Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1060/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.190 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №279/1060/18 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 червня 2018 року відносно

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України -

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення її винуватості в суді та вичерпані можливості їх отримання, позовну ж заяву Управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради залишити без розгляду. При цьому, звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не надано суду доказів походження матеріалів провадження, зокрема постанови про виділення матеріалів з іншого провадження з їх переліком, відносно вчинення його підзахисною кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, тобто зібрані обвинуваченням докази є недопустимими. Зазначає, що обвинуваченням у обвинувальному акті не вказано іншої квартири (будинку), яка перебуває у власності чи володінні його підзахисної чи малозабезпеченої сім`ї, та не надано суду належних доказів цього. В обвинувальному акті, всупереч вимогам ст.291 КПК Україні чітке обвинувачення не сформульоване, дії обвинуваченої не конкретизовано, а лиш викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Звертає увагу на показання обвинуваченої в суді, а саме те, що вона не знала що будинок АДРЕСА_2 належить їй на праві приватної власності, а дізналася про це тільки в літку 2017 року, коли її викликали в УПСЗН міста Коростеня після проведеної у них ревізії, про цю подію вона розповіла своїй матері - ОСОБА_9 , яка повідомила її, що в жовтні 2010 року, коли обвинувачена була неповнолітньою і навчалася в Житомирському комерційному коледжі, вона взяла її паспорт і без її відома оформила договір купівлі-продажу зазначеного будинку на її. Не погоджується з визначеним розміром шкоди, заподіяний правопорушенням, оскільки у провадженні судово-економічна чи судово-бухгалтерська експертиза не визначалась і не проводилася. Вважає, що позовна заява повинна була бути залишена без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, оскільки позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, за відсутністю у представника УПСЗН Коростенської міської ради належної довіреності від імені юридичної особи, яка видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, установчих документів.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисника прокурор Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_10 просить вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.06.2018 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідно без задоволення. При цьому, вважає доводи захисника безпідставними та такими, що спростовуються доказами наявними в матеріалах кримінального провадження.
Згідно вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 червня 2018 року, ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 680 гривень.
Позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_8 на користь Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради 17 703 гривні 14 копійок матеріальної шкоди.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради (УПСЗН ВК Коростенської міської ради) (м.Коростень, вул.Шевченка,8), 30.07.2014 року та в подальшому 28.01.2015 року, 13.07.2015 року, 11.01.2016 року, 12.08.2016 року з метою отримання державної соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї при заповненні заяви про надання їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (Заява) та Декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулись за призначенням усіх видів соціальної допомоги (Декларація), свідомо не вказала (приховала) відомості про належне їх на праві власності житлове приміщення, а саме: 18/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 153 кв.м, право власності на яке було набуто на підставі договору купівлі-продажу №3853 від 29.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , що виключало можливість призначення соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї, оскільки загальна площа належного майна (153 кв.м) перевищувала б допустиму норму для призначення вказаного виду допомоги (52,5 кв.м), та цього ж дня подала Заяву та Декларацію з неправдивими відомостями, які мали суттєве значення при вирішенні питання призначення соціальної допомоги, чим ввела в оману працівників УПСЗН ВК Коростенської міської ради з метою отримання соціальної допомоги та за період з 01.07.2014 року по 28.02.2017 року незаконно отримала 17 703,14 грн. державної соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї, виплата якої регламентована Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» №1768-ІІІ від 01.06.2000 року зі змінами, Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим//Затв. Постановою КМУ від 24.02.2003 року №250.
Своїми умисними діями, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману ОСОБА_8 вчинила злочин, передбачений ч.1 ст.190 КК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченої, які просили задовольнити апеляційну скаргу за наведених у ній мотивів, думку прокурора, яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження №279/1060/18, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 в умисному введені потерпілої особи (УПСЗН ВК Коростенської міської ради) в оману відносно наявності в її володінні та власності житлових приміщень, що в подальшому призвело до отримання обвинуваченою грошової допомоги, право на отримання якої не виникло б за умови повідомлення потерпілій особі правдивих даних щодо дійсного майнового стану, ґрунтується на зібраних у провадженні доказах, які всебічно, повно та об`єктивно перевірені в судовому засіданні та яким суд дав належну юридичну оцінку.
Судом першої інстанції, відповідно до встановлених фактичних обставин кримінального провадження, дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч.1 ст.190 КК України, а тому доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 щодо відсутності складу правопорушення в діях його підзахисної, є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах провадження та дослідженими судом першої інстанції під час судового розгляду доказами.
