Справа № 755/3272/18
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2019 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
представників потерпілого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.12.2017 за № 0016729 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_8 16.12.2017 приблизно о 23:00 год. разом зі своїм другом ОСОБА_9 вийшли випити кави до кіоска, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Генерала Ватутіна, 10, який знаходиться на території ринку «Десна». Там він зустрівся з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та зі своїм сусідом по поверху, потерпілим ОСОБА_4 , з яким в нього були неодноразові конфлікти, на побутовому ґрунті. В подальшому, між ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_4 виник словесний конфлікт на побутовому ґрунті, ініціатором якого був ОСОБА_8 . Після чого, у ОСОБА_8 виник умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_12 .

Реалізуючи свої злочинний намір та усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій і свідомо допускаючи їх настання, ОСОБА_8 , умисно наніс один цілеспрямований удар кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_4 , в результаті якого останній впав на землю, та отримав, згідно висновку експерта № 3316 від 22.12.2017, легке тілесне ушкодження (за критерієм небезпеки).

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 пояснив суду, що вину не визнає в повному обсязі, а обвинувачення висунуте йому є надуманим. Та показав, що приблизно за півтора - два роки до подій переїхав, та почав проживати за адресою, за якою проживає і зараз.У них на поверсі постійно курив ОСОБА_4 та кидав сміття. Він неодноразово робив йому зауваження, але той не реагував. 16.12.2017 приблизно о 23 год. 00 хв. він йшов з товаришем ОСОБА_9 та зустрів ОСОБА_4 з друзями. Підійшов до останнього та зробив йому зауваження, після чого у них виникла суперечка. ОСОБА_4 замахнувся на нього, а він зміг увернутися, та для того, щоб заспокоїти потерпілого вдарив його правою рукою в обличчя. Бив не сильно, тільки для того, щоб припинити агресію потерпілого. Оскільки потерпілий був в стані алкогольного сп`яніння, то впав та вдарився об підвіконня. Після цього надав йому допомогу, вмив та вони розійшлися по домам.

Вказані показання обвинуваченого щодо часу та місця, де відбувалися події суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України, щодо показань в частині перебігу подій, які мали місце, у тому числі наявності, або ж відсутності у нього умислу на спричинення тілесного ушкодження, підстави та способу його вчинення, то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після аналізу усіх доказів у провадженні в сукупності.

Будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпілий ОСОБА_4 надав суду показання в яких підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини вчинення кримінального правопорушення в частині його часу, місця, способу вчинення та зокрема зазначив, що дійсно в нього з обвинуваченим були неодноразові конфлікти з приводу куріння на сходовій клітині. 16.12.2017 приблизно о 23 год. 00 хв. він з друзями стояв біля кіоску, в цей час до них підійшов обвинувачений з товаришем. ОСОБА_8 знову робити йому зауваження щодо паління, у них виник словесний конфлікт, в ході якого він отримав удар. Обвинувачений стояв прямо перед ним, та наніс удав кулаком по обличчю, якою рукою він не пам`ятає, куди саме в обличчя теж не пам`ятає, оскільки втратив свідомість. Було викликано ШМД, однак госпіталізовано його не було. Тож він з друзями взяв таксі і поїхав сам в лікарню. Спиртних напоїв в той день він не вживав.

При цьому потерпілий зауважив, що йому дійсно були нанесені травми вказані у висновку судово-медичної експертизи № 3316 від 22.12.2017, як-то (дані висновку): синець на спинці та скатах носа, навколо правого та лівого ока по типу «окулярів», забійні рани на спинці носа у нижній третині, на червоній каймі верхньої губи зліва з переходом на слизову оболонку.

Вказані показання потерпілого суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується час, місце, спосіб вчинення даного кримінального правопорушення та механізм нанесення тілесного ушкодження.

Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_9 показав, що 16.12.2017 приблизно о 23 год. 00 хв. він зустрівся з товаришем ОСОБА_8 стояли біля кіоску. Там побачили ОСОБА_4 , який стояв з друзями. У обвинуваченого були постійні конфлікти на побутовому ґрунті з потерпілим. Того дня між з ними знову сталася суперечка в ході якої ОСОБА_4 замахнувся на ОСОБА_8 , але той відмахнувся і вдарив ОСОБА_4 , але вдарив не сильно. Це було на відстані 3-4 метрів. ОСОБА_4 стояв і розмовляв з ОСОБА_8 , а він ОСОБА_11 та ОСОБА_10 окремо від них.

Допитаний в суді, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_13 ,указав, що проживає у будинку АДРЕСА_3 . Його сусідами є ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 У березні 2018 року від сусідів по будинку стало відомо, що у суді розглядається справа по обвинуваченню ОСОБА_8 у заподіянні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , що сталося 16.12.2017 біля кіоску на ринку «Десна». Коли він про це дізнався, то повідомив ОСОБА_8 , то був очевидцем цих подій і можу дати покази у суді.

З приводу конфлікту свідок пояснив, що 16.12.2017 пізно повертався з роботи на автомобілі, коли припаркувався навпроти кіосків, щоб попити кави, то побачив, що біля кіоску стоять ОСОБА_4 ОСОБА_11 і ОСОБА_10 . Потерпілий був з пляшкою пива. Через декілька секунд до них підійшли ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . ОСОБА_8 разом з ОСОБА_4 відійшли вдвох ближче до кіоску. Через декілька секунд побачив, як ОСОБА_4 замахнувся і спробував вдарити ОСОБА_8 проте останній ухилився, і відповів ударом в обличчя ОСОБА_4 , якого повело і він впав. ОСОБА_8 одразу нахилився до ОСОБА_4 , після чого зайшов до кіоску поруч, звідки вийшов з пляшкою води, якою вмив ОСОБА_4 , той встав, постояв трохи і пішов разом із своїм друзями в сторону дому. Через декілька хвилин він також пішов додому.

Також, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок сторони обвинувачення ОСОБА_11 показав, що 16.12.2017 приблизно о 23 год. 00 хв. він з другом ОСОБА_4 та ОСОБА_10 стояли пили каву біля кіоску. Поруч проходив обвинувачений з другом. Обвинувачений позвав ОСОБА_4 в сторону. Потерпілий підійшов до нього, вони відійшли та почали розмовляти. Про що вони розмовляли йому не відомо. Товариш обвинуваченого при цьому залишився стояти з ним та ОСОБА_10 . В якийсь момент розмова потерпілого та обвинуваченого перейшла в суперечку, на підвищених тонах, після чого обвинувачений наніс удар потерпілому в обличчя кулаком. Потерпілий впав та вдарився при цьому спиною. Обвинувачений допомогу надавав, зокрема у приведенні потерпілого до тями.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини регламентовані ст. 91 КПК України.

Обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.

Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України стороною захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, що були надані стороною обвинувачення, судовим слідством встановлено наступне.

Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 11.12.2017 та протоколу про попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві повідомлення про вчинення злочину від тієї ж дати слідує, що потерпілий вказав, що 11.12.2017 по пр.-ту. Ватутіна 10 сусід з 96 квартири наніс йому тілесні ушкодження.

Дані указаного протоколу указують на сталість та послідовність показань потерпілого у ході усього провадження, як на стадії його досудового розслідування, так і у суді.

З протоколу ОМП від 26.02.2018 з ілюстрованою таблицею слідує, що слідчим за участю понятих було оглянуто ділянку місцевості за адресою: АДРЕСА_4 у ході якого установлено, що місцевість, де сталися події, яку описували сторони кримінального провадження є тотожною їх поясненням, а саме там розташовані кіоски, ринок.

Самі протоколи відповідають вимогам Кодексу в частині питання їх оформлення.

Обставин регламентованих ст. 87 КПК України не установлено.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини з числа регламентованих ст. 91 КПК України, а тому суд сприймає ці докази, як належні та допустимі.

При цьому, з дослідженого судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновку судово-медичної експертизи № 3316 від 22.12.2017, а саме його докладних описів щодо проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим слідством встановлено, що у ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , при проведенні судово-медичної експертизи та при вивченні медичної документації на його ім`я виявлено ушкодження: синець на спинці та скатах носа, навколо правого та лівого ока по типу «окулярів» - відносяться до легкого тілесного ушкодження; забійні рани на спинці носа у нижній третині, на червоній каймі верхньої губи зліва з переходом на слизову оболонку відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але менш ніж 21 добу. Характер та морфологічні властивості, виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворилися від дій тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати терміну вказаному у постанові, тобто, 16.12.2017.

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак останніми такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Таким чином, зазначений висновок суд визнає належним і допустимим доказом, оскільки останній містить в собі докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися безпосередньо та, які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, тобто в повній мірі відповідають вимогам КПК України.

Тобто, цей доказ, як належний та допустимий, підтверджує безпосередньо факт отримання потерпілим легких тілесних ушкоджень та прямо спростовує доводи сторони захисту проте, що у ході конфліктної ситуації мало місце тільки відштовхування, одного іншим, адже, якби це було дійсним, то навряд чи б потерпілий отримав забійну рани на спинці носа у нижній третині, на червоній каймі верхньої губи зліва з переходом на слизову оболонку.

Як наслідок, на переконання суду, яке ним сформоване у порядку ст. 94 КПК України, наявні в матеріалах кримінального провадження докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а тому немає об`єктивних підстав їм недовіряти.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які, відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, вважає висловлені стороною захисту доводи та докази в частині перебігу подій, а саме що обвинувачений не наносив потерпілому удари, а лише відштовхнув його від себе, беручи до уваги показання свідків, дані висновку експертизи, в частині наявності у потерпілого легких тілесних ушкоджень, за своєю суттю такими, що прямо суперечать установленим обставинам у ході цього провадження.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, встановлених судом.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України оскільки він вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують або ж обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, стан здоров`я, спосіб життя (не працює, раніше не судимий, одружений, наявність на утриманні членів родини (має на утриманні неповнолітніх дітей), які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає належні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 125 КК України у виді громадських робіт.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Так, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди завданої злочином та витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

У судовому засіданні цивільний позивач пояснив суду, що матеріальна шкода складається із витрат понесених на лікування після нанесення йому обвинуваченим тілесних ушкоджень та процесуальних витрат на правову допомогу.

Так, розмір позову 14 107 грн. 43 коп., з яких 607 грн. 43 коп. витрати на придбання лікарських засобів, а решта витрати на професійну правничу допомогу.

У судовому засіданні цивільний відповідач/обвинувачений вказав, що заявлені вимоги не визнає оскільки не наносив потерпілому жодних тілесних ушкоджень, та винним себе не вважає, тобто, у розумінні ст. 1166, 1177 ЦК України, не є належним відповідачем у справі.

Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Так, частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Частина 2 статті 1166 ЦК України встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Так, у даному випадку, судом визнано доведеним, що в наслідок дій обвинуваченого потерпілому було завдано легкої тяжкості тілесне ушкодження, а тому доводи сторони захисту про те, що обвинувачений є неналежним відповідачем, на думку суду, є безпідставними.

Тож, суд, з урахуванням наданих йому у судовому засіданні сторонами кримінального провадження доказів, вважає доведеним наявність матеріальної шкоди у цивільного позивача у вигляді фактично понесених витрат останнім на лікування (придбання лікарських засобів) у сумі 607 (шістсот сім) гривень 43 коп., що підтверджується копіями квитанцій (405, 60 грн. + 41, 25 грн. + 160, 58 грн.).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то при визначені їх розміру суд виходить з наступного.

Питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні врегульовано главою 8 КПК. Перелік видів таких витрат міститься у ст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК.

До таких належать, зокрема, витрати на правову допомогу. За правилами ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе потерпілий, а згідно ч. 1 ст. 124 того ж Кодексу, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Тотожного роду позицію з даного питання щодо алгоритму відшкодування потерпілому витрат на професійну правничу допомогу висловив і Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в ухвалі від 25.04.2018 в справі № 740/3447/17.

Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», які знайшли своє відображення, як слушні, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 569/10915/17, судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У даному випадку, з цивільного позову вбачається, що 17.12.2017 між потерпілим ОСОБА_4 та Адвокатським бюро «Анжели Василевської» укладено договір про надання правової допомоги та додаткову угоду, відповідно до яких вартість послуг адвоката за цим договором становить 1500 грн. за представництво інтересів клієнта в якості потерпілого під час досудового провадження за 1 виїзд, 1500 грн. за одне судове засідання, 1500 грн. за підготування одного процесуального документа.

Так, згідно квитанції 0.0..1, потерпілим ОСОБА_4 25.05.2018 сплачено суму 9000 грн. за послуги адвоката згідно договору від 17.12.2017.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 26.02.2018 убачається, що адвокатом потерпілому були надані послуги з представництва інтересів клієнта у якості потерпілого під час досудового розслідування у сумі 7 500 гривень (5 виїздів по 1 500 грн. кожний).

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 21.05.2018 убачається, що адвокатом потерпілому були надані послуги з судового представництва інтересів клієнта в якості потерпілого у сумі 1 500 грн. (1 виїзд).

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 30.05.2018 убачається, що адвокатом потерпілому були надані послуги з судового представництва інтересів клієнта в якості потерпілого у сумі 1 500 грн. (1 виїзд) та складання цивільного позову на суму 1 500 грн.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 06.08.2018 убачається, що адвокатом потерпілому були надані послуги з судового представництва інтересів клієнта в якості потерпілого у сумі 1 500 грн. (1 виїзд).

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 29.08.2018 убачається, що адвокатом потерпілому були надані послуги з судового представництва інтересів клієнта в якості потерпілого у сумі 1 500 грн. (1 виїзд).

Відповідно до копій квитанції про оплату потерпілий здійснив оплату послуг захисника у сумах 1 500 грн. 06.08.2018, 1 500 грн. 20.08.2018, 1 500 грн. 14.06.2018, 18.09.2018 1 500 грн.

Тобто, у сумі, загалом на 15 000 грн. (9000 + 6000 грн.).

У судових засіданнях представник потерпілого приймав участь 16.04.2018, 21.05.2018, 30.05.2018, 15.06.2018, 06.08.2018, 29.08.2018, 02.10.2018, 26.10.2018, 27.12.2018, 14.01.2019, дані дні співпадають з даними актів щодо приймання-передачі наданих послуг за указані періоди.

У світлі наведеного суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, приходить до висновку, що цивільний позов в цій частині на суму заявлених вимог, а саме 13 500 грн., також підлягає задоволенню, як дійсний.

Дані витрати на правову допомогу стосуються участі у судовому засіданні при розгляді справи, вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, представництво під час досудового розслідування). Вони документально підтверджені та доведені (акти приймання-передачі наданих послуг, складений цивільний позов наявний у справі).

У той час, як в ході судового розгляду відповідач та його представник, хоча і указали на доцільності зменшення розміру такого роду витрат, не довели факт неспівмірності таких витрат наданим послугам, адже, відповідно до ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні не обирався та підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Згідно вимог ст.ст. 96-1, 96-2 КК України спеціальна конфіскація до ОСОБА_8 не застосовується.

Речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_8 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді громадських робіт на строк 170 (сто сімдесят) годин.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди завданої злочином та витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 26.06.2001) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ), 607 (шістсот сім) гривень 43 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень на професійну правничу допомогу, а всього 14 107 (чотирнадцять тисяч сто сім) гривень 43 копійки.

Стягнути з ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 26.06.2001) на користь держави витрати за проведення експертизи у сумі 829 грн. 60 коп.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1