ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/593/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/51/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора ОСОБА_6 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами законного представника ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 на вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Загір`я Зборівського району Тернопільської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.
Питання щодо речових доказів вирішено.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 15 червня 2017 року о 07 год. 40 хв., перебуваючи у хворобливому стані, викликаному гострим трансмуральним інфарктом передньої стінки правого шлуночка серця, яке почалось за декілька годин до вище зазначеної дати, порушуючи вимоги п.2.9 (б) ПДР України, згідно якого забороняється керування транспортними засобами в хворобливому стані, керував автомобілем Фольксваген Пасат д.н.з. НОМЕР_1 , на ділянці дороги Р-39 сполученням Броди-Тернопіль у напрямку від м.Тернополя до м.Броди.

Під час руху на 46км+100м автодороги, що в с.Манюки Зборівського району, ОСОБА_10 , у зв`язку із хворобливим станом, не був достатньо уважний, не стежив належно за дорожньою обстановкою та умовами, не реагував на їх зміну та не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: дорожні умови, дорожня обстановка, і виконання їх вимог), 2.3 (б,д) ПДР України, які зобов`язували його своїми діями не створювати загрози безпеці дорожнього Руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, а також завдавати матеріальних збитків. В результаті таких дій на ділянці дороги із крутим поворотом вправо, позначеним відповідним дорожнім знаком 1.1., ОСОБА_10 перетнув автомобілем горизонтальну дорожню розмітку 1.1. вузька суцільна лінія, яку перетинати заборонено, безпричинно виїхав автомобілем на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з ВАЗ 21051, дн.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , в якому також знаходились пасажири ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

В результаті зіткнення транспортних засобів:

-водій автомобіля ВАЗ ОСОБА_11 - помер від отриманої закритої травми грудей з порушенням цілісності стінки крупної магістральної судини аорти, що призвело до масивної внутрішньої кровотечі та різкого обезкровлювання організму;

-пасажир ОСОБА_12 - помер від закритої травми грудей з порушенням цілісності стінки крупної магістральної судини аорти, що призвело до масивної внутрішньої кровотечі та різкого обезкровлювання організму;

-пасажир ОСОБА_14 - отримав відкритий перелом тіла лівої стегнової кістки в ділянці між її верхньою і середньою третинами, рану передньої поверхні лівого стегна, струс головного мозку, садно і забій м`яких тканин лобної ділянки голови та правої кисті, забій м`яких тканин поперекової ділянки, тобто тілесні ушкодження, які були небезпечними для життя у момент заподіяння і за цією ознакою належать до тяжких;

-пасажир ОСОБА_13 - отримав відкриту черепно-мозкову травму у вигляді переломів кісток склепіння і основи черепа та його лицевого відділу, крововиливу під тверду мозкову оболонку лобових часток їх забою; розрив лівого очного яблука, рани повік обох очей та чола; закриту травму грудної клітки у вигляді забою легеневої тканини, переломів 9-10-го правих ребер і 3-го лівого ребра із розвитком лівобічного пневмотораксу та правобічного гемотокраксу; травму лівого стегна у вигляді закритого перелому стегнової кістки у нижній третині та травму правого стегна вигляді відкритого внутрішньо-суглобового перелому стегнової, тобто тілесні ушкодження, які були небезпечними для життя у момент заподіяння і за цією ознакою належить до тяжких.

Також в результаті даної дорожньої аварії від отриманої закритої травми грудей численними двобічними переломами ребер та порушенням цілісності стінки крупної магістральної судини аорти, що призвело до масивної внутрішньої кровотечі та різкого обезкровлювання організму помер ОСОБА_10 .

За наведених обставин суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч.3 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, а також заподіяло потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_7 просить скасувати цей вирок та провадження у справі закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України. Вважає, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим і невмотивованим.

