Справа № 738/1906/18
№ провадження 1-в/738/250/2018
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року м. Мена

Менський районний суд Чернiгiвської областi в складi:

судді - ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засiданнi в м. Мена Чернігівської област в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, а саме обмеженням волі,
за участю учасників судового розгляду:
прокурора - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_5 ,
засудженого - ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, посилаючись на те, що він засуджений вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2016 року за ч.1 ст.115 КК України до 9 років позбавлення волі та відбув 2/3 частини призначеного судом покарання.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 уточнив своє клопотання, просив замінити невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, а саме обмеженням волі. Підставами для застосування до нього ст. 82 КК України зазначив те, що він є учасником бойових дій, має неповнолітню дитину, батька інваліда, відбув 2/3 частини призначеного судом строку покарання, накладені на нього адміністративні стягнення за порушення розпорядку дня установи, а саме за відсутність під час проведення ранкової перевірки наявності засуджених, вважає незаконними, оскільки має посттравматичний стресовий розлад, в зв`язку з чим приймає пігулки, які заважають йому рано підніматися, виявляв бажання працювати за трудовим договором та отримувати заробітну плату не менше встановленої на законодавчому рівні мінімальної заробітної плати, але йому було відмовлено, працювати на швейній дільниці на підприємстві установи не бажає у зв`язку з низькою оплатою праці.
Захисник засудженого в судовому засіданні підтримала клопотання свого підзахисного та пояснила, що засуджений ОСОБА_3 став на шлях виправлення, про що свідчить його поведінка, наявні у нього дисциплінарні стягнення на даний час погашені, а тому він вважається таким, що не має стягнень, зазначила, що відповідно до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та норм Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі мають право працювати, і така праця здійснюється на добровільній основі, останні мають право обирати роботу, а адміністрація установи виконання покарань не має право змушувати засуджених до праці. ОСОБА_3 виявив бажання працювати на підставі трудового договору та звертався із заявою про працевлаштування до адміністрації установи виконання покарання, проте йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю вакантних посад, залучається до робіт з благоустрою установи.
Прокурор висловив думку про відмову в задоволенні клопотання засудженого, оскільки із доказів, що його характеризують, не вбачається, що він став на шлях виправлення, останній за місцем відбування покарання характеризується посередньо, заохочень не має, не працює, від запропонованих адміністрацією установи інших видів робіт, окрім роботи за трудовим договором, відмовляється принципово, розпорядок дня виконує під контролем, змінює свою поведінку в кращу сторону лише з метою отримання певних пільг, а також зазначив, що приймання засудженим відповідних медичних препаратів та пігулок, не позбавляє його обов`язку дотримуватись розпорядку дня.
Представники установи виконання покарань та спостережної комісії Менської районної державної адміністрації, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду клопотання, в судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч.5 ст.539 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Заслухавши пояснення засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання та вивчивши матеріали особової справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого, виходячи з такого.

Відповідно до положень ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким є важливою складовою прогресивної системи відбування покарання, яка дає змогу, дотримуючись мети покарання, водночас покращувати правове становище засудженого і зменшувати обсяг та характер карально-виховного впливу на нього. У такий спосіб закон стимулює добросовісне відбування покарання засудженим, визначаючи, що саме від його поведінки значною мірою залежить можливість покращення його правового становища.

Підставою для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покарання є та обставина, що засуджений не виправився, не довів своє виправлення, але став на шлях виправлення і для закріплення досягнутих результатів ще необхідний вплив на нього, але вже в умовах відбування більш м`якого виду покарання.

Свідченням того, що засуджений став на шлях виправлення, є його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до праці, додержання режиму відбування покарання, однак ефективність і гарантованість цього процесу можливі лише за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 2 від 26 квітня 2002 року „Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким орієнтує суди нижчих ланок на те, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, які беруться за весь час відбування ним покарання, а не протягом певного періоду часу, і для цього дані беруться в їх сукупності.
Заміна засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена дискреційною нормою Кримінального Кодексу України, тобто, не є обов`язком суду, а є правом, яке полягає у попередньому вивченні всіх даних про особу для прийняття правильного, законного рішення, з урахуванням власного внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2016 року за ч.1 ст.115КК України до 9 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обчислюється з 19 листопада 2014 року. На підставі ч.5 ст.72 КК України засудженому в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 19 листопада 2014 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 02 листопада 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2018 року засудженому ОСОБА_3 на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк покарання у виді позбавлення волі термін попереднього ув`язнення з 13 грудня 2017 року по 17 липня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Отже, на момент розгляду клопотання, засуджений ОСОБА_3 відбув 2/3 частини призначеного йому судом покарання.

