Справа № 467/1309/18
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.12.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка спільне клопотання начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія № 83» Міністерства юстиції України та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі; ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 червня 2017 року

вирок Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року змінено, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 23 січня 2017 року по день набрання вироком законної сили 08 червня 2017 року включно, в решті вирок залишено без змін, -

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2018 року начальник ДУ «Арбузинська виправна колонія № 83» та заступник голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області внесли до суду спільне подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання.

Зокрема, посилались на те, що останній відбув більш як 2/3 визначеного судом строку покарання, працевлаштований на виробництві Арбузинської ВК № 83 каменотесом, до роботи залучався із жовтня по листопад 2017 року, а також з квітня 2018 року і по теперішній час.

Так, із вересня по грудень 2017 року та з січня 2018 року ОСОБА_4 залучається до робіт з благоустрою колонії, постійно приймає участь в ремонтних роботах, у той час, як до праці ставиться сумлінно, проявляє трудову ініціативу, роботу виконує якісно.

При цьому, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, стягнень не має, два рази заохочувався за добру поведінку та сумлінне ставлення до праці.

Крім того, засуджений не конфліктний, на критику реагує адекватно, дотримується правомірних і ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, при спілкуванні щирий, виявляє повагу, дбайливо ставиться до майна установи, виконує вимоги персоналу, надає позитивний приклад іншим засудженим, виконує роботи з самообслуговування.

Крім того, ОСОБА_4 залучений до участі у програмі диференційованого виховного впливу «Підготовка до звільнення», бере участь у самодіяльних організаціях, проявляє соціальну-корисну активність в організації їх роботи, підтримує зв`язки з родичами, на профілактичному обліку не перебуває.

Таким чином, засуджений ОСОБА_4 , на думку ініціаторів подання, своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, у зв`язку з чим вони клопочуть перед судом про його умовно-дострокове звільнення від призначеного судом покарання.

Прокурор в судовому засіданні підтримав внесене подання, просив його задовольнити, посилаючись на те, що матеріалами справи підтверджено ставлення засудженого до праці і його належна поведінка.

Представник суб`єкта звернення до суду не з`явився, причину неявки суду не повідомив, хоча належно був повідомлений про дату, час і місце розгляду його клопотання.

Засуджений, будучи також належно повідомленим про дату, час і місце розгляду внесеного відносно нього клопотання, надав заяву, у якій просив провести судовий розгляд за його відсутності, із поданням згодний, просив його задовольнити.

За таких обставин, на підставі абзацу другого частини п`ятої ст. 539 КПК України, судом було ухвалено розглядати подання по суті за відсутності засудженого та представника установи виконання покарань, оскільки останні про дату, час і місце розгляду подання повідомлені належно, рішення щодо визнання їх явки обов`язковою судом не приймалось, у той час, як засуджений подав заяву про розгляд подання за його відстуності, а тому у цьому випадку об`єктивні перешкоди для проведення судового розгляду відсутні.

У свою чергу суд, з`ясувавши позицію прокурора, вивчивши зміст подання, перевіривши його доводи і обґрунтованість, а також матеріали, що до нього додані, у тому числі, особову справу засудженого, витребувавши необхідні для прийняття рішення докази, з метою всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин цього провадження, за своїм внутрішнім переконанням, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись законом, прийшов до таких висновків.

Частина друга статті 50 КК України визначає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Проте, у деяких випадках, подальше виконання покарання є недоцільним внаслідок того, що в процесі його відбування засудженим були досягнуті цілі, визначені ст. 50 КК України.

Так, за наявності підстав і передумов, визначених у ст. 81 КК України, засуджений достроково звільняється від відбування покарання до закінчення строку, призначеного вироком суду.

Зокрема, за правилами п.2 ч.3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.

Як встановив суд, ОСОБА_4 засуджений вироком Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року за ч.3 ст. 183 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі, у той час, як строк відбування покарання рахується з 24 січня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 червня 2017 року вирок Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року було змінено, відповідно до ч.5 ст. 72 КК України засудженому зараховано один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 24 січня 2017 року по день набрання вироком законної сили, тобто по 08 червня 2017 року. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Таким чином, оскільки засуджений відбув більш ніж 2/3 строку покарання, призначеного йому вироком Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2017 року, то у цьому випадку, суд, з огляду на приписи ст. 81 КК України, має переконатись у тому, що він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, відбуваючи покарання у виді позбавлення волі.

Зокрема, відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Крім того, під час провадження на підставі Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Рим, 04.ХІ. 1950 р.) застосовується принцип affirmanti incumbit probatio - той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження.

Отже, дані, що свідчать про сумлінну поведінку та ставлення засудженого до праці мають бути не лише констатовані у поданні органу чи клопотанні особи, які вносять його до суду, а й доведеними перед судом належними, допустимим й достовірними доказами.

Тож, обов`язок доведення передумов застосування положень ст. 81 КК України, покладається на осіб, які ініціюють перед судом питання щодо умовно-дострокового звільнення засудженого від подальшого відбування ним покарання.

Проте, право доводити наявність підстав для такого звільнення не позбавлений і сам засуджений, однак, останній скористався своїм правом заявити про розгляд подання за його відсутності.

В той же час, згідно засад диспозитивності кримінального провадження, сторони є вільними у використанні своїх прав у межах і у спосіб, передбачених КПК України, а суд вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Отже, вирішуючи питання щодо звільнення засудженого ОСОБА_4 від подальшого відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, суд виходив із такого.

Зокрема, із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно виконує роботу, бережно ставиться до робочого інструменту, не порушує правил техніки безпеки.

Висновок же про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Тож, оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд установив таке.

До клопотання про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання додано характеристику від 24 жовтня 2018 року, яка за своїм змістом та суттю є аналогічною змісту подання, що внесене відносно засудженого.

При цьому на підтвердження фактів і обставин, що викладені у поданні і характеристиці, суб`єктом звернення надано довідку про заохочення та стягнення від 24 жовтня 2018 року, згідно якої засуджений мав два заохочення у виді подяки, а саме: від 30 березня 2018 року за підсумками роботи у І-му кварталі 2018 року та від 03 липня 2018 року за підсумками роботи у ІІ-му кварталі 2018 року.

В той же час, стягнень засуджений не має.

Між тим, суд звертає увагу на те, що вказана довідка датована 24 жовтня 2018 року, у той час, як саме подання внесено до суду 22 листопада 2018 року, тобто трохи менше, ніж через місяць після її складання, що дає суду підстави сумніватись у тому, що дані, відображені у ній, станом на день внесення самого подання не змінились.

Окрім цього, до клопотання додано довідку про виконання норм виробітку засудженим ОСОБА_4 , з якої вбачається, що за період із січня 2018 року по березень 2018 року засудженому не проставлено відсоток виробітку, у той час, як згідно довідки про заохочення та стягнення від 24 жовтня 2018 року засуджений заохочувався за підсумками роботи у І-му кварталі 2018 року, за що йому було оголошено подяку 30 березня 2018 року, тобто, фактично за роботу у квітні із нормою виробітку 25 %.

Натомість жодних доказів того, що засуджений ОСОБА_4 працював у період з січня по квітень 2018 року матеріали справи не містять, а тому є незрозумілим за яку саме роботу/працю йому було оголошено подяку за підсумками роботи у І-му кварталі 2018 року (дата заохочення 30.03.2018 року), у той час, як відсоток виробітку за квітень 2018 року є найменшим, аніж за інші місяці.

Сама ж довідка ж, не містить необхідних для такого роду документів реквізитів, як то, дата, номер, та хоча б прізвище особи, яка її склала, тощо.

Що ж до довідки про нарахування заробітної плати засудженому та довідки про його залучення до робіт з благоустрою колонії, то останні, хоча й містять відтиск печатки установи, підписи і прізвища осіб, які її видали, проте, у них відсутні дата і номер, принаймні, дані вихідної кореспонденції.

Крім того, на виконання ухвали Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 року установою виконання покарань було надано копію цивільно-правого договору № 41/18 від 28 лютого 2018 року, укладеного між засудженим ОСОБА_4 , як виконавцем, та ДУ «Арбузинська виправна колонія № 83№ в особі начальника ОСОБА_5 , як замовником.

Зокрема, згідно умов вказаного договору, виконавець зобов`язується виконати роботу в обсязі і на умовах, передбачених договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити дану роботу (п. 1.2. договору).

Факт виконання робіт з боку виконавця засвідчується Актами прийому виконаної роботи, який підписується сторонами і є невід`ємною частиною договору (п.п. 1.4, 1.5 договору).

Тож, суд, з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, витребував від Арбузинської ВК № 83 Акти прийому виконаних робіт.

У свою чергу, установа виконання покарань надала суду ксерокопії Актів, зокрема, від 30 квітня 2018 року, від 30 липня 2018 року та від 31 серпня 2018 року.

Однак, суд, вивчивши вказані документи, вважає за необхідне вказати на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів, у свою чергу, є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч.2 ст. 84 КПК України).
Частиною першою статті 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Тож, в якості доказу щодо праці засудженого адміністрацією колонії було надано цивільно-правовий договір 41/18 від 28 лютого 2018 року.

Між тим, станом на день укладення цього договору (28 лютого 2018 року) засуджені залучались до праці у порядку, регламентованому ст. 118 КВК України.

Так, згідно ч.1 ст. 118 КВК України, у редакції Закону від 07 вересня 2016 року, яка діяла на момент укладення наданого суду договору цивільно-правового характеру, засуджені до позбавлення волі мали право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.
Отже, станом на 28 лютого 2018 року, як у цьому випадку, закон не передбачав залучення засуджених до праці на підставі договорів цивільно-правового характеру.
І лише, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 1129-IV, яким редакцію ч.1 ст. 118 КВК України було змінено, праця могла здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору.
Тобто, станом на 28 лютого 2018 року засуджені могли залучатись до праці лише на підставі строкового трудового договору, що міг бути укладений між ним та виправною колонією, а не на підставі цивільно-правового договору.

Однак, будь-яких даних про укладення із засудженим ОСОБА_4 строкового трудового договору суду надано не було, у той час, як цивільно-правовий договір з ОСОБА_4 був складений під час дії закону, який не передбачав укладення такого роду договорів із засудженими.

Що ж до актів прийому виконаних робіт, то суд зауважує, що ст. 99 КПК України не передбачає дослідження судом ксерокопій/копій документів, тим більше, що надані суду ксерокопії не посвідчені жодним чином, не те що в установленому законом порядку.

За таких обставин, у ракурсі вищевикладеного, на переконання суду, копія цивільно-правового договору 41/18 від 28 лютого 2018 року та Акти прийому виконаних робіт від 30 квітня 2018 року, від 31 липня 2018 року та від 31 серпня 2018 року не відповідають вимогам закону, а тому, згідно частини другої цієї ж статті суд не може посилатись на них при ухваленні судового рішення.

Тож, з огляду на таке, суд вважає відсутніми належні і допустимі докази обставин щодо праці засудженого ОСОБА_4 , на які посилається суб`єкт звернення.

В аспекті даних про поведінку засудженого, то суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як убачається із витягу з протоколу № 8 засідання комісії від 11 квітня 2018 року Арбузинської виправної колонії № 83, то засудженому ОСОБА_4 було відмовлено у заміні покарання на більш м`яке, як такому, що не став на шлях виправлення.

Натомість клопотання про умовно-дострокове звільнення цього ж засудженого на підставі ст. 81 КК України було внесене до суду вже 22 листопада 2018 року.

Зокрема, із дослідженого судом щоденника індивідуальної роботи із засудженим ОСОБА_4 , а саме, Розділу V Оцінка ступеня виправлення засудженого» станом на 07 березня 2018 року засуджений дотримувався режиму відбування покарання за оцінкою «Задовільно», не дотримувався правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, підтримував рівні відносини з іншими засудженими, не працював, правил санітарії і гігієни не дотримувався, участь у програмах диференційованого виховного впливу не приймав і потребував подальшого виховного впливу.

Станом же 04 вересня 2018 року, згідно даних щоденника, засуджений дотримується вимог режиму відбування покарання з оцінкою «Добре» і довів своє виправлення.

За таких обставин, з урахуванням характеристик засудженого від 11 квітня 2018 року та 24 жовтня 2018 року, суд констатує наявність позитивних зрушень у поведінці засудженого, проте, їх недостатньо для констатації факту, що він довів своє виправлення такою мірою, щоб можна було зробити висновок про те, що подальше відбування ним покарання на даному втратило виправний сенс, а відтак, і цілі покарання були досягнуті.

Зокрема, ці зрушення у його поведінці мали швидкоплинний характер, як то, поведінка засудженого, згідно даних щоденника, досить кардинально змінилась за період з початку березня 2018 року до початку вересня 2018 року, у той час, як подання відносно нього було внесене до суду в листопаді 2018 року, тобто від початку позитивних змін у поведінці засудженого до моменту вирішення питання про умовно-дострокове звільнення пройшов нетривалий час.

Крім того, як установлено судом, ОСОБА_4 відбуває покарання в Арбузинській ВК № 83 з 08 вересня 2017 року, у той час, як даних щодо його поведінки з початку відбування покарання і до квітня 2018 року у матеріалах особової справи немає, що не дозволяє суду оцінити зміни у поведінці із самого початку відбування покарання в Арбузинській ВК № 83.

Тобто, жодних характеризуючи даних на засудженого за період з початку вересня 2017 року і по квітень 2018 року, що становить собою досить тривалий проміжок часу, суду надано не було, характеристик за цей період на засудженого не складалось.

Інших же документів, які б у тій чи іншій мірі свідчили про те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення до клопотання не додано.

Тож, приймаючи рішення, суд ураховував, що згідно ст.6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

У той же час, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

А тому, надаючи оцінку поведінці засудженого ОСОБА_4 і його ставленню до праці, суд керувався принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» і за яким доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, суд не переконався на підставі належних, достовірних і допустимих доказів, в їх сукупності та взаємозв`язку, що засуджений ОСОБА_4 довів своє виправлення та перевиховання протягом хоча й не всього періоду відбування покарання, а, принаймні, досить тривалого, з урахуванням фактично різкої зміни поведінки та недоведеності на підставі безсумнівних доказів його ставлення до праці.

При цьому, суд зауважує, що сама по собі відсутність стягнень у засудженого протягом періоду відбування покарання, не може свідчити про наявність достатніх підстав для його умовно-дострокового звільнення, позаяк, таке свідчить про пасивність і неготовність до позитивних змін, у той час, сумлінне ставлення до праці і виправлення має засвідчуватись наявністю заохочень, яких, у даному, конкретному випадку, є замало аби беззаперечно стверджувати про виправлення засудженого.

Тож, підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання, передбачені ст. 81 КК України, на які посилався суб`єкт звернення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому суд, будучи наділеним дискреційними повноваженнями щодо вирішення питання про звільнення від відбування покарання, вважає за можливе прийняти рішення про відмову у задоволенні цього клопотання, оскільки воно є недоведеним згідно із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Тому, керуючись ст. 81 КК України, 369, 370, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні спільного клопотання начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія № 83» Міністерства юстиції України та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1