Справа № 372/1816/18
Провадження 1-кп-192/18
ухвала
Іменем України
19 листопада 2018 року м.Обухів

Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000169 від 25.06.2016 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Київ, українки, громадянки України, пенсіонерки, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст.364 КК України,

ВСТАНОВИВ:
26.06.2018 року до Обухівського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, внесеному в ЄРДР за №0000169 від 26.05.2016 року.
Ухвалою суду від 27.06.2018 вказані матеріали призначені до розгляду у підготовче судове засідання відповідно до вимог ч. 1 ст. 314 КПК України.
Під час підготовчого судового засідання прокурор просив призначити справу до судового розгляду, оскільки вона згідно ст.ст. 32,33КПКУкраїни за територіальною підсудністю підлягає розгляду Обухівським районним судом Київської області, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування складено відповідно до ст.291 КПК України.
Представник потерпілого, обвинувачена та її захисник погодилися з думкою прокурора.
Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, приходить до наступного висновку.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52, рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії» п. 58).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. Рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос протии Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого матиможливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. Зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі протии Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Як вбачається з даного обвинувального акту, останній не містить даних про час вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 . В ньомувідсутнівідомостіщодоприблизноїабоконкретноїдативчиненнякримінальногоправопорушення.
Обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, у якому вона обвинувачується викладене сумбурно, непослідовно, не конкретно, та незрозуміло, з розривом дій в часі, що є важким для сприйняття, що має суттєве значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та впливають на кваліфікацію дій особи.
Так редакція статті 364 КК України набула чинності 01.09.2001 року та змінювалась неодноразово, а отже при кваліфікації дій обвинуваченої за конкретне кримінальне правопорушення, редакція якого була змінена, необхідно зазначати конкретну редакцію статті особливої частини Кримінального Кодексу України за якою кваліфіковано його дії, що не було зроблено слідчим та прокурором при складанні обвинувального акту.
Як вбачається зі змісту обвинувального акту він не містить визначення конкретного часу вчинення дій, які утворюють склад злочину, а також не зазначено про не можливість встановлення таких обставин. Натомість в обвинувальному акті зазначено про вчинення дій в певний період в роках - з 1994 по 2009роки.
В обвинувальному акті не зазначено конкретно місце скоєння кримінального правопорушення.
Так, в обвинувальному акті зазначається, що у квітні 1994 року цілісний майновий комплекс Лікувально-профілактичного комплексу «Феофанія» АН УРСР, в тому числі ДОТ «Ясний», був переданий в оренду на п`ять років згідно з договором оренди №7 від 05.04.1994 без дотримання встановленої процедури та без дозволу Президії НАН України, чим порушено ч.3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та правового статусу їх майнового комплексу».
Проте, Закон України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та правового статусу їх майнового комплексу» був прийнятий 07.02.2002, а набрав чинності 20.03.2002, а тому під час укладення договору від 05.04.1994, обвинувачена ОСОБА_4 не могла порушити його вимог.
Також в обвинувальному акті вказано, що реалізуючи свій злочинний умисел направлений на привласнення державного майна, ОСОБА_4 16.08.1995 року в результаті зловживання службовими повноваженнями зареєстровано в Московській районній адміністрації міста Києва (свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_1 ) акціонерне товариство, у зв`язку з чим перебування цілісного майнового комплексу ДП ЛПК «Феофанія» у користуванні АТЗТ «ЛК «Феофанія», чим порушила ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та правового статусу їх майнового комплексу» п «а» ст. 141, ч.ч. 3,4 ст. 142, ч.2 ст. 149 Земельного кодексу України.
Разом з тим, станом на 16.08.1995 року діяв Земельний кодекс України 1991 року, який втратив чинність з 01.01.2002.
Крім того, в обвинувальному акті вказано 08.12.1994 ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді головного лікаря ЛПК «Феофанія», знаходячись у невстановленому досудовим слідством місці, зловживаючи владою та службовим становищем, тобто з метою отримання неправомірної вигоди іншій фізичній особі використовуючи владу та службове становище всупереч інтересам служби, в інтересах третіх осіб в порушення вимог п. 4.5 Статуту ДП «ЛПК «Феофанія» НАН України, затвердженого наказом головного вченого секретаря НАН України від 26.08.1998 № 237, повноваження розпорядження майном лікувально-профілактичного комплексу надані директору, який призначається на посаду Президією НАН України та в подальшому підписала договір оренди № 24 від 08.12.1994 та незаконно передала в приватну власність майно та земельну ділянку загальною площею 6,15 га ДОТ «Ясний».
Проте, укладаючи договір від оренди № 24 від 08.12.1994, ОСОБА_4 не могла порушити вимоги п. 4.5 Статуту ДП «ЛПК «Феофанія» НАН України, затвердженого наказом головного вченого секретаря НАН України від 26.08.1998 № 237.
За таких обставин, з обвинувального акту не зрозуміло норми якого саме Земельного кодексу України (1991 року або 2001 року) порушила ОСОБА_4 ..
Більше того, станом на момент вчинення ОСОБА_4 дій в період з 1994 року до 01.09.2001 року діяв Кримінальний кодекс України 1960 року, а тому правова кваліфікація дій ОСОБА_4 вчинених в період до 01.09.2001 року за ч. 2 ст. 364 КК України 2001 року порушує принципи чинності закону про кримінальну відповідальність в часі (ст. 4 КК України).
Викладення в обвинувальному акті правової кваліфікації дій ОСОБА_4 у такій вже нібито встановленій формі за ч. 2 ст. 364 КК України суперечить вимогам ст.ст.7,17 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Одночасно слід зазначити, що пред`явлене особі обвинувачення має бути чітким, містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення.
Таким чином, фактично відсутність в обвинувальному акті у розумінні ст. 291 КПК України викладення формулювання обвинувачення особи у вчиненні конкретних дій, які утворюють склад злочинів, є істотним недоліком обвинувального акту, істотно впливає на визначеність обвинувачення та його межі, є порушенням права учасників кримінального провадження на захист та права на справедливий суд, обов`язок забезпечення яких покладається на суд, та однією з гарантій яких є відповідно до п. «а» частини 3 статті 6 Конвенції негайна і детальна поінформованість зрозумілою мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти особи.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що вищезазначені суттєві недоліки обвинувального акту перешкоджають об`єктивному розгляду справи, відповідно до ст.314 КПК України, обвинувальний акт з додатками необхідно повернути прокурору для усунення недоліків.
За відсутності зазначених відомостей, правильність формулювання обвинувачення є сумнівною, що безумовно перешкоджає подальшому розгляду кримінального провадження по суті, а тому обвинувальний акт є таким, що має суттєві неточності та протиріччя.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору.

Крім того в межах даного кримінального провадження до суду звернулися ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є володільцями майна на яке накладено арешт з клопотання про скасування арешту з належних ним на праві власності земельних ділянок, оскільки це порушує іх права.
Згідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до ст.170 ч.2 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1)збереження речових доказів;
2)спеціальної конфіскації;
3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінального-правового характеру щодо юридичної особи;
4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Під час розгляду зазначених клопотань встановлено, що ухвалою слідчого судді шевченківського районного судум. Київ від 23 лютого 2017 року накладено арешт на майно, зокрема на на земельні ділянки заявників.
Вказаний накладено з метою всебічного і неупередженого дослідження всіх обставин справи та те що в матеріалах кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вказане майно є об`єктом вчиненого кримінального правопорушення, на яке воно спрямоване. У зв`язку з чим потреби досудового розслідування виправдовували таке втручання у права та інтереси власника.
Згідно з абз.2 ч.1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку передбаченому ст.ст.174, 539 КПК України.
Враховуючи те, що в даний час відсутні будь-які докази про необхідність такого арешту, а власники майна не є підозрюваним, обвинуваченим у вказаному кримінальному провадженні. Крім того суду надані чинні рішення судів відповідно, яких заявники законно водіють вказаними земельними ділянками, суд дійшов висновку, що клопотання про скасування арешту підлягають задоволенню

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131,174, 291, 314 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт по кримінальному провадженню внесенному в ЄРДР за №0000169 від 26.05.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст.364 КК України, повернути прокурору прокуратури Київської області ОСОБА_12 , який затвердив обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі, виявлених судом недоліків.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у кримінальному провадженні 0000169 внесеному до ЄРДР від 26.05.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.364 КК України, - на земельну ділянку площею 0,2 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер:05:019:0116, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_13 ; - на земельну ділянку площею 0,18 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0124 та земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0128, які належать на праві приватної власності ОСОБА_14 ; на земельну ділянку площею 0,50 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0126, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_11 , скасувати.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1