Справа № 732/138/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/618/19
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2019 року Чернігівський апеляційний суд у складі:

Головуючого суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12.017.270.000.000.727, за апеляційними скаргами захисника, в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та прокурора на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 14 травня 2019 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого по АДРЕСА_1 та проживаючого по АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

Вироком місцевого суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання та фактичного затримання обвинуваченого.

Цивільні позови потерпілих задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 по 150000,00 гри. на відшкодування моральної шкоди, кожному.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати в кримінальному провадженні в сумі 1581 грн. 92 коп., пов`язані з проведенням в ході досудового розслідування судової експертизи.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі просить вирок місцевого суду скасувати, а кримінальне провадження закрити. Якщо з апеляційної скарги виключити об`ємні цитати із законів та підзаконних актів, то її суть зводиться до наступного. Під час апеляційного розгляду просить повторно допитати свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та дослідити протоколи проведення слідчого експерименту від 03 грудня 2017 року і огляду місця події від 08 жовтня 2017 року. Вважає, що суд першої інстанції не врахував недоведеність стороною обвинувачення вини ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні через відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів щодо порушення останнім вимог підпункту б) п.2.3, п. 12.1, п. 12.4 Правил дорожнього руху, у зв`язку з чим він підлягав виправданню. Натомість місцевий суд, в порушення вимог вищевказаних статей КПК України, перебрав на себе невластиву йому функцію в частині визначення доведеності належності та допустимості доказів та за їх відсутності допустив припущення щодо доведеності вини ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні в наслідок чого необґрунтовано ухвалив незаконне рішення. Доводи сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_6 в оскаржуваному вироку належними та допустимими доказами судом спростовані не були. В порушення вимог ст.ст. 17, 22, 42, 370 КПК України, суд першої інстанції допустив припущення вказуючи на відсутність доказів в частині того, що саме дії пасажира автомобіля стали причиною дорожньо-транспортної пригоди. В порушення вимог ст.ст. 94 - 97, ст. 370 КПК України, суд першої інстанції послався на показання свідка ОСОБА_15 як на доказ, що доводить вину ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні. Вважає показання вказаного свідка недопустимим доказом у провадженні оскільки свідок був слідчим у вказаному кримінальному провадженні, його підпис стоїть в обвинувальному акті, з огляду на що він особисто зацікавлений у притягненні ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності (ч. 7 ст. 97 КПК України). Окрім того, місцевий суд критично не оцінив показання свідка ОСОБА_13 та протокол проведення слідчого експерименту від 03 грудня 2017 року за її участі як докази у вказаному кримінальному провадженні. Показання свідка ОСОБА_13 та протокол проведення слідчого експерименту від 03 грудня 2017 року за її участі, що здобуті в ході досудового розслідування та судового розгляду у вказаному кримінальному провадженні, є недопустимим доказами що остання могла спостерігати рух автомобіля яким кернував ОСОБА_6 .. Ця свідок декілька разів під час досудового розслідування та судового розгляду змінювала показання в частині того яким саме чином як та в який момент вона начебто бачила автомобіль на якому рухався обвинувачений. Під час допиту в суді ОСОБА_13 повідомила, що при проведенні слідчого експерименту за її участі визначала швидкість руху автомобіля демонстратора виходячи з власних відчуттів. На запитання захисника повідомила, що можливо він їхав і зі швидкістю 40 км/год. Точно повідомити з якою швидкістю рухався автомобіль під керуванням ОСОБА_6 не змогла. Під час судового розгляду встановлено, що висота паркана, через який свідок начебто спостерігала рух транспортного засобу яким керував ОСОБА_6 та автомобіля демонстратора, з урахуванням заявленого зросту свідка 1,60 - 1,65 метра, орієнтовно вища за свідка на 30-50 см., що сторонами в ході судового розгляду не заперечувалося. Крім того, при оцінці показань свідка ОСОБА_13 , судом першої інстанції не враховано суперечливості показань вказаного свідка показанням свідка ОСОБА_14 , що є її чоловіком та перебував з останньою на подвір`ї домоволодіння по АДРЕСА_3 в момент ДТП та який показав, що з того місця де знаходилася його дружина побачити автомобіль не можливо через висоту та щільність паркану, воріт що відмежовують його домоволодіння від дороги. Зацікавленість вказаного свідка у кримінальному проваджені в ході судового розгляду не встановлена. Разом з тим, висновок