Вказує на те, що висновки суду щодо місця зіткнення автомобілів не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Стверджує, що для визначення місця зіткнення транспортних засобів необхідні спеціальні знання у галузі транспортної трасології, якими слідчий не володіє, а тому протокол огляду місця події не може бути належним доказом того, що зіткнення відбулося саме на смузі руху автомобіля ВАЗ в напрямку м. Тернопіль, тобто зустрічній смузі для автомобіля під керуванням ОСОБА_10 .

Вважає суперечливим висновок у вироку, що «... ОСОБА_10 безпричинно виїхав автомобілем на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з ВАЗ 21051, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 . ...». Тобто з вироку не зрозуміло чи перебуває порушення вимог п. 2.9 (б) ПДР у причинно-наслідковому зв`язку із настанням шкідливих наслідків, оскільки суд сам вказує, що виїзд на зустрічну смугу відбувся безпричинно.

Крім того, висновки суду про те, що ОСОБА_10 під час виникнення ДТП перебував при свідомості не підтверджується дослідженими, під час судового розгляду доказами - показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , із показів яких слідує, що ОСОБА_10 перебував без свідомості, не говорив, здійснював хаотичні рухи, «кидався», що свідчить про те, що останній не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. Також, судом при ухваленні обвинувального вироку не взято до уваги покази ОСОБА_20 , який показав, що бачив автомобіль ОСОБА_10 перед дорожньо-транспортною пригодою, перебуваючи на зупинці, яка розташована щонайменше на відстані 300 м. від місця пригоди. Вказаний автомобіль рухався прямо. Будь-якого маневру обгону не здійснював; також судом не враховано покази свідка ОСОБА_21 , який працює судово-медичним експертом, та ОСОБА_22 і ОСОБА_23 , які є лікарями, та підтвердили той факт, що існує певний відсоток випадків розвитку інфаркту, при яких особа не зазнає больових відчуттів. Крім того, при розриві стінки шлуночка та подальшій тампонаді серця існує значна можливість того, що особа втратить свідомість. Такі показання підтверджують відсутність вини у діях ОСОБА_10 , як складової суб`єктивної сторони складу злочину, а отже і самого складу злочину.

Щодо істотних порушення процесуального закону ОСОБА_7 стверджує, що:

оскільки після скасування 26 січня 2018 року постанови про закриття кримінального провадження виникло право на реабілітацію померлої особи, а у справах щодо реабілітації померлих участь захисника є обов`язковою, слідчий, прокурор зобов`язані були забезпечити участь захисника в досудовому розслідуванні. Проте, ні прокурор, ні слідчий цього не зробили й продовжили здійснення досудового розслідування без участі захисника. При цьому, з незрозумілих причин, 04.04.2018 року, тобто за 12 днів до закінчення досудового розслідування, старшим слідчим ОСОБА_24 винесено постанову про залучення захисником ОСОБА_9 , який надав слідчому договір про надання правової допомоги саме їй ОСОБА_7 , а не її батькові. Вказана постанова у ході підготовчого засідання скасована Зборівським районним судом, як незаконна. На стадії судового розгляду Зборівським районним судом залучено захисника ОСОБА_8 . Отже досудове розслідування у справі по якій участь захисника є обов`язковою проведено без участі такого, чим грубо порушено право на захист ОСОБА_10 . У порушення ст.ст. 86, 87 КПК Зборівський районний суд, докази отримані під час досудового розслідування із порушенням права на захист ОСОБА_10 недопустимими не визнав та використав при винесенні обвинувального вироку. Вважає порушеними вимоги ч. 12 ст. 290 КПК України, оскільки на стадії досудового розслідування у порушення вимог ст. 52 КПК України захисника залучено не було. ОСОБА_8 , як захисника, залучено лише судом, на стадії судового розгляду справи. За таких обставин можна дійти висновку про те, що захиснику не відкриті жодні матеріали досудового розслідування, а тому в силу ч. 12 ст. 290 КПК України, суд не мав права допустити відомості, що містяться в них, як докази;

стверджує, що виконання окремих слідчих та процесуальних дій проведено поза межами строку досудового розслідування, який закінчився 23.08.2018 року і не продовжувався. Тому вважає, що всі докази, які отримані слідчим після цієї дати є недопустимими. З тих же підстав вважає, що обов`язок відкриття матеріалів законному представнику виконано поза межами процесуальних строків. За таких обставин підлягає до застосування ч.12 ст. 290 КПК України, а тому суд не мав права допустити відомості, що містяться в матеріалах досудового розслідування, як докази.

вказує на порушення права на захист через неконкретність обвинувачення, а саме як у обвинувальному акті так і у оскаржуваному вироку не зазначено, який саме вид необережності мав місце у діях ОСОБА_10 . Зазначає, що з обвинувального акта і з оскаржуваного вироку, незрозуміло, які саме дії ОСОБА_10 призвели до настання шкідливих наслідків. Зміст обвинувачення, наведений у вироку Зборівського районного суду, та обвинувальному акті прокурора значно різняться. Із обвинувачення наведеного у обвинувальному акті «зникли» окремі обставини, а суд підстав для зміни обвинувачення у оскаржуваному вироку не навів.

За таких обставин, ОСОБА_7 вважає, що прокурором не доведена вина ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому судом безпідставно безпідставно застосовано ч. 3 ст. 286 КК України і ОСОБА_10 притягнуто до кримінальної відповідальності, а тому просить вирок Зборівського районного суду від 13.12.2018 року відносно ОСОБА_10 скасувати і провадження у справі закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Захисник ОСОБА_8 подав аналогічну апеляційну скаргу, в якій також просить оскаржуваний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, з тих же підстав, що зазначені в апеляційній скарзі законного представника.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

доводи сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_10 та наявність підстав для скасування вироку і закриття кримінального провадження, оскільки в ході судового розгляду не спростовано того, що в момент ДТП ОСОБА_10 перебував при свідомості,

міркування прокурора, яка вважає оскаржений вирок законним і обґрунтованим, а доводи апеляційних скарг надуманими, зокрема, вказала, що як з показань допитаного в ході судового розгляду ОСОБА_21 , який проводив судово-медичну експертизу в цій справі, слідує, що у разі втрати свідомості внаслідок інфаркту особа не зможе самостійно пересуватися і розмовляти, а з показань свідків про поведінку ОСОБА_10 безпосередньо після ДТП слідує, що він на той час свідомість не втратив, що спростовує версію сторони захисту про вчинення ДТП в непритомному стані,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судовий розгляд даного провадження місцевим судом проведено повно та всебічно. Суд першої інстанції дослідив усі надані сторонами кримінального провадження докази, перевірив усі обставини, що можуть мати значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку, належним чином мотивований та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах. Кваліфікація його дій за ч.3 ст.286 КК України є правильною.

Так, відповідно до п.2.9.б Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу.

Як встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_10 цих вимог не дотримався і керував автомобілем у хворобливому стані, що як встановлено висновком судовомедичної експертизи №406 був викликаний гострим трансмуральним інфарктом передньої стінки правого шлуночка серця з її розривом та наступною частковою тампонадою серця, що почався за декілька годин до настання його смерті (т.2 а.к.п.15-19).

Також, даними протоколу огляду місця події встановлено, що місцем ДТП є ділянка автодороги Броди-Тернопіль в с.Манюки, де відбулось зіткнення між автомобілями «ВАЗ 21051», р.н. НОМЕР_2 , і Фольксваген Пасат, р.н. НОМЕР_1 . Також, в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схемі з фототаблицею до нього зафіксовано розташування автомобілів, осипу скла та уламків автомобілів, напрямок руху кожного з них (т.2 а.к.п.1-11).

Як вбачається з матеріалів провадження і ніким не оспорюється, під час ДТП автомобіль «ВАЗ 21051» рухався у напрямку м.Тернопіль, а автомобіль Фольксваген Пасат у напрямку м.Броди.

Згідно висновку транспортної трасологічної експертизи №5-312/17 зіткнення автомобілів відбулося на смузі руху в напрямку м.Тернопіль, тобто на смузі руху автомобіля ВАЗ 2105 (т.2 а.к.п.116-125 ).

