АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/94/19 Справа № 692/99/18 Категорія: ч.2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого-суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілоїОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження №0000408 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 травня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коломиці Драбівського району Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня-спеціальна, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працюючого начальником дільниці ТОВ «Інфо кар», ІПН , раніше не судимого ,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, з накладенням обов`язків, передбачених п.1-2 ч.1 ст.76 КК України.
Ухвалено сягнути з ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 4576,00 коп. на користь держави в особі НДЕКЦ при УМВС України в Черкаській області.
Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Золотоніського міськрайонногосуду Черкаської області від 11 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 16.11.2017 близько 16 години 40 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Шрамківка-Степанівка Драбівського району Черкаської області, на відстані 800 м від с. Мойсівка, порушуючи вимоги п.п. 2.3. б), 12.3, 19.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, зі змінами та доповненнями, не був уважним до дорожньої обстановки і в момент засліплення не прийняв міри до зменшення швидкості руху до такої, яка б не перевищувала безпечної, повинен був зупинитися, не змінюючи смуги руху керованого ним транспортного засобу, та скоїв наїзд на ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який рухався на велосипеді в попутному напрямку руху автомобіля.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, в зв`язку з небезпекою для життя, та його смерть, згідно з висновком експерта №05-8- 02/256 від 17.11.2017, настала від поєднаної травми голови, хребта, грудної клітки, що супроводжувалась розривом зв`язок хребта, переломом шийного хребця, переломами ребер, ушкодженнями легень, крововиливами під м`які мозкові оболонки головного мозку. Між отриманими травмами та настанням смерті ОСОБА_11 , згідно з висновком експерта №05-8-02/256 від 17.11.2017, є прямий причинний зв`язок.
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , відповідно до висновку експерта №4/82 від 24.01.2018, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є не виконання ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3. б), 12.3, 19.3 Правил дорожнього руху України, що призвели до настання наслідків у вигляді смерті ОСОБА_11 .
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України, призначивши йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки, та покласти обов`язки, передбачені п.2 ч.1 ст. 76 КК України. В решті вирок суду залишити без змін.

Вказує, що місцевий суд, звільнивши обвинуваченого від відбуття покарання з випробуванням, не позбавивши його права керувати транспортними засобами, фактично звільнив обвинуваченого від відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, та помилково прийшов до переконання, що такий його розмір буде необхідним та достатнім для виправлення винного і попередження вчинення ним нових злочинів.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, просила її задовільнити,думки обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, вважають вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, та просили залишити його без змін, повторно дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, та ніким з учасників судового провадження не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Доводи прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання та безпідставне непризначення останньому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованими.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування ст. 75 КК України, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного; у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, вчиненим з необережності, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, під час ДТП був у тверезому стані, раніше не судимий, має на утриманні 2-х малолітніх дітей, та обставин, що пом`якшують покарання, зокрема : щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, при відсутності обставин, що його обтяжують, обґрунтовано прийшов до висновку про призначення ОСОБА_7 покарання, в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, у виді 3 років позбавлення волібез позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки,з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання та роботи, де характеризується виключно позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, його поведінку після дорожньо-транспортної пригоди, позицію потерпілої, яка не має претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого і просила суд не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також те, що злочин обвинуваченим був вчинений з необережності, при цьому останній перебував в тверезому стані, його робота пов`язана з керуванням транспортними засобами.

Також, обвинувачений ОСОБА_7 упродовж судового провадження давав визнавальні показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення і не оспорював фактичних обставин справи, що дало суду підстави розглядати провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК, і свідчить про намір засудженого сприяти здійсненню правосуддя.

В ході апеляційного розгляду колегією суддів було встановлено, що у обвинуваченого ОСОБА_7 наявне постійне місце проживання та роботи, він працює водієм ФГ «Бірюк» ( а.с. 77), має сталі соціальні зв`язки, одружений, на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, виключно позитивно характеризується по місцю проживання та роботи (а.с.78), раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, його робота пов`язана з керуванням транспортними засобами та є єдиним джерелом доходу його сім`ї, оскільки дружина обвинуваченого не працює.

Потерпіла ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду пояснила, що до обвинуваченого ОСОБА_7 не має жодних претензій ні матеріального, ні морального характеру, оскільки останній надавав їй матеріальну допомогу з моменту виникнення дорожньо-транспортної пригоди. Потерпіла просила не збільшувати призначене ОСОБА_7 місцевим судом основне покарання та не позбавляти останнього права керування транспортними засобами, оскільки він працює водієм, має на утриманні двох малолітніх дітей, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції просила залишити без змін.

Твердження апелянта про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, і звільненням останнього від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком - 3 роки, та покладенням обов`язків, передбачених п.2 ч.1 ст. 76 КК України, оскільки місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому в достатній мірі не враховано його особу, та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки дані обставини в повній мірі були враховані міськрайонним судом при призначенні покарання обвинуваченому.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене міськрайонним судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, зі звільненням останнього від відбуття покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, і покладенням обов`язків, передбачених п.1-2 ч.1 ст.76 КК України, виходячи з принципів законності справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співрозмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження міськрайонним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Керуючись ст. 404, п.1 ч.1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 травня 2018 рокувідносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :