Дата документу 21.02.2019 Справа № 336/3959/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3959/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11/807/10/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_7 , на постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року, якою в задоволенні заяви адвоката ОСОБА_6 , яка діє від імені ОСОБА_7 , про скасування заходів забезпечення кримінального провадження відмовлено,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

захисник - адвокат ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_7 , звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні її заяви про скасування заходів забезпечення кримінального провадження.
Своє рішення суд мотивував тим, що у даному випадку обмеження права власності ОСОБА_7 відбулося у спосіб, передбачений законом, сукупність наведених фактів, їх правова оцінка та недоведення обставин, на які у своїй заяві посилається адвокат ОСОБА_6 , є підставами відмови в задоволенні заяви про скасування арешту майна.
В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_6 просить постанову суду скасувати та скасувати заходи, які були застосовані до ОСОБА_7 у зв`язку з можливою конфіскацією майна та з метою забезпечення цивільного позову, а саме арешт майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що постанова суду першої інстанції прийнята з істотним порушенням вимог процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції не надав оцінку доказам, які надані в судовому засіданні на підтвердження відсутності будь-яких претензій до ОСОБА_7 . Однак прийняв до уваги пояснення представника ПАТ «Промінвестбанк» щодо наявності на теперішній час заборгованості у ОСОБА_7 перед банком, хоча дані обставини жодним належним та допустимим доказом не підтверджені.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на теперішній час на виконанні відсутні будь-які виконавчі документи, де боржником являється ОСОБА_7 , строки для пред`явлення виконавчого документа до виконання пройшли, а судове рішення про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання судом не ухвалювалось.

Апелянт також зазначає, що після проголошення постанови суду першої інстанції нею отримана відповідь на адвокатський запит від 07 вересня 2018 року від Другого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області щодо відсутності перебування та надходження на виконання відділу будь-яких виконавчих документів, де боржником є ОСОБА_7 .

Згідно з постановою суду, адвокат ОСОБА_6 , яка діє від імені ОСОБА_7 , звернулась до суду з вищевказаною заявою, за змістом якої просить суд скасувати заходи, які були застосовані до засудженої ОСОБА_7 у зв`язку з можливою конфіскацією належного їй майна та з метою забезпечення цивільного позову, тип обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: постанова про накладення арешту на майно, 384, 26 грудня 2005 року, СВУСБУ в Запорізькій області; об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: ОСОБА_7 ; заявник: СВ УСБУ в Запорізькій області.
В обґрунтування поданої заяви адвокат ОСОБА_6 зазначає, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2006 року у кримінальній справі № 1-876/2006 ОСОБА_7 засуджена за ч.5 ст.191, ч.2 ст. 366 КК України, за сукупністю злочинів, остаточно до 9 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного їй майна. Під час проведення досудового слідства постановою №384 слідчого СВУСБУ в Запорізькій області від 26 грудня 2005 року, у зв`язку з можливою конфіскацією належного ОСОБА_7 майна; з метою забезпечення цивільного позову, був накладений арешт на нерухоме майно ОСОБА_7 . Завдана останньою майнова шкода у розмірі 3 520 266, 79 грн повністю погашена у добровільному порядку ПАТ «Акціонерно-комерційний промислово-інвестиційний банк». Також повністю погашена сума 679 863, 05 грн, у стягненні якої було відмовлено за вироком суду. Призначене покарання ОСОБА_7 відбула повністю.
Керуючись статтею 126 КПК України (1960 року), адвокат ОСОБА_6 від імені ОСОБА_7 звернулась до управління Служби безпеки України в Запорізькій області з заявою про скасування арешту нерухомого майна, однак, управління Служби безпеки України в Запорізькій області, посилаючись на пункт 8 частини 1 статті 324 КПК України (1960 року), повідомило, що суд, постановляючи вирок, повинен вирішити, що робити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації. Однак, у вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2006 року питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження не вирішено. На теперішній час з об`єктивних та правомірних підстав відпала потреба у застосуванні арешту на будь-яке майно ОСОБА_7 . Остання у зв`язку з наявністю вказаного арешту позбавлена можливості зареєструвати право власності на будь-яке нерухоме майно. Крім того, наявність вказаного арешту на майно ОСОБА_7 порушує права останньої, передбачені статтею 41 Конституції України, та статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 свою заяву підтримала та просила її задовольнити.
ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву про розгляд заяви без її участі та просила вказану заяву задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні просив в задоволенні заяви відмовити, оскільки відсутні докази про виконання вироку в частині відшкодування заподіяної шкоди ПАТ «Акціонерний комерційний банк промислово-інвестиційний банк» у розмірі 3 520 266, 79 грн.
Представник ПАТ «Акціонерний комерційний банк промислово-інвестиційний банк» в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду пояснення, у яких повідомив, що заперечує проти задоволення заяви, оскільки на даний час вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 грудня 2006 року в частині стягнення зі ОСОБА_7 на користь банку матеріальної шкоди, завданої злочином у сумі 3 520 266, 79 грн, виконаний лише частково - в сумі 4 971, 08 грн.