Відповідно до п.п. 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б,д) ПДР України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Оскільки ОСОБА_10 на ділянці дороги із крутим поворотом вправо, позначеним відповідним дорожнім знаком 1.1., перетнув своїм автомобілем горизонтальну дорожню розмітку 1.1. «вузька суцільна лінія», яку перетинати заборонено, і виїхав автомобілем на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з ВАЗ 21051, д.н.з. НОМЕР_2 , то наведені вимоги ПДР він порушив.

Як встановлено висновками судово-медичної експертизи №№407,408 внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ-21051 ОСОБА_11 і його пасажир ОСОБА_12 отримали закриті травми грудей з порушенням цілісності стінки крупної магістральної судини - аорти, що призвело до масивної внутрішньої кровотечі та різкого обезкровлювання організму і їх смерті, яка перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з отриманими при ДТП травмами.

Також, згідно висновків судово-медичних експертиз №1162 і №1161 пасажири автомобіля ВАЗ-21051 ОСОБА_14 і ОСОБА_13 під час дорожньо-транспортної пригоди отримали тяжкі тілесні ушкодження.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 за ч.3 ст.263 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, а також заподіяло потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.

Доводи захисника та законного представника невідповідність висновків суду першої інстанції про місце зіткнення автомобілів фактичним обставинам справи, а саме відсутність належних доказів того, що воно відбулось на зустрічній для автомобіля під керуванням ОСОБА_10 смузі руху, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки місце зіткнення автомобілів у цій ДТП встановлено не лише даними протоколу огляду місця події та показаннями потерпілих, свідків, а також і висновком транспортної трасологічної експертизи №5-312/17 від 22 вересня 2017 року, на вирішення якої серед інших було поставлено питання про те, в якому місці відносно елементів дороги відбулося зіткнення транспортних засобів. Провівши огляд автомобілів учасників ДТП, вивчивши матеріали кримінального провадження та провівши відповідні дослідження, хід яких описаний в дослідній частині висновку, експерт вказав, що зіткнення автомобіля Фольксваген Пасат з автомобілем ВАЗ-21051 відбулося на смузі руху в напрямку м.Тернопіль, тобто на смузі руху автомобіля ВАЗ 21051 (т.2 а.к.п.116-125 ).

Доводи апеляційних скарг про суперечність викладених у вироку висновків в частині того, що суд визнав доведеним, що ОСОБА_10 порушив вимоги п.2.9.б. Правил дорожнього руху України і виїзд на смугу зустрічного руху допустив безпричинно, є безпідставними.

Так, з висновку судово-медичної експертизи №406 вбачається, що ОСОБА_10 керував автомобілем у хворобливому стані, викликаному гострим трансмуральним інфарктом передньої стінки правого шлуночка серця з її розривом та наступною частковою тампонадою серця, що почався щонайменше за декілька годин до настання його смерті. При цьому, експертизою встановлено, що причиною смерті був не інфаркт, а отримана в результаті ДТП травма. (т.2 а.к.п.15-19).

Також, з матеріалів справи вбачається, що будь-яких перешкод на смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_10 не було, тобто не існувало об`єктивних причин для виїзду на смугу зустрічного руху. Однак, внаслідок хворобливого стану ОСОБА_10 не був достатньо уважний і на ділянці дороги із крутим поворотом вправо не впорався з керуванням та виїхав автомобілем на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з іншим автомобілем.

Твердження захисника і законного представника, що ОСОБА_10 втратив свідомість ще до вчинення ДТП були перевірені в ході судового розгляду і спростовуються наведеними у вироку доказами, в тому числі показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , з яких вбачається, що безпосередньо після ДТП вони були на місці події і в той період часу ОСОБА_10 був при свідомості, стояв на колінах біля дверей свого автомобіля, а коли його занесли в автомобіль швидкої допомоги розмовляв з фельдшером, давав йому вказівки.

