, відповідно, не проаналізував їх у сукупності, а тому висновки цього суду не можна вважати належним чином мотивованими.
Як убачається з вироку, місцевий суд у судових засіданнях отримав показання від свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в одній компанії з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 увечері 13 березня 2014 року вживали алкогольні напої. Згідно з цими показаннями, в ході спільного споживання спиртних напоїв конфлікти виникали тільки між господарем будинку ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у них участі не брав, лише словесно намагався їх припинити, тілесних ушкоджень не отримував. Після другого конфлікту, на вимогу ОСОБА_11 покинути його будинок, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вийшли з будинку на подвір`я, де залишились удвох, а подружжя ОСОБА_10 залишилось у будинку. Згодом, почувши як хтось штовхає вхідні двері, ОСОБА_12 вийшла на подвір`я, де все ще знаходились ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , при цьому останній штовхнув її і вона ударилася об двері, розбивши голову. Тоді з будинку вийшов ОСОБА_11 та забрав її у будинок, де вона промивала рану. Надалі, на прохання чоловіка закрити хвіртку огорожі, ОСОБА_12 вийшла з будинку і побачила ОСОБА_7 , який лежав на землі, а ОСОБА_6 уже не було.
З протоколу огляду місця події від 18 березня 2014 року слідує, що труп ОСОБА_7 виявлено на огородженому подвір`ї домоволодіння ОСОБА_10 , а згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 01 вересня 2019 року № 131 потерпілому завдано не менше двох ударів тупими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути кулаки, один удар в обличчя справа, а інший у праву скроню.
Ці докази, як кожен окремо, так і у сукупності, місцевий суд ніяк не оцінив, не проаналізував, не надав своєї оцінки зокрема тому, що як обвинувачений, так і свідки не бачили тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 під час спільного споживання алкогольних напоїв у будинку ОСОБА_10 , а після того як потерпілий разом із ОСОБА_6 покинули будинок і до моменту виявлення свідком ОСОБА_12 . ОСОБА_7 , який лежав біля порогу будинку на території огородженого домоволодіння, інших осіб на подвір`ї вказаного домоволодіння не було.
Слушними є доводи прокурора про те, що у вироку не надано оцінки даним протоколу слідчого експерименту з підозрюваним, показанням свідка ОСОБА_8 , які відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, а тому повинні бути оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК. Аналогічно і з показаннями свідка ОСОБА_13 , котрий разом з Сидоренками, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вживав алкогольні напої, доки останні двоє не відвели його додому. Суд допитав його в судовому засіданні, однак не навів у вироку та не оцінив його показань, зокрема щодо можливих конфліктів між учасниками застілля та наявності у потерпілого тілесних ушкоджень.
Наведені порушення згідно з ч. 1 ст. 412 КПК є істотними, що перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції, який і сам при розгляді апеляційної скарги прокурора допустив порушення.
Так, за обставин того, що прокурор в апеляційній скарзі оскаржив виправдувальний вирок з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, вказував на неправильну оцінку місцевим судом доказів та просив скасувати оскаржуваний вирок, з метою забезпечення реалізації стороною обвинувачення права на апеляційне оскарження такого судового рішення відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК апеляційний суд мав створити необхідні для цього умови, в тому числі і шляхом повторного дослідження обставин, які оскаржує прокурор, та про необхідність іншої оцінки яких він просив в апеляційній скарзі.
Забезпечення таких умов передбачено безпосередньо ч. 3 ст. 404 КПК, відповідно до якої за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Проте суд апеляційної інстанції не виконав вимог процесуального закону, зокрема не розглянув клопотання прокурора про повторне дослідження всіх доказів, які, на його думку, підтверджують вину виправданого у вчиненні злочину, їх безпосередньо не дослідив і власної оцінки усім обставинам кримінального провадження з огляду на статті 22, 23, 94, 95 КПК не дав.
Таким чином, апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК при розгляді апеляційної скарги прокурора і дійшов передчасного висновку щодо законності вироку суду першої інстанції, залишивши його без змін.
Щодо тверджень прокурора про істотні порушення кримінального процесуального закону, допущені під час судового провадження в суді першої інстанції, то вони є необґрунтованими, оскільки ч. 1 ст. 319 КПК не вимагає прийняття вмотивованого рішення щодо необхідності розпочинати судовий розгляд спочатку у разі заміни головуючого.
Чинний кримінальний процесуальний закон не передбачає поняття «первинного» або іншого обвинувального акта, який суд має розглядати у разі, коли судовий розгляд розпочато спочатку. У судовому засіданні 19 квітня 2017 року прокурор оголосив обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і будь-яких заперечень у учасників судового провадження щодо цього не було.
Крім того, потерпілий ОСОБА_14 був присутній на деяких засіданнях у місцевому суді, отже, був обізнаний про розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у місцевому суді, де його інтереси протягом судового розгляду представляв ОСОБА_15 . З урахуванням цього прокурор у скарзі не обґрунтував, чим порушено процесуальні права потерпілого.
Враховуючи наведене, подану касаційну скаргу слід задовольнити частково, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Новий розгляд кримінального провадження суду першої інстанції необхідно провести з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, під час якого врахувати вищенаведене, дослідити, проаналізувати та належним чином оцінити усі докази, як кожен окремо, так і в сукупності, й ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, задовольнити частково.
Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10 травня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3