суду щодо правдивості показань свідка ОСОБА_13 , в тому числі і в частині візуального спостереження останньою прямолінійного руху автомобіля під керуванням обвинуваченого, побудований на припущені та суперечить показанням свідка ОСОБА_8 , показанням обвинуваченого та даним протоколу огляду місця ДТГІ від 08 жовтня 2017 року з додатками з яких вбачається, що в зоні розташування домогосподарства в якому перебувала свідок, автомобіль ОСОБА_6 рухався в стані заносу. Вказівка суду на незрозумілість дій ОСОБА_6 щодо не здійснення останнім гальмування в даній дорожній обстановці в обґрунтування неправдивості його показань суперечить загальним правилам виходу із заносу задньопривідного автомобіля при заносі задніх коліс в частині необхідності водієм вчинення наступних дій: не гальмувати; повернути рульове колесо в бік заносу, а потім вирівняти; продовжувати при необхідності стабілізуючі дії способами силового або швидкісного керування із змінного дроселювання, щоб подолати наслідки критичної ситуації. Причинами, які викликають занос на слизькій дорозі, можуть стати нерівність, сильний боковий вітер, різкі маневри (гальмування, розгін, об`їзд перешкоди), а в ряді випадків і різко відкритий або закритий дросель. Тому дії обвинуваченого направлені на вихід із заносу в даній дорожній обстановці були вірними. Посилання місцевого суду на показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_8 з вказівкою, що є припущенням суду, на силу з якою автомобіль рухаючись збив лавочку, вдарився об дерево, пошкодження автомобіля в обґрунтування швидкості його руху, що на думку суду перевищувала 120 км/год, суперечить положенням ст.ст. 69, 71, 101, 370, 373 КПК України, оскільки такі висновки можуть бути зроблені лише на підставі проведених відповідних експертних досліджень. Фактично, в порушення вимог ст.ст. 22, 92-94,101 КПК України, місцевий суд перебрав на себе функцію експерта та самостійно, на підставі показань вказаних свідків, дійшов висновку, що швидкість руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 перевищувала 120 км/год. за відсутності доказів, що підтверджували б такий висновок суду. Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. В порушення вимог ст.ст. 7, 94, 240 КПК України, судом першої інстанції не враховано, що дані, які повідомила спочатку слідчому, а в подальшому суду свідок ОСОБА_13 , перевірені/уточненні в ході проведення слідчого експерименту бути не можуть з огляду на вищевикладене і з урахуванням того, що на ділянці дороги навпроти господарства АДРЕСА_3 , автомобіль під керуванням ОСОБА_6 рухався в стані заносу, що підтверджено показаннями свідка ОСОБА_7 та відповідною слідовою інформацією, зафіксованою в протоколі ОМП від 08 жовтня 2017 року. Це в ході проведення слідчого експерименту відтворено не було, а відтак результати такої слідчої дії є спотвореними, не точними, побудованими на припущенні (суб`єктивному уявлені особи про рух транспортного засобу, що підтвердила свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні, рух якого на думку сторони захисту свідок не спостерігав) і не можуть братися судом до уваги. Сам протокол не відповідає вимогам ст.ст. 103 - 106, 240 КПК України, оскільки додатки до вищевказаного процесуального документа не містять підписів понятих, спеціаліста, інших учасників, що приймали участь у слідчій дії. Поняті в місці де знаходилась свідок ОСОБА_17 під час проведення слідчого експерименту були відсутні, безперервна відеофіксація вказаної процесуальної дії не проводилась. Згідно даних з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки та житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_3 , є ОСОБА_18 .. Даних щодо надання дозволу на проведення процесуальних дій власником вказаного домоволодіння або про ухвалу слідчого судді з дозволом на проведення вказаної процесуальної дії матеріали кримінального провадження не містять, що вказує на незаконність її проведення. Стороною захисту зверталася увага суду на те, що автомобіль демонстратор марки Форд Куга за своїми технічними та геометричними характеристиками відрізняється від автомобіля марки SSANG УОNG АСТУОN, оскільки перший є передньоприводним автомобілем з несучим кузовом та можливістю автоматичного підключення повного приводу в залежності від модифікації, а другий - рамним задньоприводним позашляховиком з нерозрізним заднім мостом та можливістю підключення переднього приводу, що об`єктивно впливає на характер та динаміку руху автомобіля яка відрізняється від автомобіля демонстратора. Об`єми двигунів автомобілів також відрізняються: у першого 2.0 л у другого - 2.3 л., робота яких є відмінною на різних швидкісних режимах і об`єктивно може впливати на сприйняття особою в тому числі і швидкості руху транспортного засобу в сторону її завищення. З огляду на те, що проведення вказаного слідчого експерименту відбулося з порушенням вимог вищевказаних статей КПК України, результати вказаної процесуальної дії є недопустимим доказом у вказаному кримінальному провадженні, що судом першої інстанції не враховано. Судова інженерно-автотехнічна експертиза у