Справа № 344/8022/19
Провадження № 1-кс/344/4289/19
У Х В А Л А

15 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_4 про зобов`язання слідчого ОСОБА_5 здійснити дії, -

встановив:

в клопотанні зазначено, що 24/02/2019 під час огляду місця події вилучено автомобіль Мерседес Бенц 200 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . Тому скаржник просив суд зобов`язати слідчого передати їх на відповідальне зберігання скаржника.

В судовому засіданні адвокат скаржника підтримав клопотання з підстав, що в ньому зазначені.

Судом встановлено, що 03/05/2019 р. слідчим відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про повернення на відповідальне зберігання відповідного автомобіля та свідоцтва про реєстрацію автомобіля.

Відповідно до п. 7 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Отже за умов ухвалення слідчим постанови про розгляд і відмову в клопотанні адвоката кримінальним процесуальним законом передбачено обов`язковість виконання відповідної постанови слідчого або необхідність реалізації права на її оскарження. Однак скаржником та його адвокатом в скарзі не розміщено клопотання про скасування постанови слідчого, а лише вказано на клопотання зобов`язати його вчинити дії щодо передання майна на зберігання. Предметом скарги від 13/05/2019 є дії слідчого, при цьому рішення слідчого викладено у формі постанови від 03/05/2019.

Однак відповідно до ст. 343 КК України встановлено відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, здійсненню судово-експертної діяльності або добитися прийняття незаконного рішення.

Таким чином без скасування постанови слідчого, якою ним вирішено відповідне процесуальне питання і відмовлено в задоволенні клопотання, слідчого не може бути зобов?язано вчинити дію, що безпосередньо і однозначно суперечить змісту ухваленої ним постанови.

Так, в постанові слідчого від 03/05/2019 вказано, що відповідні автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію мають значення речових доказів у відповідному кримінальному провадженні, визнані речовими доказами та необхідні органу досудового розслідування для вчинення процесуальних дій, що передбачені законом.

В клопотанні ОСОБА_4 слідчому від 02/05/2019 вказано, що його підставою є положення ст. 16 КПК України, відповідно до п. 1 якої позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Суб`єкт клопотання не надав суду доказів на підтвердження тієї обставини, що він є власником спірного автомобіля, мав і має правові підстави для зберігання, володіння і користування відповідним транспортним засобом. Не вказано про право власності скаржника на автомобіль і в його клопотанні слідчому, а також у скарзі на дії слідчого.

Разом з цим в п. 2 ст. 16 КПК України вказано, що на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Так, відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів в кримінальному провадженні, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті його розгляду. До вказаного часу докази повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

До завершення розгляду кримінального провадження по його суті все ще зберігається необхідність здійснити процесуальні дії з відповідним речовим доказом.

Таким чином перед судом не доведено тієї обставини, що визнання автомобіля та свідоцтва здійснено без правових підстав.

Тому будь-якого неправомірного втручання у права, передбачені в ст. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не здійснюється, оскільки зберігання з речовим доказом визнано безпосередній засіб вчинення кримінального правопорушення, відповідні дії здійснено на основі положення кримінального-процесуального закону, такі дії мають легітимну мету, що виправдана інтересами досудового слідства, а тому здійснюються в інтересах суспільства.

В клопотанні заявника повинну було бути враховано, що Європейський суд з прав людини вказав, що елементом, передбаченого пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на справедливий розгляд справи судом є змістовне, а не формальне тлумачення правової норми (рішення у справі «Бентем проти Нідерландів» від 23 жовтня 1985 року, заява № 8848/80, п. 32).

Заявник не довів перед судом обставину належності йому речових прав на спірний речовий доказ, крім цього його клопотання про передання речового доказу до завершення слідчих дій складає небезпеку зміни властивостей речового доказу.

Відповідно до ст. ст. 7, 22 КПК України обвинувачення підтримується прокурором, а відповідно до ст. 23, 95 КПК України суд безпосередньо досліджує докази, під час судового розгляду кримінального провадження.

Отже для вирішення питання повернення речового доказу скаржник зобов`язаний був звернутися до уповноваженого кримінальним процесуальним законом суб`єкта, якому належить право на підтримання обвинувачення за опосередкуванням відповідних доказів, яким є прокурор, а не слідчий.

Визнання тимчасово вилученого майна речовим доказом змінює його процесуально-правову природу і правове регулювання відносин щодо утримання відповідного майна.

Відповідно до п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Документи з ознаками підроблення та визнані речовим доказом не підлягають поверненню.

В п. 2 ст. 100 КПК України вказано, що зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Крім цього в КПК України передбачено, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок, спосіб зберігання вилученого майна визначено в наказі Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації від 27.08.2010 N 51/401/649/471/23/125.

Отже законом визначено відповідальних осіб за збереження вилученого майна, порядок його зберігання.

В п. 3 ст. 26 КПК України вказано, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже не може бути зобов`язано слідчого вирішити долю речового доказу за обставин надання законом такої компетенції іншому уповноваженому суб`єкту в тому числі у порядку ст. 100 КПК України.

В п. 3 ст. 307 КПК України вказано, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена.

Відповідно до зазначеного суд, -

постановив:

в скарзі ОСОБА_4 про зобов`язання слідчого ОСОБА_5 передати на відповідальне зберігання автомобіль Мерседес Бенц 200 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , відмовити.

Відповідно до ст. 309 КПК України ухвала не підлягає оскарженню.

Слідчий суддя ОСОБА_1