Наведені показання свідків про поведінку ОСОБА_10 безпосередньо після ДТП повністю спростовують доводи сторони захисту про те, що він міг втратити свідомість до моменту зіткнення автомобілів.

Крім того, з повідомлених цими свідками обставин вбачається, що виявлене під час судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 захворювання (інфаркт), яке розпочалось щонайменше за кілька годин до його смерті, але не було її причиною, не призвело і до втрати ним свідомості до моменту ДТП, оскільки після цього він самостійно рухався і розмовляв. У зв`язку цим є безпідставними доводи апеляційних скарг про те, що для правильності встановлення обставин справи мають істотне значення показання медичних працівників ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_23 про ймовірність втрати особою свідомості на певній стадії розвитку інфаркту.

В апеляційних скаргах не заперечується, що після ДТП ОСОБА_10 самостійно рухався, сидів на колінах і розмовляв. Доводи про те, що після ДТП рухи ОСОБА_10 були хаотичними і неосмисленими спростовуються наведеними у вироку та зафіксованими звукозаписом судового засідання показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Крім того, в апеляційних скаргах не заперечується зміст показань цих свідків, як їх наведено у вироку, а стверджується про їх невірну оцінку судом першої інстанції, однак не наведено обставин, які би вказували на те, що показання свідків у цій частині були досліджені судом не повністю або з порушеннями. Також, в апеляційних скаргах та в ході апеляційного розгляду не було заявлено клопотань про повторне дослідження цих обставин.

Доводи апеляційних скарг щодо показань свідка ОСОБА_20 , який бачив автомобіль ОСОБА_10 перед дорожньо-транспортною пригодою на відстані 300 м від неї, не містять даних про втрату ОСОБА_10 свідомості на момент ДТП, а тому не спростовують і не підтверджують як версію сторони захисту, так висновки суду першої інстанції.

Аналізуючи наведені в апеляційних скаргах твердження про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та судового розгляду, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, доводи про те, що постанова слідчого про залучення захисником у даному кримінальному провадженні адвоката ОСОБА_9 була скасована судом першої інстанції не підтверджується матеріалами провадження, оскільки таке рішення суду в них відсутнє.

Доводи апеляційних скарг про порушення вимог КПК України щодо вручення підозри і копії обвинувального акту підозрюваному, який помер, не є істотними.

Так, дане кримінальне провадження на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України було закрито постановою прокурора від 22 листопада 2017 року, яку за скаргою адвоката ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 було скасовано ухвалою слідчого судді від 23 січня 2018 року з тих підстав, зокрема, що родичі загиблого ОСОБА_10 наполягають на необхідності його реабілітації.

Зі змісту статті 284 КПК України вбачається, що нею передбачено можливість закриття кримінального провадження у випадку смерті підозрюваного, крім випадків якщо воно необхідне для його реабілітації. Однак, чинним КПК України не передбачено окремого порядку здійснення кримінального провадження для реабілітації померлої особи, що якої існує обґрунтована підозра про вчинення нею злочину.

Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або не однозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Враховуючи наведене та аналізуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку воно було правильно продовжено в загальному порядку з урахуванням загальних засад кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження в даному випадку стороні захисту було забезпечено розгляд справи незалежним і неупередженим судом та можливість на основі змагальності під час відкритого судового розгляду відстоювати свою правову позицію шляхом реалізації відповідних процесуальних прав, в тому числі і передбачених ст. ст. 42, 44, 46 КПК України.

Так, постановою слідчого від 04 квітня 2018 року ОСОБА_7 залучена до цього кримінального провадження з метою реалізації процесуальних прав сторони захисту, у частині реабілітації померлого ОСОБА_10 (т.1 а.к.п.158-159).

Також, на підставі ордера серії РН-414 №27, його договору б/н від 26 грудня 2017 року з ОСОБА_7 про надання правової допомоги та копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН №1167, наданих слідчому адвокатом ОСОБА_9 його було залучено до участі в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 як його захисника (т.1 а.к.п160-167).

