Справа № 183/7183/18
№ 1-кп/183/667/19
В И Р О К
іменем України

17 січня 2019 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 28.09.2018 року за № 0000554, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Радалівка Глобинського району Полтавської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, інваліда ІІІ групи, не одруженого, звільненого з військової служби, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2015 року наказом № 54 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду оператора апаратної взводу зв`язку центру зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_3 .

Відповідно до положень ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗС України та Військової присяги, солдат ОСОБА_6 , як військовослужбовець, зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань доручених йому за посадою, показувати приклад дисциплінованості, скромності і витримки, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників), поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших військовослужбовців від негідних вчинків та протиправних дій, дорожити честю і гідністю кожної особи, зміцнювати військове товариство.

Крім того, згідно ст.ст. 199, 216 Статуту внутрішньої служби ЗС України необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», в Україні з 18.03.2014 розпочато особливий період.

11 березня 2015 року солдат ОСОБА_6 звернувся за медичною допомогою до медичної роти військової частини НОМЕР_1 та до 15 березня 2015 року проходив обстеження.

З 15 березня 2015 року по 31 березня 2015 року солдат ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні в медичній роті військової частини НОМЕР_1 з діагнозом «гострий бронхіт», про що свідчить виписний епікриз.

З 4 квітня 2015 року по 9 квітня 2015 року, відповідно до записів у медичній картці, солдат ОСОБА_6 проходив обстеження в медичній роті військової частини НОМЕР_1 та у військовому шпиталі АДРЕСА_3 (військова частина НОМЕР_2 ).

З 15 квітня 2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що посвідчує відповідна довідка, надана медичним закладом, 29 квітня 2015 року солдата ОСОБА_6 було виписано та 30 квітня 2015 року вказаний військовослужбовець мав прибути до військової частини НОМЕР_1 .

Однак, 30 квітня 2015 року солдат ОСОБА_6 , всупереч вимог Статуту та Законів України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 , без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, свої службові обов`язки не виконував,час проводив на власний розсуд, не вживаючи заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

22 листопада 2016 року військовослужбовець ОСОБА_6 став учасником дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого отримав ВЧМТ, забій головного мозку середнього ступеню важкості, вдавлений уламковий перелом лобної та скроневої кісток, інші травми та відповідно до свідоцтва про хворобу № 2599 від 11 жовтня 2018 року, виданого у військовому шпиталі АДРЕСА_3 (військова частина НОМЕР_2 ), визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме:

- витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 28.09.2018 року за № 0000554, згідно якого 01.05.2015 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та незаконно перебував за її межами до 24.09.2018 року

(а.п. 24);

- витяг з наказу № 272 від 04.10.2018 року, згідно якого ОСОБА_6 04.10.2018 року виключено із списків особового складу частини у зв`язку із самовільним залишенням частини з 01.05.2015 року по 24.09.2018 року

(а.п. 52);

- акт проведення службового розслідування, згідно якого встановлено, що ОСОБА_6 не з`явився вчасно на службу до військової частини без поважних причин

(а.п. 26-28);

- копії документів щодо проходження ОСОБА_6 військової служби

(а.п. 42-50).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_6 встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу до військової частини, без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_6 відповідно до ст.ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставиною, яка пом`якшує покарання, визначеної ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття.

Також суд враховує, що ОСОБА_6 за місцем проходження служби та місцем мешкання характеризується позитивно, раніше не судимий. Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав ряд захворювань, має ІІІ групу інвалідності.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років.

З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченим ОСОБА_6 , суд вважає, що призначення обвинуваченому покарання у виді максимального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією зазначеної статті, буде занадто суворим, а призначення мінімального покарання достатньою мірою сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_6 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому суд вважає, що з причин, визначених раніше, обвинуваченому ОСОБА_6 можливо застосувати ст. 75 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 не виїздити за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений у Дніпровський апеляційний суд через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1