Ухвала
іменем України

11 березня 2019 року

м. Київ
справа № 761/3407/17

провадження № 51-1074 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0015394, щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само,
визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК).

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що носив та зберігав при собі у рюкзаку предмет, схожий на ніж, доки його не зупинили працівники патрульної поліції 02 грудня 2016 року близько 00:50 поблизу будинку № 48 на вул. Лагерній у м. Києві.

Київський апеляційний суд ухвалою від 03 грудня 2018 року залишив без змін виправдувальний вирок суду першої інстанції.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Свої вимоги обґрунтовує тим, що апеляційний суд не дотримався вимог ст.419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Перевіривши доводи у касаційній скарзі та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла такої думки.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно із ч. 3 ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Цих вимог закону суд дотримався.
Апеляційний суд установив, що, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив зібрані під час досудового слідства докази, на підставі яких ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
Відповідно до змісту вироку в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 і визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання вказаної особи із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Рішення судів про виправдання ОСОБА_4 ґрунтується, зокрема, і на тому, що кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 263 КК настає у разі носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу. Із суб`єктивної сторони злочин, передбачений цією нормою, характеризується лише прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. При цьому умисел є однією із форм вини як обов`язкової ознаки будь-якого складу злочину, яка підлягає доказуванню під час судового розгляду, адже кримінальна відповідальність особи можлива лише тоді, коли буде доведено вину особи у вчиненому злочині, обов`язок із доказуванню якого відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК покладається на орган державного обвинувачення.
Колегія суддів погоджується із висновками судів щодо відсутності у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК, та вважає їх правильними, належним чином вмотивованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Як убачається з копії ухвали, суд обґрунтовано послався на показання ОСОБА_4 , який як у суді першої, так і апеляційної інстанцій вказував на те, що не знав, що вилучений у нього ніж є холодною зброє, і зазначив, що йому його подарував товариш, який запевнив, що придбав цього ножа без жодних дозволів. Крім того, ОСОБА_4 надав висновок спеціаліста Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса від 12 лютого 2009 року № 1262, відповідно до якого наданий для дослідження ніж до категорії холодної зброї не відноситься.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів, а також не зазначив обґрунтованих доводів на спростування висновку вказаного суду про не доведення того, що в діях ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що висновок експерта від 16 січня 2017 року № 1249 не спростовує рішення апеляційного суду про відсутність в діях ОСОБА_4 складу злочину вини у формі прямого умислу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не встановила, а тому підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 єва