Постанова
Іменем України
08 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 426/4506/15-к
провадження № 51-4885км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
в режимі відео конференції:
засудженої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Сватівського районного суду Луганської області від 18 липня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 19 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000303 за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 раніше не судиму,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Сватівського районного суду Луганської області від 18 липня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу на суму 850 грн. На підстав ст. 49 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного судом покарання у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 41677,12 грн та 5000 грн відповідно.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винною в тому, що вона 01 травня 2014 року приблизно о 23:30, перебуваючи у парку ім. Тітова у м. Сватове Луганської області, в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, в ході раптово виниклої сварки з побутових питань, кинула скляну пляшку в напрямок ОСОБА_6 та влучила нею в обличчя останнього, чим спричинила потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 19 грудня 2017 року вирок місцевого суду змінено. Постановлено вважати призначене покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Виключено зазначення у резолютивній частині вироку посилання на закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з закінченням строків давності.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзізахисник просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо засудженої на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення. Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на неповноту та однобічність судового розгляду. Крім того, вказує, що суд першої інстанції послався на постанову судді Сватівського районного суду Луганської області від 12 січня 2015 року, якою ОСОБА_7 було визнано винною за ст. 173 КУпАП за обставин спричинення потерпілому тілесних ушкоджень за обставин вказаних у вироку, проте вказана постанова не була досліджена у судовому засіданні. Крім того, вважає, притягнення обвинуваченої до адміністративної і кримінальної відповідальності за одне і теж саме діяння суперечить положенням ч. 1 ст. 61 Конституції України. Зазначає, що у матеріалах кримінального провадження відсутні письмові докази, які підтверджують, що засуджена вчинила злочин у стані алкогольного сп`яніння. Вважає рішення суду в частині стягнення на користь потерпілого сум моральної та матеріальної шкоди необґрунтованим. Також стверджує, про неправильне застосовування положень ст. 49 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення як безпідставну.
В судовому засіданні засуджена та її захисник підтримали касаційну скаргу, а прокурор та потерпілий заперечували проти її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 даної статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених судом доказів, і є правильними.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджена своєї винуватості в умисному заподіянні ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я не визнала, але суд обґрунтовано послався у вироку на послідовні показання потерпілого, який в судовому засіданні у своїх показаннях зазначив про завдання йому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.
Ці показання потерпілого узгоджуються з іншими доказами, безпосередньо сприйнятими судом, зміст яких докладно наведено у вироку, зокрема з показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які були присутніми під час конфлікту, а також показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , висновками судово-медичної експертизи № 42 від 07 червня 2014 року та додаткової судово-медичної експертизи № 89 від 24 липня 2015 року.
Ставити ці показання під сумнів, підстав немає. Окрім того, судом не встановлено доказів, які б підтверджували отримання потерпілим тілесних ушкоджень при інших обставинах.
Характер умисних дій засудженої та локалізація завданих нею тілесних ушкоджень потерпілому свідчать, що умислом ОСОБА_7 охоплювалося спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.
Суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані у провадженні докази, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_7 винною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 125 КК України. Отже, вважати, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, підстав не має.

Посилання захисника на не дослідження безпосередньо судом першої інстанції постанови судді Сватівського районного суду Луганської області від 12 січня 2015 року, якою ОСОБА_7 була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП спростовується матеріалами провадження, зокрема журналом судового засідання та записом даного засідання, зробленого за допомогою технічного засобу (Т. 2, а.п. 37-38), з яких слідує, що вказана постанова була предметом дослідження судом першої інстанції.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про порушення судами положень ст. 61 Конституції України та притягнення ОСОБА_7 двічі до юридичної відповідальності за одне і те саме діяння, то вони є необґрунтованими.
Так, притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП за скоєння дрібного хуліганства, тобто нецензурної лайки в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян, не виключає притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, внаслідок чого потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження.

Посилання сторони захисту на неправильне застосування судами ст. 49 КК України є безпідставними з огляду на наступне.
За нормами п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до дня набрання вироком законної сили минули три роки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Частиною 8 ст. 284 КПК України встановлено, що закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує.

Дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Санкцією ч. 2 ст. 125 КК України передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.
Отже, з урахуванням положень ч. 2 ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, є злочином невеликої тяжкості, оскільки за нього передбачалося покарання більш м`яке, ніж позбавлення волі на строк не більше двох років, інше більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З моменту вчинення злочину ОСОБА_7 на час ухвалення вироку вищезначені строки закінчились.
Так, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від призначеного судом покарання зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, та керуючись п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрив кримінальне провадження.
Апеляційний суд, в свою чергу, погодився з рішенням суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 49 КК України від покарання, пославшись на те, що остання свою вину не визнала та згоду в суді першої інстанції на звільнення її від кримінальної відповідальності не дала, проте виключив зазначення у резолютивній частині вироку посилання на закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Колегія суддів погоджується з рішенням судів про звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Так, засуджена в суді касаційної інстанції зазначила, що вона згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності не дає, про це вона вказувала і в суді апеляційної інстанції. Що стосується надання нею згоди у судді першої інстанції на звільнення її від кримінальної відповідальності згідно ст. 49 КК України, то погоджуючись на таке звільнення, вона в повній мірі не була обізнана щодо наслідків застосування вказаних положень. Таким чином, враховуючи думку потерпілої, колегія суддів не вбачає підстав звільнення її від кримінальної відповідальності.
Посилання сторони захисту на неправильність вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 і невмотивованість рішення місцевого суду в цій частині є безпідставні.
Так, згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
У провадженні встановлено, що на користь потерпілого ОСОБА_6 з засудженої ОСОБА_7 стягнуто 41677,12 грн. матеріальної шкоди. Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, установленим судом, та його підтверджено доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Зокрема, як убачається з вироку, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, суд виходив з засад розумності і справедливості, враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань, завданих внаслідок отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, фізичного болю, завданого йому.
Таким чином, рішення суду щодо стягнення з засудженої ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_6 моральної шкоди на суму 5000 грн. узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних страждань потерпілого.
З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції, і підстави вважати його необґрунтовано завищеним відсутні.
Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 належним чином проаналізував усі доводи поданої на вирок місцевого суду апеляційної скарги захисника, на кожний з доводів, що в ній міститься, дав повну та вичерпну відповідь.
Інші доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу має бути залишено без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:

Вирок Сватівського районного суду Луганської області від 18 липня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 19 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженої ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3