ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2376/18 Номер провадження 11-кп/814/660/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України З.С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Cудової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002828, за апеляційними скаргами прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 31 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено:
-за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 908 грн. 69 коп. в рахунок відшкодування заподіяних матеріальних збитків, 20 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяних моральних збитків та 14 916 грн. 66 коп. в рахунок відшкодування понесених процесуальних витрат на правову допомогу.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що він 05 листопада 2017 року близько 17 години 40 хвилин, перебуваючи поблизу будинку № 55 по вул. Шведська в м. Полтава, в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, умисно завдав не менше одного удару рукою стиснутою в кулак в голову потерпілого ОСОБА_11 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синців лівого ока та підборіддя, які кваліфікуються в своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. ОСОБА_7 продовжуючи свої злочинні дії, наніс потерпілому ОСОБА_11 , який знаходився в положенні стоячи, удар лівою рукою у ділянку правої частини грудної клітини та удар лівою рукою у ділянку печінки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: синця тулубу, яке кваліфікується, як легке тілесне ушкодження. Далі ОСОБА_12 , продовжуючи свої злочинні дії, наніс потерпілому ОСОБА_11 , який знаходився в положенні стоячи, удар ногою під низ лівого коліна та удар ногою в голінь лівої ноги, після чого, від вказаного удару ОСОБА_11 впав на землю на лівий бік, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: обширних гематом та саден шкіри лівої нижньої кінцівки з ушкодженням зв`язок лівого колінного суглобу та порушенням рухової функції, посттравматичної гематоми підколінної ділянки, які по ступеню тяжкості кваліфікуються лише в своїй сукупності, як ушкодження середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, а в іншій частині вирок Київського районного суду м. Полтави залишити без змін.
Зазначає, що ОСОБА_7 жодним чином не сприяв розкриттю злочину, а також не відшкодував завдані ним збитки. Крім того, свою вину у вчиненому так і не визнав, посилаючись на те, що сам оборонявся від дій ОСОБА_11 .
Жодного бажання, спрямованого на виправлення наслідків вчиненого стосовно потерпілого, ОСОБА_7 не виявив, неодноразово не з`являвся у судові засідання, чим затягував процес.
Посилається на те, що судом не взято до уваги характер і ступінь тяжкості наслідків, які настали внаслідок вчинення кримінального правопорушення, зокрема спричинені значні матеріальні збитки потерпілому та серйозна шкода здоров`ю. Потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні неодноразово повідомляв, що обвинувачений продовжує вести себе зухвало по відношенню до нього.
Звертає увагу, що до обвинуваченого ОСОБА_7 вироком застосований запобіжний захід до набрання вироком законної сили у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю. Однак до 20.02.2019р. ОСОБА_7 відмовлявся виконувати умови вказаного запобіжного заходу та неодноразово порушував його.
Обвинувачений ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду відносно нього змінити у бік пом`якшення, призначивши покарання не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням ст. 75 КК України.
Вважає призначене покарання надто суворим, оскільки він щиро розкаюється з приводу вчиненого, засуджує свою поведінку та бажає виправити наслідки вчиненого.
Вказує, що факт невизнання вини, встановлений вироком, спростовується аудіозаписом судового процесу.
На обґрунтування вимог посилається на те, що він раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, на момент постановлення вироку працював, заочно навчається на 3 курсі «Міжрегіональної Академії управління персоналом», частково відшкодував заподіяну шкоду.
На думку обвинуваченого, суд першої інстанції не навів переконливих мотивів застосування покарання саме у виді обмеження волі, тобто ізоляції від суспільства.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, надав письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких вказував на те, що під час досудового розслідування не переховувався від слідства, спілкувався зі слідчим, надавав показання. Крім того визнав свою вину, а вирок в цій частині не відповідає звукозапису судового засідання. Стверджує, що повністю відшкодував потерпілому матеріальну шкоду в сумі 2908 грн. 69 коп., моральну шкоду в сумі 200 грн., намагався вийти на зв`язок з потерпілим та вибачитися перед ним. З приводу неявки в судові засіданні пояснив, що причини неявки є поважними, а документи, що їх підтверджують, знаходяться в матеріалах справи. Вказав, що відмовився від засобу електронного контролю 11.02.2019 року через необхідність завершення трудової діяльності, а 20.02.2019 року він звільнився з роботи та особисто звернувся до правоохоронних органів, щоб відносно нього застосували засіб електронного контролю.

Прокурор та представник потерпілого заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора.

