Провадження: № 1-кп/484/15/19
Справа: № 484/1788/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2019 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська кримінальну справу за обвинуваченням:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця c. Зелене Верховинського району Івано-Франківської області, громадянина України; освіта середня-спеціальна; зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який проходить строкову військову службу на посаді номера обслуги гарматної артилерійської батареї 2 гарматного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні солдат; раніше судимого: Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області від 19.10.2016р. за ч.1 ст.410 КК України до 4 р. позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.4 ст. 407 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:

сторони обвинувачення прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

встановив:

Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) від 26.11.2016 № 317 солдата ОСОБА_3 звільнено з військової служби за контрактом за п.п. "е" п. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та призначено для подальшого проходження військової служби на посаді механіка - водія оператора 2 бойової машини взводу протитанкових керованих ракет військової частини - польова пошта НОМЕР_3 .

Відповідно до Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадянина України. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - це функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільового) або введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Згідно ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період це період, що настає з моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. З моменту видання виконувачем обов`язків Президента Украни Указу "Про часткову мобілізацію" № 303/2014 від 17.03.2014 року на території України почав діяти особливий період, який тривав на момент не з`явлення вчано на службу нового місця служби до військової частини - польова пошта НОМЕР_4 солдатом ОСОБА_3 .
Згідно п.п.1.3 ч.3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 11,16,128,216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" був зовобв`язаний дотримуватися загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку прибуття до нового місця служби.
Діючи в порушення вимог вищезазаначених нормативних актів, солдат ОСОБА_3 , вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби. Відповідно до розпорядження начальника управління персоналу - заступника начальника штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 28.12.2016 № 116/9/4/15584 командиром військової частини - польова пошта НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) видано наказ № 342 від 29.12.2016 року, відповідно до якого солдат ОСОБА_3 вибув до нового місця служби до військової частини - польова пошта НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 ).
29.12.2016 року командиром військової частини - польова пошта НОМЕР_2 солдату ОСОБА_3 надано припис про вибуття останнім для подальшого проходження строкової служби до військової частини - польова пошта НОМЕР_4 , відповідно до якого, строком прибуття визначено - 30.12.2016 року.
Проте, 30.12.2016 року о 18.00 год. солдат ОСОБА_3 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби, не з`явився вчасно на службу до нового місця служби, тобто до військової частини - польова пошта НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 ) та перебував за фактичним місцем проживання за адресою : АДРЕСА_2 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи з виконанням обов`язків військової служби.
22.02.2017 року о 23.00 год. ОСОБА_3 з`явився до військової частини - польова пошта НОМЕР_4 та того ж дня приступив до виконання службових обов`язків.
Таким чином, дій обвинуваченого ОСОБА_3 органами досудового розслідуванння кваліфіковано за ч.4 ст. 407 КК України.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав повністю. При цьому дав суду показання, що повністю відповідають викладеним в обвинувальному акті обставинам. Щиро розкаюється у скоєному, просить не призначати йому покарання, пов`язане з позбавленням волі.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки учасники судового провадження, а саме: обвинувачений, прокурор не заперечують, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції у суду не виникло, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
З огляду на вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні злочину доведена повністю та його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як не з`явлення вчасно без поважних причин на службу військовослужбовцем строкової служби при переведенні тривалістю понад один місяць, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненего злочину при призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 вчинив закінчений умисний тяжкий злочин проти встановленого порядку несенн військової служби.
Враховуючи особу обвинуваченого, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 раніше судимий, вчинив новий злочину у період не відбутої частини покарання за попереднім вироком від 19.10.2016 року, на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває, ухилявся від явки до суду, у зв`язку із чим перебував у розшуку.
Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням у сукупності досліджені докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_3 у вчинені інкримінованого злочину знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду. Характер дій, встановлених судом, свідчать про умисний характер дій ОСОБА_3 .

При призначенні покарання суд також враховує щире каяття ОСОБА_3 , як обставину, що пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України та відсутність обтяжуючих обставин.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_3 можливе в умовах ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання в межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 407 КК України у вигляді позбавлення волі, при цьому відповідно до ст. 71 КК України частково приєднавши частину невідбутого покарання за вироком Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області від 19.10.2016 року .
Цивільний позов, процесуальні витрати, речові докази по справі відсутні.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_3 обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст. 368, 370,371, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у

вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.407 КК України, і призначити покарання у вигляді 3 (трьох) років 6(шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного вироком Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області від 19.10.2016 року та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді 4 (чотирьох) років та 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Обрати ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили запобіжний захід в вигляді утримання під вартою, взявши останнього під варту з залу суду.

Строк відбуття покарння ОСОБА_3 рахувати з моменту затримання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Апеляційну скаргу може бути подано до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: