Справа № 147/62/14-к
Провадження №11-кп/801/15/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
11 травня 2019 рокум. Вінниця
Судді Вінницького апеляційного суду ОСОБА_3 у провадженні
№11-кп/772/15/2019.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11.05.2019 апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями обвинуваченого ОСОБА_4 задоволено частково. Вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 17.04.2014 щодо ОСОБА_5 змінено в частині призначеного йому покарання. Вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 368 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК України звільнено його від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком 3 роки. Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Мотиви рішення: в ході апеляційного розгляду кримінального провадження ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся. Враховуючи наведене та те, що з часу вчинення ним кримінального правопорушення минуло більше п`яти років, за цей період нових злочинів він не скоював, позитивно характеризується за місцем проживання, а тому є підстави для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України і таке покарання буде необхідне й достатнє для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, керуючись ч. 3 ст. 375 КПК України, викладаю окрему думку.
Так, суд першої інстанції визнав винним та засудив ОСОБА_4 ч. 2 ст. 368 КК України та призначив покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст.ст. 66, 67 КК України судом не було встановлено.
Допитаний в судовому засіданні першої інстанції обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому діянні по ст. 368 ч. 2 КК України не визнавав.
Обвинувачений ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі просив вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 17.04.2014 скасувати в зв`язку із недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України і закрити кримінальне провадження.
В судові засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 не з`являвся. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12.02.2018 ОСОБА_4 оголошено у розшук, а після його затримання ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21.02.2019 до обвинуваченого ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
04.04.2019 ОСОБА_4 подав зміни та доповнення до апеляційної скарги в яких не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності його вини, просить змінити вирок в частині призначення покарання на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком один рік. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом не враховано обставини, які пом`якшують його покарання, а саме: вчинення кримінального правопорушення вперше, щире каяття та сприяння розкриттю злочину.
Вважаю, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягала задоволенню.
Суд першої інстанції врахував вимоги ст. 65 КК України, та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів а тому покарання обвинуваченому призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України.
Звільнення обвинуваченого від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Всупереч цим вимогам ухвала Вінницького апеляційного суду не містить жодного обґрунтування застосування ст. 75 КК України, а зазначені підстави, що пом`якшують покарання це повне визнання вини та щире каяття не відповідають дійсності та не можуть бути враховані через 5 років після постановлення вироку.
Крім того, суд апеляційної інстанції при звільненні ОСОБА_4 порушив принцип безпосередності дослідження доказів, оскільки обвинувачений не був допитаний в суді апеляційної інстанції та не було з`ясовано чи визнає він себе винним у вчиненні інкримінованого йому правопорушення та за яких обставин відбулось його щире каяття, яке було визнано судом як пом`якшуючу вину обставину.
Аналізуючи усі обставини справи, а саме: не визнання вини як під час досудового розслідування так і в суді та поданій апеляційній скарзі, поведінку обвинуваченого після вчиненого кримінального правопорушення: переховування від суду до моменту його затримання 21.02.2019, що свідчить про відсутність таких пом`якшуючих покарання обставин, як повне визнання вини та щире каяття, які суд апеляційної інстанції визнав без жодного обґрунтування.
Міжнародні стандарти протидії корупції зобов`язують держави вживати заходів для встановлення у своєму національному законодавстві відповідальності за вчинення корупційних діянь. Це закріплено, зокрема, у Главі ІІ «Кримінальної Конвенції про боротьбу з корупцією» від 27.01.1999 року, Главі ІІ Додаткового протоколу до неї від 15.05.2003 року, Главі ІІІ «Конвенції ООН проти корупції» від 31.10.2003 року, що ратифіковані Верховною Радою України 18.10.2006 року та є обов`язковими для України.
Призначення іспитового терміну за вчинення кримінального правопорушення пов`язаного з корупцією суперечить принципам запобігання і протидії корупції, не відповідає міжнародним стандартам у цій сфері, не сприятиме зміцненню авторитету країни, завдасть шкоди демократичним засадам управління суспільством, функціонування державного апарату, порушить встановлений порядок здійснення повноважень посадовими і службовими особами органів державної влади.
Суддя ОСОБА_3