Дата документу 08.11.2018 Справа № 310/8230/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/8230/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/239/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

обвинувачений ОСОБА_6 та прокурор Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винним за ч.1 ст.125 КК України та звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 годин, та на підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд, в порушення вимог п.2 ч.4 ст.374 КПК України, визнавши ОСОБА_6 винним, не призначив йому покарання. Вважає, що суд першої інстанції повинен був призначити обвинуваченому покарання в межах санкції статті 125 КК України та звільнити його від покарання на підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України.

Крім того, обвинуваченим не було надано згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності, навпаки останній заперечував проти цього.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати, акримінальне провадження закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а саме механізм отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, викладений в обвинувальному акті та у вироку суду, не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджується жодним дослідженим доказом.

Висновки суду, викладені у вироку, не ґрунтуються на доказах, досліджених під час судового слідства. Показання потерпілого не підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та суперечать їм, а також показання свідків суперечать показанням, наданих ними при проведенні слідчих експериментів. Судом не взято до уваги показання свідків сторони захисту, які не бачили, щоб обвинувачений штовхав потерпілого або наносив йому тілесні ушкодження.

Обвинувальний акт складений із порушенням строків досудового розслідування, а тому він не відповідає вимогам діючого КПК України і на його підставі суд не мав права проводити судовий розгляд. Натомість судом не дотримано вимог ч.1 ст.91 КПК України та стороні захисту незаконно відмовлено в дослідженні обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні і з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Також суд посилається на недопустимі докази, а саме на висновок судово-медичної експертизи № 871 від 13 листопада 2014 року та висновок судово-медичної експертизи № 536 від 23 липня 2015 року. Стороною захисту подано клопотання про визнання зазначених доказів недопустимими, оскільки експертизи проведені з порушенням вимог КПК України, Інструкції про проведення судово-медичної експертизи. Зазначене клопотання судом було задоволено, однак у вироку немає жодного згадування з цього приводу, а докази визнані допустимими.

Показання обвинуваченого взагалі залишились без уваги та перевірки іншими доказами, що є грубим порушенням права на захист та свідчить про упередженість суду та обвинувальний ухил при розгляді справи по суті.

В заяві потерпілого не йдеться про отримання ним 21 травня 2014 року тілесних ушкоджень від ОСОБА_6 , в зв`язку з чим дана заява не свідчить про те, що відносно ОСОБА_15 скоєне кримінальне правопорушення, передбачене ст.125 КК України, а отже дана заява не може бути підставою для порушення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Згідно з вироком суду, 21 травня 2014 року приблизно о 14-00 годині, знаходячись в дворі будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , діючи умисно, на ґрунті довготривалих неприязних відносин до ОСОБА_10 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, підійшов до останнього та наніс йому удари правою ногою в область лівої верхньої кінцівки не менше двох раз, та не менше одного разу в область грудної клітини, заподіявши ОСОБА_10 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 536 від 23 липня 2015 року тілесне ушкодження: синці на лівій верхній кінцівці, лівій поверхні грудної клітини, яке кваліфікується, як легке тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які просили вирок суду скасувати, а провадження по справі закрити; прокурора на підтримання апеляційної скарги прокурора та із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що останні підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, оскаржуваний вирок суду вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, оцінюючи в сукупності всі обставини по справі, прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України доведена і його дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

У вироку суд послався, як на докази вини обвинуваченого, на диск, на якому частково зафіксована поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 під час конфлікту з потерпілим, показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , зазначивши, що дані докази повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_10 , та іншими доказами у провадженні.

Проте, як вбачається з вироку суду, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 при розгляді провадження судом першої інстанції не зазначали про те, що бачили, як обвинувачений завдавав потерпілому удари ногами.

Так, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_14 зазначили про те, що ОСОБА_6 намагався вдарити ОСОБА_10 ; свідок ОСОБА_11 зазначив, що взагалі конфлікту не бачив; свідок ОСОБА_13 вказав, що удару не бачив, але бачив як ОСОБА_6 махав руками і ногами у бік ОСОБА_10 та декілька разів штовхнув останнього у груди.

Більш того, показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , надані при судовому розгляді, відрізняються від їх показань, наданих в ході слідчих експериментів, і ці суперечності судом не усунені.

Крім того, суд як на доказ вини ОСОБА_6 у вироку послався на протокол прийняття заяви ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення від 21 травня 2014 року.

Разом з цим у своїй заяві ОСОБА_10 просить прийняти міри до ОСОБА_6 , який 21 травня 2014 року приблизно о 14-00 годині поливав його працівників, що працюють з електроінструментом, водою, ображав його нецензурною лайкою, фізичною розправою, ліз битися.

Отже в заяві потерпілого взагалі не йдеться про те, що ОСОБА_6 заподіяв йому тілесні ушкодження.

Таким чином, з оскаржуваного вироку неможливо зрозуміти, на підставі яких саме доказів суд дійшов висновку про винуватість обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів провадження та з самого оскаржуваного вироку, доводи обвинуваченого, заявлені на свій захист, в т.ч. і щодо недопустимості доказів, судом першої інстанції не перевірені, не спростовані і у вироку на них відповіді немає, на що обґрунтовано вказано в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Також є слушними і доводи прокурора в апеляційній скарзі про істотні порушення кримінального процесуального закону і неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд, не зважаючи на те, що ОСОБА_6 свою вину не визнавав і клопотань про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України не заявляв, після дослідження всіх обставин кримінального провадження ухвалив вирок, яким одночасно визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні інкримінованого йому правопорушення і звільнив його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, що не узгоджується з положеннями ст.374 КПК України.

Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

У зв`язку з викладеним, оскаржуваний вирок суду не може бути визнаний законним та обґрунтованим, а тому, на підставі ст.ст.409, 412 КПК України, цей вирок підлягає безумовному скасуванню.

Враховуючи межі перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції, визначені у ст.404 КПК України, виправити ці недоліки при апеляційному розгляді неможливо.

Тому, скасовуючи оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає за необхідне, виходячи з загальних засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст.7-9 КПК України, призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, розглянути провадження у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, ретельно перевірити доводи обвинуваченого, заявлені на свій захист, всебічно, повно і об`єктивно дослідити обставини кримінального провадження та в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись ст.ст.7-9, 404, 405, 407, 409, 410,412 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винним ч.1 ст.125 КК України та звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3 .