вказаному кримінальному провадженні не проводилася. Крім вищенаведеного судом першої інстанції порушено право на захист ОСОБА_6 через відмову в задоволені клопотання сторони захисту про проведення, під час судового розгляду, в порядку ч. 3 ст. 333 КПК України, слідчого експерименту за участі обвинуваченого, його захисника, свідка ОСОБА_13 з метою перевірки показань останньої та слідчого ОСОБА_15 в частині можливості свідком візуально спостерігати через отвори у паркані рух автомобіля по дорозі. В обґрунтування поданого клопотання сторона захисту зазначала, що у зв`язку з діями сторони обвинувачення на стадії досудового розслідування сторона захисту була фактично позбавлена заявити вказане клопотання, оскільки допит ОСОБА_6 щодо обставин ДТП, повідомлення про завершення досудового розслідування, відкриття матеріалів кримінального провадження з врученням обвинувального акту відбувались на протязі трьох днів: 22, 23, 25 січня 2019 року, про що повідомлялось суд. В порушення вимог ст.ст. 7-9, 20, 22, 333, 370 КПК України, місцевим судом в задоволені клопотання безпідставно було відмовлено у зв`язку з чим стороною захисту вноситься заперечення на ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 01 квітня 2019 року. Інші докази на які суд посилається як на належні та допустимі, зокрема і висновки проведених експертиз в тому числі і судово-медичної, показання свідків лише доводять факт дорожньо-транспортної пригоди, тяжкість тілесних ушкоджень отриманих потерпілими проте не доводять вину обвинуваченого, а тому не можуть бути покладені в основу вироку як такі, що доводять вину ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Представник потерпілих в апеляційній скарзі просить вирок, в частині призначеного покарання, скасувати та ухвалити новий яким ОСОБА_6 , за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Вважає призначене ОСОБА_6 покарання таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, засадам його призначення та меті. Так, судом не в достатній мірі були враховані обставини дорожньо-транспортної пригоди, трагічні наслідки кримінальною правопорушення та відношення обвинуваченого до нього. Судом не було враховано, що померла ОСОБА_19 будь-яких перешкод для руху транспортного засобу, яким керував ОСОБА_20 , не чинила, на проїжджу частину не виходила, а стояла на узбіччі разом з потерпілою ОСОБА_21 , де і був здійснений на неї наїзд. Крім того, внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася через порушення Правил дорожнього руху саме ОСОБА_20 , настала смерть двох осіб: ОСОБА_19 та ОСОБА_22 .. Відповідно до ст. З Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Прокурор також у своїй апеляційній скарзі просить вирок місцевого суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винуватим за ч. 3 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Згідно ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення, а також запобігання вчинення нею нових злочинів. Однак, судом першої інстанції при ухваленні вироку зазначені вимоги закону дотримано частково. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин. Місцевим судом не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, а саме грубе порушення Правил дорожнього руху, наслідком чого стала загибель двох людей. Свою провину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений намагався перекласти на загиблого пасажира ОСОБА_22 .. Мовляв, рухаючись у селі Дібрівне з максимально дозволеною в населених пунктах швидкістю 60 км/год., пасажир автомобіля без будь-яких на те об`єктивних причин раптово схопив та смикнув його за праву руку, у зв`язку з чим транспортний засіб різко змінив траєкторію руху. Однак, у судовому засіданні обвинувачений не зміг пояснити таку поведінку пасажира, який за відсутності на проїжджій частині перешкод, не пред`являючи попередньо водію жодних претензій щодо манери та швидкості його руху, вчинив такі дії. Доводи ОСОБА_6 у повному обсязі спростовано показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та потерпілої ОСОБА_8 , які зазначили, що в момент дорожньо-транспортної пригоди керований обвинуваченим автомобіль рухався з великою швидкістю, різких змін напрямку руху не здійснював. Про нещирість показань, наданих ОСОБА_6 суду, вказують результати проведеного за участі свідка ОСОБА_13 слідчого експерименту, згідно якого швидкість керованого обвинуваченим автомобіля в момент дорожньо-транспортної пригоди становила щонайменше 120 км/год.. Окрім того, вирішуючи питання про міру покарання ОСОБА_6 , судом безпідставно враховано часткове відшкодування завданих потерпілим матеріальних збитків. Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений показав, що перерахування ОСОБА_7 грошових коштів у сумі 13500 грн. здійснювалося його дружиною без погодження з ним. Так само не ним, а його дружиною та адвокатом відшкодовано матеріальні збитки потерпілій ОСОБА_23 .. Жодних обставин, які б давали можливість призначити обвинуваченому фактично наближене до мінімального покарання, передбаченого ч. З ст. 286 КК України, у ході судового розгляду не встановлено.

Як визнав доведеним суд першої інстанції, 08 жовтня 2017 року, близько 16 години, ОСОБА_6 , керуючи автомашиною SSANG YONG ACTYON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Маркова, в с. Дібрівне, Городнянського району Чернігівської області у напрямку від м. Городня до м. Чернігів, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, на заокругленій ділянці дороги не вибрав безпечної швидкості руху, перевищивши максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті, позначеному дорожнім знаком 5.45, внаслідок чого не впорався з керуванням транспортного засобу, виїхав за межі проїзної частини на праве узбіччя по напрямку свого руху, та неподалік приміщення відділення зв`язку, що розташоване по вул. Маркова, здійснив наїзд на ОСОБА_24 , після чого, продовжуючи свій рух по правому узбіччю, здійснив наїзд на придорожнє дерево.

У наслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_24 та пасажир автомашини SSANG YONG ACTYON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_22 отримали кожен тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя і які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням їхньої смерті.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 2.3 б (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п. 12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним), п. 12.4 (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год.) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, що стало причиною та умовою виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди, та знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судових засіданнях місцевого та апеляційного суду вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав повністю.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін захисту та обвинувачення, дослідивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Не правильна, тобто не на користь обвинуваченого, на думку сторони захисту, оцінка судом доказів ще не означає, що вони досліджені не повно чи з порушенням Закону. Місцевий суд ретельно дослідив всі докази у справі в їх сукупності і прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого правопорушення.

Так, ОСОБА_6 не пояснив ні місцевому ні апеляційному судам чому він, рухаючись з дотриманням правил дорожнього руху, за відсутності попереду будь яких перешкод для руху, на заокругленні дороги раптом виїхав на зустрічну смугу руху, не зміг вирівняти автомашину на дорозі, з`їхав на праве узбіччя, де наїхав на потерпілу ОСОБА_24 , збив лавочку, а потім проїхав ще значну відстань і тільки після зіткнення з деревом автомашина зупинилася.

Викладене, а також значні механічні пошкодження автомашини, спричинені зіткненням, спростовують твердження обвинуваченого про не значну швидкість руху, а навпаки підтверджують доводи сторони обвинувачення, що він був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, бо дорога робила поворот, відволікся від керування, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не ураховував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати свій рух та безпечно керувати ним.

