ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 761/29689/15-к

провадження № 51-3952км18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2017 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_5 : на користь ОСОБА_9 95 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь держави 2150,40 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_9 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Судом ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він за обставин, викладених у вироку, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Як установив суд, 3 лютого 2015 року приблизно о 13:15 ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai ix35» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по просп. Перемоги у м. Києві, всупереч вимогам п. 2.3 пп. «б», пунктів 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України (далі ПДР) виявив неуважність до дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості, не впорався з керуванням, через що допустив зіткнення з автомобілем «Skoda Oktavia» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_10 , який виїхав на згаданий проспект і перебував у крайній правій смузі руху. Внаслідок зіткнення вказаний транспортний засіб відкинуло на припаркований автомобіль «Toyota Camry» (державний номерний знак НОМЕР_3 ). У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажир автомобіля «Skoda Oktavia» ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати постановлені щодо нього судові рішення і закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливостей їх отримати.Заперечуючи повноту всього слідства, правильність установлення фактичних обставин справи, скаржник наводить доводи, суть яких зводиться до того, що ДТП сталася через недодержання ПДР водієм ОСОБА_11 ; вирок ґрунтується на недопустимих доказах, яким суд не дав належної оцінки й здійснив провадження з порушенням засад законності, змагальності та презумпції невинуватості. Разом із цим засуджений ставить під сумнів спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості і, посилаючись на те, що він не є винуватцем ДТП, вважає неправомірним стягнення з нього на користь потерпілого коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди. На думку ОСОБА_5 , апеляційний суд залишив поза увагою допущені порушення, всупереч завданням та засадам кримінального провадження формально здійснив процедуру перегляду й постановив незаконне рішення.

На вказану касаційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_7 подав заперечення, в яких, наводячи аргументи, стверджує про необґрунтованість заявлених засудженим касаційних вимог.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу; прокурор та представник потерпілого заперечили обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також доводи, викладені в касаційній скарзі й у поданому на неї запереченні, колегія судів дійшла висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції (далі Суд) перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу Суд не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених у вироку.
У поданій касаційній скарзі засуджений, серед іншого, не погоджується з установленими фактичними обставинами справи, заперечує повноту судового розгляду, ставить під сумнів достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірки в силу статей 433, 438 КПК до повноважень Суду законом не віднесено.
Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з додержанням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у ході судового слідства як обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_12 ; даних, що містяться у протоколах огляду місця ДТП від 3 лютого 2015 року, у схемі та фототаблиці до нього, огляду комп`ютерного диску від 10 березня 2015 року з відеозаписом згаданої пригоди, слідчого експерименту від 23 травня 2015 року за участю свідка ОСОБА_10 , а також на підставі проведених автотехнічних та судово-медичних експертних досліджень (висновки: від 5 травня 2015 року № 189ат, від 10 серпня 2015 року № 266ат, від 2 квітня 2015 року № 630/е, від 19 червня 2015 року № 935/ Е), зміст яких детально відображено у вироку.
За матеріалами провадження, подію ДТП було зафіксовано відеокамерою, комп`ютерний диск із відповідним записом визнано речовим доказом, який долучено до справи та переглянуто в ході судового слідства. Зміст указаного запису щодо обставин події та інформація, зазначена на схемі цієї пригоди (додаток до протоколу огляду місця пригоди), підписаної ОСОБА_5 без застережень, слугували підставою для визнання судом неспроможною висунутої обвинуваченим на свій захист версії про додержання ним ПДР.
Крім того, у цій справі обставини ДТП з технічної точки зору були предметом ретельного експертного дослідження, за результатами якого встановлено, що дії водія ОСОБА_5 не відповідали вимогам пунктів 12.4, 12.1 ПДР і він у разі виконання останнього мав технічну можливість уникнути зіткнення в конкретній дорожній ситуації.
На спростування такого висновку експерта переконливих доводів у касаційній скарзі не наведено, а сама по собі незгода засудженого з вихідними даними, на підставі яких проводилося дослідження, не тягне за собою визнання недопустимим цього доказу.
Про те, що зіткнення допустив саме водій ОСОБА_5 , зазначав у своїх показаннях суду й потерпілий ОСОБА_9 . Останній також наполягав на отриманні ним тілесних ушкоджень унаслідок ДТП.

Факт заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень та їх ступінь тяжкості встановлено висновками експертів № 630/е та № 935/Е, з яких убачається, що під час проведення судово-медичного огляду у ОСОБА_9 було виявлено, у тому числі, закриту травму грудної клітки: перелам 8-го ребра зліва (зі зміщенням уламків), яке за класифікацією є ушкодженням середнього ступеня тяжкості, що утворилося 3 лютого 2015 року внаслідок автомобільної травми травма пасажира автомобіля (у салоні) при зіткненні його з іншим транспортним засобом.
Правових підстав для визнання цих висновків недопустимими суд не мав, адже їх було одержано з урахуванням правил статей 101, 102, 242, 243 КПК.
Не залишилися без оцінки суду у вироку і показання свідка ОСОБА_12 . З огляду на те, що свідок є знайомою матері ОСОБА_5 та не була очевидцем ДТП, суд обґрунтовано не взяв до уваги її свідчення.
Згідно з матеріалами провадження суд у порядку, передбаченому КПК, розглянув усі клопотання сторони захисту, в тому числі щодо недопустимості доказів, і вмотивовано відмовив у їх задоволенні. Отже, посилання в касаційній скарзі на порушення судом загальних засад кримінального провадження не можна визнати прийнятними.
Всупереч твердженням у поданій касаційній скарзі місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення проти безпеки руху.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в касаційній скарзі не наведено.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_5 обґрунтовано отримало юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 286 КК.
Призначене засудженому покарання є справедливим, відповідає його меті та загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.
Вирок суду відповідає положенням ст. 374 КПК.
Оскільки ОСОБА_5 свою незгоду зі стягненням із нього на користь потерпілого коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди пов`язує лише з позицією про недоведеність його винуватості у вчиненні злочину, яку спростовано у вироку, підстав вважати неправильним чи несправедливим вирішення місцевим судом цивільного позову не вбачається.
Крім того, доводи ОСОБА_5 про незаконність його засудження були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи, викладені в апеляційній скарзі, цей суд належним чином розглянув і, визнавши їх неспроможними, відмовив у задоволенні заявлених стороною захисту вимог, навівши переконливе обґрунтування прийнятого рішення. Зміст оспорюваної ухвали відповідає статтям 370, 419 КПК, а процедура перегляду не суперечить статтям 2, 7 цього Кодексу.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування постановлених щодо ОСОБА_5 судових рішень і закриття кримінального провадження на підставах, зазначених у касаційній скарзі, під час розгляду справи в суді касаційної інстанції не встановлено.

Тому подану касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3