Як вбачається з особової справи засудженого, ОСОБА_3 перебуває в місцях позбавлення волі з 19 листопада 2014 року. За час перебування в Луцькому СІЗО порушень вимог утримання не допускав, розпорядок дня виконував, стягнень та заохочень не мав, до суспільно корисної праці не залучався. З 21 листопада 2014 року (протокол №47 засідання методично-виховної ради Луцького СІЗО від 21 листопада 2014 року) по 19 січня 2016 року (протокол №2 засідання методично-виховної ради Луцького СІЗО від 19 січня 2016 року) перебував на профілактичному обліку осіб, схильних до самогубства.
З поданої ДУ «Менська ВК №91» характеристики на засудженого вбачається, що останній з 29 листопада 2016 року по 13 грудня 2017 року відбував покарання в Менській ВК №91, де характеризувався негативно: за порушення встановленого порядку відбування покарання отримав п`ять дисциплінарних стягнень, розпорядок дня виконував під контролем, потребував контролю за його поведінкою з боку адміністрації установи, до суспільно корисної праці не залучався, заохочень не мав.
З 21 грудня 2017 року по 14 серпня 2018 року засуджений ОСОБА_3 перебував у Київському СІЗО, де порушень вимог встановленого режиму утримання не допускав, розпорядок дня виконував, до праці не залучався, стягнень та заохочень не мав.
З 14 серпня 2018 року і на даний час засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання в ДУ «Менська ВК №91», де намагається дотримуватися норм, що визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня виконує, стягнень та заохочень не має, на оперативно-профілактичних обліках не перебуває, до суспільно корисної праці не залучається, намагається дотримуватися правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Передбачені вимоги персоналу установи виконує під контролем. Товариські зв`язки підтримує із засудженими різної спрямованості, до негативних вчинків інших засуджених ставиться байдуже. Залучається до робіт з благоустрою установи та робіт з поліпшення житлово-побутових умов у гуртожитку відділення, до роботи ставиться посередньо. Відвідує заходи виховного та культурно-масового характеру, які проводяться в установі та відділенні, реагує на них посередньо. Приймає участь у реалізації програми диференційованого впливу на засуджених «Фізкультура і спорт», яку виконує. Вину у вчиненому злочині не визнає.
Як вбачається з матеріалів особової справи, 03 вересня 2018 року засуджений ОСОБА_3 звертався із заявою до начальника ДУ «Менська виправна колонія (№91)» про працевлаштування за трудовим договором із заробітною платою не менше встановленої КМУ мінімальної заробітної плати.
05 вересня 2018 року засуджений отримав письмову відповідь, згідно з якою йому було відмовлено в працевлаштуванні за строковим трудовим договором у зв`язку з укомплектуванням всіх посад, визначених штатним розписом для засуджених, для залучення до праці за строковими трудовими договорами, та повідомлено про наявність вакантних посад робітників швейної виробничої дільниці на підприємстві установи з відрядною оплатою праці та можливість бути залученим до праці на громадських засадах.
З даного приводу засуджений ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що він не бажає працювати на швейній дільниці у зв`язку низькою оплатою праці.
Згідно з Витягом з рішення комісії при МВК №91 з питань застосування пільг до засуджених установи засудженому ОСОБА_3 відмовлено в застосуванні пільги, передбаченої ст.82 КК України, з тих підстав, що він не став на шлях виправлення (протокол №22 від 31 жовтня 2018 року) (том 2 а.о.с. 47).
На засіданні спостережної комісії Менської районної державної адміністрації 05 грудня 2018 року було розглянуто клопотання засудженого ОСОБА_3 щодо можливості застосування до нього пільги, передбаченої ст. 82 КК України, та прийнято постанову №123 (протокол №40 від 05 грудня 2018 року) про погодження застосування до засудженого ОСОБА_3 такої пільги.

Проте, при вирішенні клопотання засудженого, суд бере до уваги дані, що його характеризують, за весь період відбування ним покарання, з яких вбачається, що ОСОБА_3 за час перебування в установі з 29 листопада 2016 року по 13 грудня 2017 року характеризувався негативно, потребував контролю за поведінкою з боку персоналу колонії, в подальшому і на даний час характеризується посередньо, виявляв бажання працювати в установі, намагається дотримуватися правомірних та ввічливих взаємовідносин з працівниками установи, що свідчить про те, що засуджений лише стає на шлях виправлення.

Твердження захисника та засудженого про те, що останній немає діючих дисциплінарних стягнень та на даний час не порушує режим утримання, а тому до нього повинно бути застосована заміна невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, не заслуговують на увагу, оскільки погашення та зняття стягнень має важливе значення, проте ці обставини не мають виключного значення при прийнятті рішення про застосування до засудженого пільги, передбаченої ст. 82 КК України.
Рішення спостережної комісії також не має визначального значення при вирішенні даного питання, оскільки носить лише рекомендаційний характер.
Доводи засудженого про незаконність застосування до нього дисциплінарних стягнень, не заслуговують на увагу з тих підстав, що в матеріалах особової справи відсутні відомості про оскарження засудженим в порядку, визначеному ч.7 ст. 135 КВК України, рішень про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, та про скасування їх як незаконних.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, а саме обмеженням волі, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 82 КК України, ст. 537, 539 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, а саме обмеженням волі - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1