Так, показаннями представника УПСЗН ВК Коростенської міської ради Житомирської області - ОСОБА_12 встановлено, що обвинувачена звернулась до УПСЗН з заявою про отримання соціальної допомоги як малозабезпеченій родині. Нею власноруч були заповнено відповідні заяви та декларації про майно, в яких вона вказувала лише наявність в її користуванні житлового приміщення по АДРЕСА_3 . В заповнюваних документах були пункти про те, що надана інформація може бути перевірена, а недостовірність, приховування інформації є підставою для відмови в наданні допомоги. Особа, яка звернулась за отриманням соціальної допомоги мала вказувати всі житлові приміщення, якими вона володіє та користується, що обвинуваченій було роз`яснено. Коли від контролюючого органу було отримано інформацію, що вона має у власності ще одне житлове приміщення, право на яке було набуто до часу звернення за отриманням допомоги, то виплата допомоги була припинена, направлена вимога про повернення отриманих коштів.
Згідно показань свідка ОСОБА_13 , вона приймала документи ОСОБА_8 щодо виплати соціальної допомоги. Всі дані в заяві та декларації вказувались особисто заявником. В розділі декларації про житло вона вказала житлове приміщення площею 51,6 кв.м, інших житлових приміщень та земельних ділянок не вказала. Вона попереджалась про те, що вказані нею дані мають бути достовірними. Коли була проведена аудиторська перевірка, то було виявлено наявність у обвинуваченої іншого житла.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_14 , обвинувачена ОСОБА_8 звернулась до відділу за отриманням допомоги малозабезпеченій сім`ї та в подальшому оновлювала документи кожні півроку. Коли вона приймала в неї документи, то перепитувала, чи є в неї інше житло, крім вказаного. Недостовірність повідомлених обвинуваченою даних було виявлено проведеною перевіркою. Було встановлено, що у володінні ОСОБА_8 має два житлових приміщення. Якщо заявник, який звернувся за отриманням допомоги, має два житла, то при призначенні допомоги враховується їх загальна площа. На час подання документів не було можливості перевірити достовірність вказаних в них даних, оскільки не було відповідного програмного забезпечення. Коли ж було виявлено недостовірність поданих даних, то виплату було припинено, ОСОБА_8 запропоновано добровільно повернути отримані кошти. Після отриманих роз`яснень вона написала заяву про їх повернення. Сам факт надання недостовірної інформації є підставою для відмови у виплаті допомоги.
З показань свідка ОСОБА_15 вбачається, що обвинувачена, як заявниця, звернулась за отриманням допомоги малозабезпеченій сім`ї. Її справою займались інспектори ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Після проведення аудиторської перевірки було встановлено, що обвинувачена подала недостовірну інформацію щодо належності їй житлових приміщень. При поданні документів заявник підписувалась про те, що всі вказані нею дані є достовірними. Відповідальність за недостовірність даних лежать на заявникові. Сам факт надання недостовірної інформації впливає на право отримання соціальної допомоги. ОСОБА_8 в декларації вказала одне житло, що перебуває в її власності чи володінні. Після виявлення факту подання недостовірної інформації обвинувачена написала розписку-зобов`язання про повернення отриманих коштів. В даний час допомогу не отримує, бо не має права на її отримання.
При цьому, будучи допитаною у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 свою вину не визнала та показала, що звернулась до УПСЗН за отриманням допомоги малозабезпеченій сім`ї, бо є одинокою матір`ю. При зверненні оформляла всі необхідні документи, в яких вказувала достовірні відомості. Про те, що на неї зареєстровано житловий будинок АДРЕСА_2 вона не знала, у нотаріуса при оформленні договору не була, договір не підписувала, постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . На момент оформлення договору купівлі-продажу вона була студенткою, коштів на його придбання не мала, тому придбати його не могла. Коли було виявлено факт, що на неї зареєстровано будинок, то її мати їй повідомила, що вона без її відома, від її імені та використовуючи її документи, оформила договір купівлі-продажу будинку, де вона була вказана як покупець. Заяву про згоду на утримання отриманих коштів писала під диктовку працівників УПСЗН, рішення про припинення виплати соціальної допомоги, про утримання коштів за рахунок інших соціальних виплат не оскаржувала. Дізнавшись про те, що на неї без її відома оформлено договір придбання будинку, дійсність такого договору не оспорила та наміру оспорювати не має.
На думку апеляційного суду, невизнання обвинуваченою ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції вірно та обґрунтовано розцінив саме як намагання останньої уникнути відповідальності та врахував, що ці показання спростовуються як показаннями вищезазначених свідків, так і дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку як доказ винуватості ОСОБА_8 дані що містяться:
- у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.2017, якою підтверджено належність їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу №3853 від 29.10.2010 року 18/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 153 кв.м. (а.п.96-97);
- у договорі купівлі-продажу 18/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 зміст якого свідчить про те, що покупець ( ОСОБА_8 ) під час укладення угоди діяла особисто (а.п.150-151),
- у довідці від 23.06.2017 року про отримані виплати за період з липня 2014 року по лютий 2017 року, яка свідчить про те, що у вказаний період обвинувачена отримала 28838,73 грн. державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (а.п.71-72);
- у власноруч написаних та особисто поданих ОСОБА_8 заяв про призначення соціальної допомоги від 30.07.2014 р., 28.01.2015 р., 13.07.2015 р., 11.01.2016 р., 12.08.2016 р., 31.01.2017 року, якими підтверджується, що обвинувачена була обізнана з наслідками та відповідальністю за подання недостовірної інформації про майно та доходи, про необхідність повернення отриманих коштів у разі подання неповних або недостовірних відомостей (а.п.87-88, 95-96, 106-107,110-111, 130-131, 142-143);
- у декларації про доходи та майновий стан, подані ОСОБА_8 30.07.2014, 28.01.2015 р., 13.07.2015 р., 11.01.2016 р., 31.01.2017 р., зміст яких підтверджує, що обвинуваченою зазначалось про наявність в неї права лише на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , дані про належність на праві власності житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , вказано не було (а.п.75-76, 97-98, 108-109, 118-119, 132-133, 144-145);
- у рішенні начальника УПСЗН ВК Коростенської міської ради від 04.08.2014 р., 30.01.2015 р., 22.07.2015 р.,18.10.2015 р., 25.01.2016 р., 12.08.2016 р., 15.07.2016 р. про призначення ОСОБА_8 державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї на певний період;
- у заяві ОСОБА_8 від 10.07.2017 року про зобов`язання повернути отримані кошти, в якій обвинувачена давала згоду на утримання з неї суми отриманої допомоги та зазначала, що подала декларацію з недостовірними даними про перебуванні у володінні 2-х житлових будинків (а.п.152);
- у рішенні №1 від 29.07.2017 року про утримання переплати (а.п.153).
При цьому, як вбачається з п.п.10, 12 Постанови від 24 лютого 2003 р. №250 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», соціальна допомога не призначається у разі, якщо у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 кв. метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв.метра на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму) та припиняється у разі коли особами, які входять до складу сім`ї, навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та визначення її розміру.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачена ОСОБА_8 на момент звернення за отриманням соціальної допомоги, в якості малозабезпеченої особи, вже мала у користуванні житлове приміщення площею 51,6 кв.м та у власності 18/100 житлового приміщення площею 153 кв.м., її повідомлення ж потерпілій особі про наявність в неї такого майна, а саме того, що сукупний розмір житла, яке перебуває в її володінні перевищує 52,5 кв.м., безумовно призвело б до відмови в отриманні соціальної допомоги.
Версія ж самої обвинуваченої та апеляційні доводи адвоката в її підтримку, щодо необізнаності ОСОБА_8 про її право приватної власності буд. АДРЕСА_2 , є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження, у тому числі й договором купівлі-продажу від 29.10.2010, згідно до якого покупець - ОСОБА_8 під час укладення угоди діяла особисто та придбала у власність 18/100 часток зазначеного житлового будинку. При цьому, ця угода затверджена нотаріусом ОСОБА_11 та зареєстрована в реєстрі (а.п.150-151).
Апеляційний суд вважає, що такі доводи обвинуваченої та послідуючі апеляційні посилання на це її захисника носять суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту.
Безпідставним є апеляційне твердження про відсутність порушення з боку ОСОБА_8 . Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, оскільки у її власності перебував лише один будинок, тоді як має бути встановлено наявність другої квартири чи будинку.
