Справа № 462/5922/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/367/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 24 травня 2018 року щодо ОСОБА_6 ,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі шестидесяти п`яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1105 (одну тисячу сто п`ять) гривень.
Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 01.06.2016 року близько 01:00 год., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи на вул.Петлюри, 25 у м.Львові, підійшов до демонтованих бетонних плит із тротуару вказаної вулиці в ході проведення ремонтних робіт, що належали Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради, використовуючи автомобіль марки «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, завантажив у вказаний автомобіль 47 бетонних плит, загальна вартість яких становить 2508 грн., котрі мав намір викрасти, та в подальшому розпорядитися ними на власний розсуд, вчинивши при цьому усі дії, котрі вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки дії ОСОБА_6 були зупинені працівниками поліції та у вчиненому замаху на злочин його було викрито.
Не погоджуючись з зазначеним вироком обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказаний вирок та ухвали новий, яким виправдати його у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.
В обґрунтування покликається на те, що оскаржуваний вирок є незаконний через порушення вимог процесуального законодавства, зокрема неповної та невірної оцінки доказів наявних у кримінальному провадженні, порушення принципу змагальності та забезпечення доведеності вини.
Вважає, що в процесі судового розгляду мала місце неповнота дослідження доказів та виявлена розбіжність у показах свідків, що стосується вкрай важливої обставини, зокрема об`єктивного підтвердження або спростування показів в частині придбання демонтованих плит у одного з робітників, проте суд першої інстанції не звернув жодної уваги на цю обставин, викладаючи покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд не вказав про їх слова щодо участі підсобних працівників.
Також зазначає, що суд визнав об`єктивним доказом висновок судово-товарознавчої експертизи №2880 від 05 липня 2016 року та відхилив клопотання захисника про визнання такого висновку недопустимим доказом, проте фактично в оскаржуваному вироку не надано належної оцінки численним порушенням вимог чинного законодавства, що безпосередньо врегульовує експертну діяльність.
Наголошує, що покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які було виключено з обсягу доказів сторони обвинувачення, мають важливе значення для встановлення істини у справі, оскільки саме ці свідки могли вказати на особу, яка продала обвинуваченому 31 травня 2016 року плити, чим підтвердити покази самого обвинуваченого.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу з мотивів у ній наведених, прокурор таку заперечив, просив оскаржуваний вирок залишити без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження, встановила наступне.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, і є обґрунтованим.
Покликання апелянта на те, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, постановлений з порушенням норм процесуального законодавства є безпідставним.
Зі змісту ст.185 КК України вбачається, що крадіжка це таємне викрадення чужого майна. Пункт 3 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» вказує, що крадіжка це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. А відповідно до п.2 вищевказаної постанови предметом крадіжки є майно, яке має певну вартість і є чужим для певної особи.
Тому, покликання апелянта про те, що 31 травня 2016 року він придбав плити за 100 грн. у невідомої особи, на яку можуть вказати свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , розцінюються апеляційним судом як обраний метод захисту із наміром уникнути відповідальності за вчинений злочин та жодним чином на кваліфікацію його дій за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України не впливають.
Судом першої інстанції встановлено, що подія відбувалася вночі, що дає обґрунтовані підстави стверджувати про намір обвинуваченого викрасти чуже майно таємно.
Вивчивши матеріалами кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України. Це зокрема підтверджується показами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; представника потерпілого ОСОБА_17 ; експерта ОСОБА_18 , які суд першої інстанції правильно оцінив на основі внутрішнього переконання; протоколами огляду місця події від 01 червня 2016 року та від 10 червня 2016 року з фототаблицями до них; протоколом огляду предметів від 01 червня 2016 року; висновком експерта № 2880 від 05 липня 2016 року; листом Залізничної районної адміністрації № 32-4102 від 26 вересня 2016 року з якого вбачається, що викрадена бетонна плитка перебуває на балансі Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради тощо.
Вищевказані докази є належні, допустимі, достатні, достовірні, повністю узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, через що покликання апелянта зокрема про недопустимість висновку експерта № 2880 від 05 липня 2016 року у частині неспівпадіння розміру бетонних плит, які було виявлено і вилучено у задній частині салону автомобіля «Renault Master», д.р.н. НОМЕР_2 , жодним чином на кваліфікацію дій ОСОБА_6 не впливають, а відтак апеляційним судом визнаються неспроможними.
Таким чином, суд першої інстанції в повному обсязі дослідив і дав належну оцінку всім доказам, зібраним у кримінальному провадженні, врахував особу обвинуваченого та інші фактичні обставини справи та призначив покарання, яке відповідає вимогам статтей 65-67 КК України. При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено допущених істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну вироку, на що покликається апелянт у своїй апеляційній скарзі. Підстав для скасування оскаржуваного вироку відповідно до вимог кримінального процесуального закону колегія судів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 24 травня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути безпосередньо оскаржена до суду касаційної інстанції шляхом подання касаційної скарги на протязі трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :
Судді :