справа № 405/5937/18
провадження № 11-кп/4809/508/19
Даною ухвалою апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 липня 2019 року, якою стосовно ОСОБА_1 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 23.09.2019, залишено без зміни.
Відповідно до ч.3 ст.375 КПК України, кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення, вважаю за можливе висловити окрему думку з приводу прийнятого рішення.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання, особисту поруку, домашній арешт, або інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.
Вважаю, що у відповідності до ст.399 КПК України необхідно було б відмовити у відкритті провадження щодо розгляду апеляційної скарги по суті, як такої, що не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
За змістом ч.2 ст.392 КПК України, визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включено до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Тобто, ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового розгляду кримінального провадження, окремому оскарженню не підлягає.
Водночас, рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Цим же рішенням Конституційний Суд зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч.2 ст.392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням, а також запровадити такий механізм гарантування права на свободу обвинуваченого, стосовно якого винесено ухвалу про тримання під вартою під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, який не перешкоджатиме досягненню цілей правосуддя, не порушуватиме права інших учасників кримінального провадження та забезпечуватиме інші засади судочинства, зокрема розумні строки розгляду справи (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини, пункт 2 резолютивної частини).
Конституційний Суд приймаючи рішення не зазначив про втрату чинності ч.2 ст.392 КПК України, як не конституційної, а визнано неконституційним відсутність норми про апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, та зобов`язано законодавця впровадити відповідне нормативне регулювання.
Станом на дату надходження апеляційної скарги обвинуваченого ч.2 ст.392 КПК України не приведена законодавцем у відповідність із Конституцією України та рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року і залишається чинною у викладеній вище редакції, якою встановлено обмеження на апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, тобто відсутній процесуально визначений порядок прийняття та розгляду зазначеної категорії проваджень.
Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.85 Конституції України прийняття законів України належить виключно до повноважень Верховної Ради України.
В ч.2 ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наразі Суд не може самостійно визначати порядок та спосіб розгляду зазначених скарг, фактично вчиняти підміну повноважень визначених нормами чинного Законодавства, та покладати на Суд функцію законодавчого органу, тобто делегування функцій законодавчого органу, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Враховуючи викладене, за відсутності спеціальних норм, що чітко визначають порядок, строки апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою на стадії судового розгляду кримінального провадження, процедуру апеляційного розгляду цих скарг, апеляційний суд за відсутності наявного нормативно - правового регулювання не має повноважень приймати до розгляду апеляційні скарги на вказані ухвали суду першої інстанції.
Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2