Ухвала
Іменем України
29 листопада2018 року

м. Київ
справа № 362/811/18

провадження № 51-9245 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, захисника ОСОБА_4 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2018 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком цього ж суду від 26.03.2018 за ч. 1 ст. 309 КК до 2 років позбавлення волі, звільнен на підставі ст. 75 КК від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

засуджено за ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком і вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2018 року ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 1716 грн у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 02 серпня 2018 року зазначений вирок місцевого суду змінив: ухвалив вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, покарання за вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2018 року постановив виконувати самостійно. В решті вирок залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, в жовтні 2017 року повторно незаконно придбав, виготовив та зберігав за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, який 16 березня 2018 року приблизно о 13:00 виявили та вилучили працівники поліції. Загальна маса вилученого канабісу та його екстракту в перерахунку на суху речовину становила 1193,84 г та 0,416 г відповідно.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить вимогу про скасування оскарженої ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно призначив засудженому остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, а суд апеляційної інстанції, змінивши вирок місцевого суду в цій частині, належним чином свого рішення не мотивував та не обґрунтував.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 ставить вимогу про зміну оскаржених судових рішень щодо ОСОБА_5 , посилаючись на невиправдану суворість призначеного покарання та наявність підстав для звільнення від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Перевіривши доводи касаційних скарг та додані до них копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційних скаргах не піддаються сумніву.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу винного, який втретє притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, характеризується позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання в розмірі, передбаченому санкцією частини статті, за якою його визнано винним. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.
Апеляційний суд переглянув це кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 та постановив мотивовану ухвалу, якою визнав вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 309 КК законним та обґрунтованим, а саме покарання таким, що повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК. При цьому доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 , зокрема ті, на які він посилається в касаційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та мотивовано спростовані.

Разом із цим, урахувавши, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК, ОСОБА_5 вчинив до ухвалення вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2018 року, яким його було засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо самостійного виконання вироків Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня та 14 червня 2018 року.

При цьому, пославшись на ч. 4 ст. 70 КК, апеляційний суд фактично не застосовував принципи поглинення, часткового чи повного складання, що відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року в справі № 290/167/17.
Оскільки про необхідність саме такого правозастосування йдеться в касаційній скарзі прокурора, підстав для визнання рішення суду апеляційної інстанції незаконним немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з якими необхідно було б змінити чи скасувати оскаржені судові рішення, у провадженні не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що скарга як прокурора, так і захисника задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами

прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, захисника ОСОБА_4 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3