Тобто, після скасування слідчим суддею постанови про закриття кримінального провадження, воно було продовжено з метою реабілітації померлого ОСОБА_10 , для здійснення захисту та представництва інтересів якого у визначеному законом порядку до кримінального провадження на стадії досудового розслідування слідчим було допущено як законного представника дочку померлого - ОСОБА_7 , а як захисника залученого нею адвоката ОСОБА_9 і таким чином для сторони захисту забезпечено реальну можливість реалізувати процесуальні можливості, передбачені ст. ст. 44-49 КПК України.

Твердження законного представника ОСОБА_7 , що під час досудового розслідування адвокат ОСОБА_9 був залучений нею виключно як її представник, а не як захисник підозрюваного, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

За змістом ст.ст.44,51 КПК України як законні представники можуть бути залучені близькі родичі і члени сім`ї підозрюваного, про що слідчий виносить постанову. Законний представник користується процесуальними правами особи, інтереси якої він представляє. Договір із захисником має право укласти особа, яка діє в інтересах підозрюваного.

Відносно ОСОБА_7 в цьому кримінальному провадженні не було оголошено підозру, до участі в ньому вона була залучена виключно для реалізації процесуальних прав ОСОБА_10 , який помер. Отже, дане провадження не стосувалося її особистих прав та законних інтересів, а тому не було підстав залучення адвоката чи представника для їх захисту.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування адвокат ОСОБА_9 діяв у процесуальному статусі саме захисника, а не представника законного представника, як він стверджував в ході апеляційного розгляду. Так, в матеріалах провадження містяться:

адресоване адвокату ОСОБА_9 як захиснику повідомлення від 04 квітня 2018 року про завершення досудового розслідування відносно ОСОБА_10 за ч.3 ст.286 КК України і роз`яснення права на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в порядку ст.290 КПК України (т.1 а.к.п.168);

протокол від 18 квітня 2018 року про надання ОСОБА_9 доступу до матеріалів досудового розслідування відносно ОСОБА_10 за ч.3 ст.286 КК України, в якому ОСОБА_9 особистим підписом підтвердив надання йому такого доступу як захиснику (т.1 а.к.п.175-176);

адресоване прокурору в цьому кримінальному провадженні повідомлення підписане ОСОБА_9 18 квітня 2018 року як захисником про те, що сторона захисту не володіє речовими доказами чи матеріалами, які необхідно надавати стороні обвинувачення (т.1 а.к.п.177);

розписка адвоката ОСОБА_9 про отримання ним як захисником ОСОБА_10 копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування (т.1 а.к.п.14).

З огляду на викладене, порушень визначеного процесуальним законом права на захист під час досудового розслідування і виконання вимог ст. 290 КПК України не було допущено, а тому на переконання колегії суддів доводи апеляційних скарг у цій частині, в тому числі про визнання з цих підстав недопустимими усіх зібраних доказів, є необґрунтованими.

Не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону і твердження апеляційних скарг, що процесуальні дії в період з 23 березня по 18 квітня 2018 року, були проведені поза межами строків досудового розслідування.

За змістом ч.1,3 ст.219 КПК України (в редакції Закону України від 13.03.2017р. №1950-VIII, що діяла з 14.04.2017 р. і застосовується до справ, по яких відомості про кримінальне правопорушення, були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань до введення в дію змін, внесених підпунктом 14 пункту 7 параграфа 1 розділу 4 Закону України від 03.10.2017 р. N 2147-VIII) досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину. Строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею або винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження повідомлення про підозру ОСОБА_10 за ч.3 ст.289 КК України було складено 22 листопада 2017 року. В цей же день кримінальне провадження відносно нього було закрито на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України (т.2 а.к.п.169-173).

Постанову про закриття кримінального провадження скасовано ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 2018 року, яку направлено в прокуратуру для продовження досудового розслідування (т.2 а.к.п.176).

