Провадження №11-кп/801/18/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 січня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0005928, за апеляційною скаргою заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_10 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Наташино, Сакського району, Кримської області, українця, громадянина України, неодруженого, з загальною середньою освітою, раніше не судимого, без місця реєстрації, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, і призначено покарання у виді одного року обмеження волі.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку терміном один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до вимог п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в якості відшкодування матеріальної шкоди 2450 (дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 84 коп., моральної шкоди 2000 (дві тисячі) грн. та 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Судом першої інстанції визнано доведеним, що ОСОБА_7 протягом останніх чотирьох років працював у столярному цеху ПП «Степ», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснював виготовлення продукції, використовуючи інструменти, належні власнику ОСОБА_9

ОСОБА_7 30 липня 2016 року о 15:00 год. знаходився у приміщені столярного цеху та скориставшись відсутністю ОСОБА_9 , маючи злочинний умисел на заволодіння чужим майном та реалізовуючи його, усвідомлюючи протиправний характер своїх намірів щодо посягання на чужу власність та її вилучення, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення матеріальної шкоди власнику майна, та бажаючи настання таких наслідків, тобто діючи умисно, з корисливих мотивів, заволодів наступними інструментами:

- слюсарно-монтажний набір торгової марки «Sparta» у футлярі з полімерного матеріалу чорного кольору, вартість якого відповідно до висновку товарознавчої експертизи на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто 30 липня 2016 року складала 300,84 грн.;

- фрезу столярну вартістю 2150 грн.

Разом з викраденими речами ОСОБА_7 залишив територію ПП «СТЕП», інструментами, які привласнив, розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 2450,84 грн.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 191 КК України на 1 рік обмеження волі з позбавлення права обіймати матеріально-відповідальні посади на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком один рік та покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора та потерпілого на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які заперечили проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у привласненні чужого майна, яке було ввірене йому та перебувало у його відданні, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювалися, щодо них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувалися, і вони в апеляційній скарзі, поданій прокурором, не заперечуються.

При цьому судом першої інстанції належно з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості ОСОБА_7 , правову кваліфікацію діяння, вчиненого обвинуваченим за ч. 1 ст. 191 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи прокурора про те, що суд призначив занадто м`яке покарання безпідставні.

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, які обтяжують покарання і вважати його м`яким колегія суддів підстав не знаходить.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в частині призначення додаткового покарання.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до вимог п. 1 ст. 65 КК України, суд повинен призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Згідно положень ст. 55 КК України, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має на меті недопущення вчинення даною особою в подальшому злочинів з використанням певної посади чи в результаті зайняття певною діяльністю.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тому разі, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із зайняттям ним певною діяльністю.

Доводи прокурора про відсутність мотивування у вироку суду можливості призначення чи не призначення додаткового покарання - позбавлення права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, обґрунтовані.

Відповідно до санкції ч. 1 ст. 191 КК України, за якою засуджений ОСОБА_7 , передбачене покарання - штраф до 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до 2 років, або обмеженням волі на строк до 4 років, або позбавленням волі на строк до 4 років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років або без такого.

З вироку вбачається, що ОСОБА_7 визнаний винним за ч. 1 ст. 191 КК України і йому призначене покарання - 1 рік обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України він звільнений від призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік та покладенням відповідних обов`язків на підставі ст. 76 КК України.

Однак, призначаючи це покарання суд не визначив можливість призначення чи не призначення додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі строком на один рік та звільненням його від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним не призначати додаткового покарання, однак вирок суду в цій частині підлягає зміні з зазначенням призначення основного покарання без призначення додаткового покарання.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_7 змінити.

Вважати його засудженим за ч. 1 ст. 191 КК України на 1 рік обмеження волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку терміном один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до вимог п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом.

Суддя: