ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5054/18 Номер провадження 11-кп/814/579/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава клопотання засудженого ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Київського районного суду м. Полтава від 28 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Київського районного суду м. Полтава від 28 листопада 2018 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, українця, громадянина України, не працюючого, неодруженого, освіта середня, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На вказану ухвалу ОСОБА_7 , 05.02.2019 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Київського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2018 року змінити, пом`якшивши покарання з застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши від відбуття призначеного покарання з випробуванням. Вважає, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину.

Одночасно подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Київського районного суду м. Полтава від 28 листопада 2018 року. При цьому вказує. що пропустив даний строк у зв`язку з тим, що він є юридично необізнаним, тому не зрозумів наслідки призначеного покарання, про які дізнався лише від інспектора КВІ.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, ОСОБА_7 на підтримання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, заперечення прокурора щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, дослідивши матеріали провадження вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст.395 КПК України апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його виним або винесеного йому вироку. Здійснення цього права, включаючи підстави, на яких воно може бути здійснене, регулюється законом.

Відповідно до вимогст.117КПК України за клопотанням заінтересованої особи пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений ухвалою суду.

Вирішення питання про поновлення цього строку залежить від того, чи визнає суд причини пропуску строку поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Як вбачається із матеріалів провадження, вирок постановлено 28.11.2018 за участі обвинуваченого ОСОБА_7 . В цей же день обвинувачений отримав його копію.

Строк на апеляційне оскарження сплинув 28.12.2018.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 подав 5.02.2018 року.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 пояснив, що пропустив строк на апеляційне оскарження, оскільки при розгляді справи був без захисника, а сам він є юридично не обізнаним і вважав, що суд призначив йому умовне покарання, оскільки не зрозумів значення того, шо обмеженням волі є тримання особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за неї нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці. Лише після того, як йому зателефонували з кримінально-виконавчої інспекції і повідомили про необхідність явки до кримінально-виконавчої установи для відбуття покарання він усвідомив значення призначеного покарання.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини» як джерело права на всіх етапах провадження на рівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейський суд з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст..6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ протиНімеччини).

Відповідно до п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гофман протии Німеччини" від 11 жовтня 2001 року та п. 122 у справі "Кудла протии Польщі" від 26 жовтня 2000 року однією з гарантій, щомістяться в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, є, зокрема, право на забезпечення ефективного доступу до судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх "прав та обов`язків".

Таким чином, враховуючи обставини, яків плинули на своєчасність подання апеляційної скарги, а також доступу до правосуддя, як принципу гарантованому у статті 7 КПК України, колегія суддів, в даному конкретному випадку, приходить до висновку про необхідність поновити засудженому ОСОБА_7 строк на оскарження вироку Київського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2018 року.

Керуючись ст. 395 та ст.399 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Клопотання засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Поновити засудженому ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження вироку Київського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2018 року.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4