Після цього, матеріали кримінального провадження були передані старшому слідчому СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_24 згідно листа старшого групи прокурорів в цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 від 09 лютого 2018 року (т.1 а.к.п.155-157, т.2 а.к.п.177).

Повідомлення про завершення досудового розслідування відносно ОСОБА_10 за ч.3 ст.286 КК України і роз`яснення права на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в порядку ст.290 КПК України здійснено прокурором 04 квітня 2018 року, а протокол про надання такого доступу підписаний ОСОБА_7 , як представником підозрюваного, який помер, і його захисником ОСОБА_9 - 18 квітня 2018 року. (т.1 а.к.п.168,176).

Обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні складений слідчим та затверджений прокурором 18 квітня 2018 року і того ж дня направлений до суду (т.1 а.к.п.1,7,15).

Отже, в перебіг строку досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні слід включати процесуальні дії, які здійснені 22 листопада 2017 року, в період з 09 лютого по 04 квітня 2018 року, а також 18 квітня 2018 року, що в сукупності не перевищує визначеного законом двомісячного строку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що всі докази в цьому провадженні були зібрані, а процесуальні дії вчинені, в межах строків досудового розслідування, а тому доводи апеляційних скарг про визнання окремих недопустимими доказів недопустимими з цих підстав є неспроможними.

Доводи апеляційних скарг про неконкретність пред`явленого обвинувачення колегія суддів вважає безпідставними.

Так, зі змісту обвинувального акту від 18 квітня 2018 року вбачається, що він містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, який є достатнім для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, що у свою чергу, давало стороні захисту і суду можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, а тому в даному випадку відсутні такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції не визнав доведеними окремі обставини, які слідчий і прокурор вважали встановленими і вказали в обвинувальному акті, не спростовують правильності викладених у вироку висновків про доведеність складу інкримінованого правопорушення за ч.3 ст.286 КК України. Стороною обвинувачення цей вирок не оспорюється і прокурор не заперечує правильність відхилення судом частини обвинувачення, а тому з підстав невмотивованості в цій частині вирок скасуванню не підлягає.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання про відсутність під час досудового розслідування та в ході судового розгляду таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, а тому не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг захисника і законного представника.

Разом з тим, місцевий суд, дійшовши обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 за ч.3 ст.286 КК України, допустив порушення положень КПК України, ухваливши обвинувальний вирок відносно померлої особи, що є недопустимим, виходячи з такого.

Одним із завдань кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного й неупередженого розслідування та судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Обвинувальним вироком, за змістом ч.2 ст.373 КПК України, вирішується питання про визнання особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до відповідальності.

Смерть особи виключає можливість притягнення її до кримінальної відповідальності, а тому відносно померлої особи не може бути ухвалено обвинувального вироку.

Згідно з п.5 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

Зі змісту вказаної норми закону випливає, що вирок ухвалюється лише в разі необхідності виправдання померлої особи, в іншому випадку провадження підлягає закриттю.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції із закриттям кримінального провадження в зв`язку зі смертю ОСОБА_10 , оскільки підстав для його реабілітації в ході судового розгляду не встановлено.

З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст. 404-4019 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_25 і законного представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2018 року відносно ОСОБА_10 скасувати, а кримінальне провадження відносно нього за ч.3 ст.286 КК України закрити на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України.

Процесуальні витрати на залучення експертів віднести на рахунок держави.

Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 20 червня 2017 року на автомобілі ВАЗ 21051», р.н. НОМЕР_2 , і Фольксваген Пассат, р.н. НОМЕР_1 .

Речові докази:

- автомобілі «ВАЗ 21051» р.н. НОМЕР_2 , і Фольксваген - Пассат р.н. НОМЕР_1 , які зберігаються на території майданчика Зборівського відділення поліції Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області передати на зберігання відповідно ОСОБА_26 та ОСОБА_7 до вирішення питання про оформлення спадщини на ці автомобілі;

- медичні картки стаціонарного хворого № 26 та №200 на ім`я ОСОБА_10 повернути ОСОБА_7 .

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4