Справа № 346/389/19
Провадження № 1-кп/346/256/19
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

cекретаря : ОСОБА_2

прокурора : ОСОБА_3

обвинуваченого : ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Коломия кримінальне провадження № 0000137 від 19 жовтня 2018 року про обвинувачення :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, розлученого, на утриманні малолітня дитина та перестаріла мати, раніше не судимого, громадянина України, який проходить військову службу за контрактом на посаді командира відділення реактивного артилерійського взводу реактивної артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні сержант, депутатом не обирався,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України,

ВСТАНОВИВ :

30 листопада 2016 року між обвинуваченим та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 було укладено контракт про проходження військової служби на строк три роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 347 від 30 листопада 2016 року, виданого на підставі наказу № 248-РС Скрипняка призначено на посаду командира бойової машини реактивного артилерійського взводу реактивної артилерійської батареї та зараховано до списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу сержант ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Також, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби сержанту Скрипняку достеменно було відомо і до часу нез`явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

10 травня 2017 року о 08 год. 50 хв. обвинувачений діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин не з"явився вчасно на службу до розташування військової частини та перебував за місцем постійного проживання в м. Коломиї, Івано-Франківської області, де проводив час на власний розсуд.

02 червня 2017 року сержант ОСОБА_5 самостійно з`явився до військової частини та приступив до виконання службових обов`язків.

Свою вину в судовому засіданні обвинувачений визнав в повному обсязі і пояснив, що дійсно 10 травня 2017 року без поважних причин не з"явився на службу і добровільно повернувся до військової частини 02 червня 2017 року. Увесь цей час перебував за місцем проживання в м. Коломиї і доглядав хворого батька, який пізніше помер. На даний час здійснює догляд за перестарілою хворою матір"ю та утримує малолітню дитину шляхом оплати аліменів.

У вчиненому щиро розкаюється. Запевняє суд, що надалі працевлаштується і не порушуватиме закон, а тому просить врахувати всі вказані пом"якшуючі обставини та не карати суворо.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України в судовому засіданні не досліджувались інші зібрані у кримінальному провадженні докази, оскільки, за згодою учасників процесу, дослідження останніх визнано недоцільним, так як фактичні обставини справи ніким не оспорюються і у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, яким роз"яснено, що у такому випадку вони позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.
Суд вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як не з"явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочин, а також запобігання вчинення нових злочинів.
Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо конкретного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов"язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом"якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів.
У п. 3 даної постанови зазначено, що суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу.
Обставинами, що пом"якшують покарання обвинуваченому та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину суд вважає - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місцем проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини та перестарілої матері, а тому вважає за можливе застосувати до винуватої особи ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 407 КК України.
Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до вимог ст. 67 КК України судом не встановлено.
Речові докази та судові витрати по справі відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 373, 374, 375 КПК України, суд,

ЗАСУДИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України та застосувавши ст. 69 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить п"ять тисяч сто гривень.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним в порядку статті 349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційних скарг до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_6