Ухвала
іменем України
1 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 520/12161/17

провадження № 51-311 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року стосовно засудженої ОСОБА_6 ,
встановив:
За вироком Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2014 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки м. Одеси, визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VIIIвід 22 грудня 2016 року (далі Закон) засуджену звільнено від відбування покарання.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона 4 травня 2014 року близько 17:30, на 163 км + 20 м автодороги Київ Одеса, керуючи автомобілем «TOYOTA COROLLA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку м. Одеса, порушуючи вимоги п. п. 2. 3 б), в); 12.1; 12.6 б); 12.9 б) Правил дорожнього руху України (редакція від 6 березня 2013 року), була неуважною, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміну, не переконалася в тому, що пасажири, які перебували в керованому нею автомобілі пристебнуті пасками пасивної безпеки, не вибрала безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, маючи стаж керування до 2 х років, рухалася зі швидкістю більше 70 км/год, чим перевищила максимальну швидкість, в результаті чого здійснила з`їзд з проїзної частини на ліве узбіччя по ходу свого руху та в подальшому з`їхала на праве узбіччя, де здійснила наїзд на металеве однобічне огородження та в подальшому керований нею автомобіль здійснив з`їзд в правий кювет, де перекинувся, внаслідок чого пасажири вказаного автомобіля потерпіла ОСОБА_7 померла від отриманих травм, а потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких.
Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 18 жовтня 2018 року вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі представник потерпілої просить на підставі, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На його думку, Апеляційний суд Одеської області, залишаючи своєю ухвалою від 18 жовтня 2018 року вирок без змін, погодився з неправильним застосуванням цим судом до засудженої ОСОБА_6 положень Закону. Вважає, що в результаті неправомірних дій засудженої спричинено тяжкі тілесні ушкодження неповнолітній ОСОБА_8 , яка є її донькою та перебуває на її утриманні, що виключає застосування до ОСОБА_6 положень указаного Закону, так як злочин, який вчинила остання, на думку ОСОБА_5 , пов?язаний із посяганням на життя та здоровя потерпілої.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_6 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, адвокат ОСОБА_5 вказуючи на неправильне застосування судом апеляційної інстанції Закону до засудженої ОСОБА_6 , не наводить обґрунтування неправильного застосування цим судом закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на положення ст. 413 КПК, що є підставою для скасування судового рішення цього суду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Фактично суть доводів касаційної скарги представника потерпілої ОСОБА_4 зводиться до того, що судом першої інстанції, на його думку, усупереч вимог п. «г» ст. 9 Закону звільнено від відбування покарання ОСОБА_6 як особу, яка має дитину, якій не виповнилося 18 років і вчинила злочин, що посягає, на думку адвоката ОСОБА_5 , на життя та здоров`я цієї дитини, та таке неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, допущене цим судом, не були усунуте судом апеляційної інстанції при перегляді вказаного вироку за його апеляційною скаргою.

Однак ці доводи не можна визнати прийнятними.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії вироку Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2014 року в судовому засіданні ОСОБА_6 відповідно до ст. 10 Закону заявила клопотання про застосування його положень до неї, звільнивши від відбування покарання.
Відповідно до п «в» ст. 1 Закону, який набрав чинності 7 вересня 2017 року, звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи засуджені за вчинення необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
З матеріалів кримінального провадження, як зазначено у вироку районного суду, вбачається що ОСОБА_6 на момент вчинення злочину мала і має на утриманні одну неповнолітню дитину, а саме доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 , вперше вчинила кримінальне необережне правопорушення, яке не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК. Також зазначено, що засуджена вчинила правопорушення 4 травня 2014 року, тобто до набрання чинності Закону. Окрім цього вину у вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, засуджена визнала повністю, щиро покаялася.
Встановивши відсутність обмежень щодо застосування відносно ОСОБА_6 акту амністії, передбачених ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону, також те, що раніше до засудженої Закон України «Про амністію» не застосовувався, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про поширення дії Закону стосовно останньої, а тому звільнив її від відбування покарання.
Крім того, як убачається з доданої до касаційної скарги адвоката ОСОБА_5 копії вироку, в судовому засіданні останній заперечив проти задоволення клопотання засудженої ОСОБА_6 про застосування до неї акту амністії з підстав, передбачених п. «г» ст. 9 Закону. Не погоджуючись із такою позицією представника потерпілої, районний суд у вироку обґрунтовано зазначив, що засуджена вчинила злочин із необережності, посягань на життя та здоров`я її доньки в неї не було, умисна спрямованість дій проти життя та здоров`я ОСОБА_9 з боку засудженої відсутня.
Аналогічний за змістом довід скарги адвоката ОСОБА_5 про порушення місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність при застосуванні положень Закону до засудженої був предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на нього вичерпну відповідь та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу представника потерпілої було залишено без задоволення. При цьому, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що ОСОБА_8 вчинила необережний злочин, який відповідно до ст. 12 КК не є особливо тяжким, її дії не були спрямовані на посягання життя та здоров`я її доньки ОСОБА_9 , а безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК є Правила безпеки дорожнього руху України та дійшов висновку про відсутність обмежень у застосуванні до ОСОБА_6 акту амністії, передбачених ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» № 392/96-ВР від 1 жовтня 1996 року та ст. 9 Закону.

Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви прийнятого рішення і положення закону, якими він керувався.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду адвокат ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навів, і таких даних із змісту оскаржуваної ухвали не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року стосовно засудженої ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3