Аналізуючи такі твердження, апеляційний суд звертає увагу, що п.п.10, 12 Постанови від 24 лютого 2003 р. №250 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям» передбачено, що соціальна допомога не призначається у разі, якщо у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок). Тобто, зазначений нормативний акт передбачає наявність у особи квартири або будинку як на правах власності, так і на правах володіння. Згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_8 на час звернення із заявою про надання державної соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї мала в користуванні квартиру АДРЕСА_4 , де проживала, та на правах власності (як другий) - 18/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що показання свідків, обвинуваченої та інші докази у провадженні в своїй сукупності складають послідовний ланцюг фрагментів, що повністю підтверджують факт вчинення ОСОБА_8 заволодіння чужим майном шляхом обману за обставин встановлених судом першої інстанції у вироку. Дії обвинуваченої правильно кваліфіковано за ч.1 ст.190 КК України.
Твердження адвоката в апеляційній скарзі про недоведеність винуватості останньої і про те, що висновки суду в ґрунтуються виключно на припущеннях, не відповідають матеріалам кримінального провадження, є безпідставними та спростовуються сукупністю наведених у вироку доказів.
Посилання адвоката на недопустимість доказів винуватості його підзахисної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, в наслідок того, що суду стороною обвинувачення не надано відповідної постанови про виділення матеріалів з іншого провадження, є такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження №279/1060/18 та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
В матеріалах зазначеного провадження міститься постанова про виділення матеріалів із кримінального провадження №0001310 за ч.1 ст.358 КК України в окреме провадження від 21.02.2018 (а.п.50), яка винесена прокурором Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_19 в зв`язку необхідністю проведення розслідування вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, із зазначенням переліку виділених оригіналів матеріалів, яка є відповідною вимогам ст.217 КПК України, котрими закон регламентує порядок і підстави виділення матеріалів досудового розслідування.
Крім того, є безпідставними й апеляційні посилання адвоката щодо невідповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК Україні (не сформульоване чітке обвинувачення, не конкретизовано дії обвинуваченої, тощо).
Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.314 КПК України, 12.04.2018 проведено підготовче судове засідання у провадженні №279/1060/18 (а.п.30), та постановлена відповідна ухвала про призначення судового розгляду провадження (а.п.33), з безпосередньою участю, як обвинуваченої, так і адвоката ОСОБА_7 , за відсутності з боку останніх будь-яких заперечень щодо призначення судового розгляду обвинувального акту або клопотань про повернення цього акту, як невідповідного вимогам ст.291 КПК України.
Щодо апеляційних доводів адвоката про незгоду з визначеним розміром шкоди, заподіяної правопорушенням, а саме те, що в провадженні не проводилась судово-економічна чи судово-бухгалтерська експертиза, то як встановлено судом, визначений розмір завданих матеріальних збитків, відповідає фактичному розміру отриманої обвинуваченою допомоги за період з 01.07.2014 по 28.02.2017, яка мала щомісячний характер та конкретно визначений розмір, підтверджується матеріалами провадження.
З урахуванням зазначеного, визначення розміру завданої шкоди лише експертним шляхом, на що посилається адвокат, є безпідставним, оскільки визначення такої шкоди у даному випадку не потребує виключно спеціальних знань, як того вимагають положення ч.1 ст.242 КПК України.
Є безпідставними і апеляційні доводи адвоката щодо неправильного вирішення судом цивільного позову.
Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого за заподіяну їй шкоду.
Згідно ст.61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов. Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
Відповідно до норм ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як вбачається з матеріалів провадження, вина ОСОБА_8 в інкримінованому їй правопорушенні була доведена в суді першої інстанції. Наведене вказує на те, що факт заподіяння обвинуваченою майнової шкоди Управлінню праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради був доведений зібраними у справі доказами.
При цьому, 02.04.2018, до початку розгляду провадження по суті, Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради, до суду першої інстанції, в рамках даного кримінального провадження було подано цивільний позов про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_8 майнової шкоди в розмірі 18432,81 грн. (а.п.31-32).
Дорученням начальника управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради за №61/19.3 від 09.01.2018, доручено начальнику юридичного відділу ОСОБА_12 брати участь у розгляді справ, представляти інтереси управління в судах загальної юрисдикції (а.п. 48).
Судом першої інстанції за результатами судового розгляду провадження, зазначений цивільний позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_8 на користь Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради 17703, 14 грн. матеріальної шкоди, в межах підтриманих позовних вимог на момент ухвалення оскаржуваного вироку.
За вище наведених обставин, на переконання апеляційного суду, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову є законним та обґрунтованим.
Таким чином, викладені адвокатом ОСОБА_7 апеляційні доводи були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції з їх послідуючою обґрунтованою оцінкою в ухваленому вироку, який на думку апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни - відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 407, 409 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 червня 2018 року відносно ОСОБА_8 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді :