Справа №523/4667/18
Провадження №1-кп/523/803/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту прокурору

08 листопада 2019 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

представника потерпілого Одеської міської ради (за довіреністю) ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 23.03.2018 року й додані до нього документи у кримінальному провадженні №000145, внесеному до ЄРДР 09.02.2017 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Єреван республіки Вірменія, вірмена за національністю, громадянина України, одруженого, працюючого головним інженером ТОВ «Пілон Вест», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України, а також цивільний позов вказаного прокурора в інтересах держави в особі Одеської міської ради до зазначеного обвинуваченого, поданий в порядку ч.3 ст.128 КПК України, -

В С Т А Н О В И В:
19.02.2019 року до Суворовського районного суду м.Одеси з Одеського апеляційного суду надійшли означений обвинувальний акт і додані до нього документи для розгляду зі стадії підготовчого провадження, які за протоколом автоматизованого розподілу передано на розгляд судді ОСОБА_1 та ухвалою судді від 20.02.2019 року призначено підготовче судове засідання.
До початку підготовчого засідання захисником ОСОБА_5 до суду подане клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, у зв`язку з його невідповідністю вимогам закону, відсутністю сформульованого належним чином обвинувачення та його неконкретністю.
З`ясувавши в судовому засіданні позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливість призначення обвинувального акту до судового розгляду або його повернення прокурору за клопотанням захисника, вислухавши представника потерпілого ОСОБА_4 з означених питань, який залишив їх вирішення на розсуд суду, а також заслухавши захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку внесеного клопотання, суд дослідивши обвинувальний акт й додані до нього документи та наявні в розпорядженні суду матеріали підготовчого провадження, приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, суд у підготовчому судовому засіданні має повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Згідно зі ст.2 зазначеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

Частини 1, 2 ст.9 наведеного Кодексу зобов`язують суд, слідчий суддю, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, іншу службову особу органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.291 вказаного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

За змістом вимог ст.ст.91, 92 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

Як слідує з ст.ст.110, 283 означеного Кодексу, будь-які рішення органів досудового розслідування, прокурора є процесуальними рішеннями, які оформлюються постановами та обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відомості про що вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Отже, за наведених вимог Кримінального процесуального закону, суд в підготовчому судовому засіданні має перевірити обвинувальний акт на предмет його відповідності не тільки положенням ст.291 цього закону, а й дотримання слідчим чи прокурором під час складення обвинувального акту загальних засад кримінального провадження, зокрема й практики Європейського суду з прав людини (ст.8, ч.5 ст.9 КПК України).
Згідно з положеннями ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_6 , ані слідчим Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , ані прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладені в означеному акті фактичні обставини та формулювання обвинувачення є неконкретними, незрозумілими стороні захисту, в тому числі й обвинуваченому, і навіть суду, що у свою чергу перешкоджає здійсненню належного захисту від обвинувачення, позбавляє суд можливості роз`яснити його обвинуваченому у випадку призначення судового розгляду та визначити його межі, фактично нівелює справедливість такого розгляду, виходячи з нижченаведеного.
Суд зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

Попри те, за розглядуваним обвинувальним актом, при викладені фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення органом досудового розслідування наведені відомості про інкримінування обвинуваченому ОСОБА_6 вчинення злочинів за ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України, без розмежування та конкретизації які саме описані в цьому акті дії останнього кваліфіковані стороною обвинувачення за відповідними нормами закону про кримінальну відповідальність, а також означений акт не містить визначених законом обов`язкових відомостей про об`єктивну та суб`єктивну сторони інкримінованих зазначеному обвинуваченому протиправних діянь за певними кваліфікуючими ознаками (зокрема, місць, форми вини, мотивів, мету та способів вчинення злочинів).
Так, змістовний аналіз розглядуваного обвинувального акту надає підстави констатувати, що під час його складення органом досудового розслідування належним чином не зазначено часу, місця, форми вини, мотивів та способу вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 інкримінованого злочину за ч.1 ст.366 КК України або про неможливість їх більш точного встановлення, а також в чому саме полягала завідома неправдивість складених при цьому офіційних документів та яких саме.
До того ж, у цьому акті не викладено конкретного місця, форми вини, мотивів, мети та способу скоєння вказаним обвинуваченим злочину за ч.2 ст.191 КК України, всупереч яким інтересам служби останнім було скоєний цей злочин, а також в обвинувальному акті не відображені засоби заволодіння (зняття готівки чи конвертації) та розпорядження чужим майном, що у контексті неодночасності вчиненого та різних наведених в акті адрес, не уявляє можливості пересвідчитись у дійсному встановленні органом досудового розслідування передбачених ст.91 КПК України обставин та у правильному визначені кваліфікуючих ознак за наведеними в акті злочинами.
Разом із тим, за приписами п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, за якими, зокрема, заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем (ст.191 КК), характеризується умисним протиправним і безоплатним оберненням службовою особою чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи з використанням свого службового становище всупереч інтересам служби.
Втім, зважаючи на право органу досудового розслідування або прокурора самостійно визначати зміст формулювання обвинувачення у обвинувальному акті та приймати рішення про його зміну чи уточнення під час судового розгляду, з огляду на здобуті під час досудового розслідування докази і встановлені під час судового розгляду фактичні обставини злочинів, слід наголосити на тому, що з точки зору суду, розглядуваний акт не містить формулювання обвинувачення у розумінні певних диспозицій інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінально-караних діянь, що має бути висунуте останньому в установленому законом порядку.

Аналогічної практики дотримався Одеській апеляційний суд за ухвалами від 03.04.2019, 11.07.2019 та 13.08.2019 року (пров.№11-кп/813/315/19, №11-кп/813/1013/19, №11-кп/813/1192/19, відповідно), в яких суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність обвинувального акту вимогам закону та за якими вдався до оцінки змісту сформульованого обвинувачення, встановивши його суперечність загальним засадам кримінального провадження.

Перелічені вище обставини, у своєї сукупності, свідчать про неконкретність обвинувачення та його незрозумілість, що суперечить принципам законності та верховенства права, закріпленим в ст.ст.8, 9 КПК України, а також практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 цього ж Кодексу, підлягає обов`язковому застосуванню.
Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).
Суд наголошує, що право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).
Окрім того, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.
Викладені вище обставини, у контексті принципів ст.ст.8, 9 КПК України, унеможливлюють призначення обвинувального акту від 23.03.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 до судового розгляду, з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст.91, 291 вказаного Кодексу, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням з розгляду зазначеного обвинувального акту уявляється його повернення прокурору Одеської місцевої прокуратури №4 для усунення виявлених недоліків, з визнанням судом доводів прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення судового розгляду хибними та із задоволенням клопотання захисника ОСОБА_5 .
Крім того, враховуючи те, що цивільний позов прокурора ОСОБА_8 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, що в порядку ст.128 КПК України належить розглядати в кримінальному провадженні, в якому обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, то означений позов також належить повернути вказаному прокурору.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 26, 91-92, 110, 283, 291, 314-315, 369-372 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_6 прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, задовольнити.

Обвинувальний акт від 23.03.2018 року й додатки до нього у кримінальному провадженні №000145, внесеному 09.02.2017 року до ЄРДР, за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України, разом із цивільним позовом прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , - повернути вказаному прокурору, для усунення в розумні строки виявлених порушень КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.
Копії ухвали направити для виконання прокурору Одеської місцевої прокуратури №4 та надати іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд м.Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1