Не зміг ОСОБА_6 пояснити і чому раптом пасажир ОСОБА_22 , при незначній, за його словами, швидкості руху та відсутності перешкод для руху, раптом схопив і почав викручувати кермо.

Твердження сторони захисту, що автомашину під керуванням обвинуваченого занесло, намагаючись вийти із заносу він не гальмував, якраз і свідчить про неправильну оцінку дорожньої обстановки та перевищення швидкості водієм.

При правильному виборі швидкості, з врахуванням дорожньої обстановки, за відсутності раптово виниклих перешкод для руху, технічно справну автомашину занести не може, бо це закладено в неї при конструюванні.

Тому до цих показань обвинуваченого колегія суддів ставиться критично і розцінює їх як намагання уникнути покарання.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Цих вимог місцевий суд дотримався.

Тому твердження сторони захисту, що перевищення швидкості руху обвинуваченого є припущенням місцевого суду не обґрунтоване.

Описання місцевим судом сили ударів з якими автомашина рухаючись збила потерпілу, лавочку, вдарилася об дерево, пошкоджень самої автомашини в обґрунтування перевищення швидкості руху є констатацією факту, який ґрунтується на перевірених доказах, а не припущенням.

Безпідставне твердження сторони захисту і про взяття місцевим судом на себе невластивої йому функції в частині визначення належності та допустимості доказів, бо це прямий його обов`язок у відповідності до ст. 94 КПК України.

Не вбачає колегія суддів і порушення судом першої інстанції права на захист ОСОБА_6 через відмову в задоволені клопотання сторони захисту, бо вона належним чином мотивована.

Посилання сторони захисту, що автомашина демонстратор Форд Куга за своїми технічними та геометричними характеристиками відрізняється від автомашин SSANG УОNG АСТУОN, оскільки перша є передньоприводною з несучим кузовом та можливістю автоматичного підключення повного приводу в залежності від модифікації, а друга - рамним задньоприводним позашляховиком з нерозрізним заднім мостом та можливістю підключення переднього приводу, що об`єктивно впливає на характер та динаміку руху, в даному випадку значення не має.

Слідчим проводився слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_13 з метою перевірки та уточнення її показів щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, а не з метою відтворення самої пригоди.

Таким чином умисні дії обвинуваченого правильно кваліфіковані досудовим слідством за ч. 3 ст. 286 КК України.

Висновок місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні зазначених у вироку діянь відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

При обранні виду та міри покарання, місцевий суд також в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що злочин вчинений ОСОБА_6 є не умисним злочином, але тяжким, конкретні обставини справи (кількість постраждалих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тяжкість отриманих тілесних ушкоджень), характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, наслідки, що настали від кримінального правопорушення (смерть потерпілих ОСОБА_24 та ОСОБА_22 ), часткове відшкодування завданих матеріальних збитків потерпілим та невідшкодування завданих потерпілим моральних збитків, наявність цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 до обвинуваченого з вимогою відшкодування завданої загибеллю їх матері моральної шкоди, відсутність цивільного позову та претензій матеріального і морального характеру до обвинуваченого з боку потерпілої ОСОБА_23 , думку потерпілої ОСОБА_23 , озвучену нею в судовому засіданні місцевого суду, яка просила обвинуваченого суворо не карати та у разі визнання його винуватим призначити покарання не пов`язане з ізоляцією та реальним позбавленням волі, думку потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , озвучену ними в судовому засіданні місцевого суду, які не вибачили обвинуваченого та вимагають призначення йому суворої міри покарання, пов`язаної з реальним позбавленням волі та з позбавленням права керування транспортними засобами, особу винуватого - його вік, освіту, стан здоров`я, сімейний стан, наявність на утриманні однієї неповнолітньої дитини, формально позитивну характеристику за місцем проживання, дані щодо притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності, а також те, що обвинувачений раніше не судимий

За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене покарання відповідає характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим, даним, що характеризують його особу і є достатнім та справедливим, тому підстав для скасування вироку місцевого суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 415, 419 Кримінального процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги захисника, представника потерпілих та прокурора залишити без задоволення, а вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 14 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, а касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4