Заслухавши доповідь судді; захисника - адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 411 КПК України в редакції 1960 року, за правилами якого здійснюється вказане провадження, визначено порядок вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку.

За змістом вказаної статті, а також постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків», вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку у частині, що стосується заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, вирішується у вищевказаному порядку.

У судовому засіданні суд зобов`язаний дослідити докази, що підтверджують наявність обставин, які мають значення для правильного вирішення питань, що виникли у процесі виконання вироку.

За наслідками вирішення вказаних питань, приймається судове рішення, у якому повинні бути наведені мотиви прийнятого рішення й точно сформульовані висновки, тобто вказане рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог не дотримався при вирішенні питань, вказаних у заяві захисника - адвоката ОСОБА_6 .

Так, в своїй заяві та письмових поясненнях до цієї заяви адвокат ОСОБА_6 вказувала на те, що на час звернення з заявою, ОСОБА_7 , яка засуджена за вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 грудня 2006 року за ч.5 ст.191, ч.2 ст.366, 70, 72 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна, повністю відбула призначене їй покарання, виконавчі провадження про стягнення з останньої на користь цивільного позивача матеріальної шкоди відсутні, строки давності пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчилися, судове рішення про поновлення цих строків також відсутнє. На підтвердження доводів, викладених у заяві, захисник надала суду певні документи, які долучені до матеріалів провадження. Посилаючись на викладені обставини, захисник вказувала на те, що визначені законом строки для виконання вищевказаного вироку суду в частині, що стосується стягнення з засудженої ОСОБА_7 на користь цивільного позивача матеріальної шкоди та конфіскації майна, закінчились.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не перевірив належним чином всіх доводів сторони захисту, не спростував їх та відповіді на них в оскаржуваній постанові не надав, про що слушно зазначено захисником - адвокатом ОСОБА_6 в апеляційній скарзі.

В обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався лише на той факт, що шкода засудженою ОСОБА_7 не відшкодована та вирок суду в зазначеній частині не виконаний.

Проте, як вбачається з матеріалів провадження, вищевказаний вирок суду щодо ОСОБА_7 набрав законної сили 19 березня 2007 року, тобто майже 12 років тому.

Арешт на майно, що належить ОСОБА_7 , накладений постановою слідчого від 27 грудня 2005 року з метою забезпечення можливої конфіскації майна ОСОБА_7 , що передбачена санкцією ч.5 ст.191 КК України /а.с.98, т.2/.

В той же час, суд не з`ясував, яким чином виконувався вищевказаний вирок у частині, що стосується стягнення матеріальної шкоди та додаткового покарання у виді конфіскації майна, та з яких причин вирок в цій частині так і не був виконаний.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції при розгляді вищевказаної заяви допустив однобічність та неповноту, оскільки не з`ясував обставин, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, та не перевірив всіх доводів сторони захисту, у зв`язку з чим, на підставі ст.ст.366-367 КПК України в редакції 1960 року, вказана постанова підлягає безумовному скасуванню.
Оскільки, діючи в межах, визначених у ст.365 КПК України в редакції 1960 року, колегія суддів не може виправити вказані недоліки, скасовуючи оскаржувану постанову, колегія суддів вважає за необхідне направити дане провадження на новий судовий розгляд, що не суперечить вимогам ч.2 ст.374 КПК України в редакції 1960 року.
При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, повно і всебічно з`ясувати всі обставини, що підлягають з`ясуванню, та в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване судове рішення.
Керуючись п.п.9,11 розділу XI Перехідних положень КПК Украины 2012 року, ст.ст.365, 366-367, ч.2 ст.374 КПК Украины 1960 року, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні заяви адвоката ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_7 , про скасування заходів забезпечення кримінального провадження, скасувати, провадження направити на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4