Крім того потерпілим ОСОБА_11 надані письмові заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , в яких він заперечує твердження ОСОБА_7 про сприяння розкриттю злочину та визнання вини, оскільки останній на стадії досудового розслідування вину не визнавав, намагався уникнути покарання, неодноразово ухилявся від суду та до нього застосовувався привід, що свідчить про явну зневагу як до суду так і до потерпілого, відсутність каяття. Звертає увагу на порушення ОСОБА_7 обраного йому запобіжного заходу.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.122 КК України є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи і в апеляційній скарзі не оскаржується. Через це колегія суддів не переглядає вирок щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) суди повинні призначити менш суворе покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

У п. 3 постанови Пленуму зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості; особу обвинуваченого, який має неповнолітню дитину, позитивно характеризується, частково відшкодував заподіяну матеріальну шкоду. Разом з цим, судом враховано поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину, яка свідчила про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого. Останній заперечував очевидні факти встановлені в ході судового слідства, що об`єктивно вказували на вчинення ОСОБА_7 умисного злочину.

Відповідно до звукозапису судового засідання під час судового слідства ОСОБА_7 вину не визнавав. Всупереч показань свідків та потерпілого заперечував очевидні факти побиття ним потерпілого руками зжатими у кулак та ногами по голові та тулубу. Намагався переконати суд про свою непричетність до негативних наслідків, що настали у виді тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_11 . Такі його показання відповідають змісту вироку суду та не є викривленими.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині не відображення у вироку суду його визнавальних показань, які б свідчили про щире каяття останнього, об`єктивно не підтверджуються звукозаписом судового засідання.

Неврахування судом першої інстанції молодого віку обвинуваченого, а також того, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на думку колегії суддів, - не виплинуло на правильність висновків суду про виправлення ОСОБА_7 в умовах реального відбування покарання без застосування випробувального терміну.

Щодо доводів апелянта про можливість звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з такого.

За змістом ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається із змісту вироку, судом першої інстанції зроблені правильні висновки про відсутність у обвинуваченого власного осуду своєї протиправної поведінки, що в сукупності з невідшкодуванням шкоди у повному обсязі не свідчить про наявність щирого каяття з боку обвинуваченого, як і правильно встановлено відсутність обставин що пом`якшують та обтяжують покарання. Наведене унеможливлює застосування до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції зазначає, що визнання вини ОСОБА_7 після ухвалення вироку суду першої інстанції, не може враховуватися в позитивному аспекті для обвинуваченого для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, оскільки така поведінка не свідчить про його щирість, а вказує на намагання уникнути відбування покарання через усвідомлення втрати свободи.

Твердження ОСОБА_7 про його намагання примиритися із потерпілим, заперечується ОСОБА_11 . Останній у своєму запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого вказує про намагання ОСОБА_12 вплинути на позицію ОСОБА_11 з метою змусити змінити його думку в сторону пом`якшення покарання обвинуваченому, в тому числі і шляхом часткового відшкодування шкоди. При цьому у потерпілого не склалося переконання про бажання ОСОБА_7 примиритися з ним.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах реального відбування покарання.

Санкція ч. 1 ст. 122 КК України передбачає альтернативні види застосування покарань, як то: виправні роботи, обмеження волі та позбавлення волі.

Скарга обвинуваченого на суворість призначеного покарання на час розгляду в суді апеляційної інстанції є безпідставною, оскільки, як повідомив сам ОСОБА_7 , він не працює, а така обставина виключає можливість застосування до нього покарання у виді виправних робіт.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому у вигляді обмеження волі, то слід зазначити, що його строк не є надмірним, оскільки наближений до мінімального, а тому покарання не можна вважати суворим.

Також колегія суддів не погоджується із доводами прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі правопорушника.

Частина доводів, якими прокурор обґрунтовує свою апеляційну скаргу, ґрунтується на оцінці поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 після ухвалення вироку суду, яка полягала в ухиленні останнього від застосування запобіжного заходу визначеного вироком суду у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю. Натомість вказані обставини відповідно до глави 31 КПК України не є предметом судового контролю апеляційної інстанції та не можуть бути враховані при оцінці правильності судового рішення суду першої інстанції.

Решта доводів скарги, а саме: не визнання вини обвинуваченим, відсутність каяття, не відшкодування збитків, не врахування тяжкості наслідків, - судом першої інстанції при ухваленні вироку були враховані у повній мірі, на що вказує зміст вироку суду.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки призначено із врахуванням тяжкості вчиненого ним злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, у тому числі, які просить врахувати як обвинувачений ОСОБА_7 , так і прокурор у своїх апеляційних скаргах, а тому є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище, підстав передбачених ст. 409 КПК України, для скасування або зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченого та прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Полтави від 31 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3