Справа № 638/4149/18
Провадження № 1-кп/638/534/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого: ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в приміщенні залі судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0005936 від 09.12.2017 року відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Камінь-Каширський Волинської області, громадянина України, з вищою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.2 ст.110, ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України, -

встановив:

В провадженні суду перебувають обвинувальні акти по об`єднаному кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч.2 ст.110, ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківська установа виконання покарань (№27)» на 60 днів. В обґрунтування клопотання посилається на існування ризиків, передбачених п.п.3,4 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, можливість обвинуваченого незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Крім того вказує, що згідно норм ч.5 ст.176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст.110 КК України.

Потерпілі у судовому засіданні підтримали клопотання прокурора.

Обвинувачений заперечував проти задоволення заявленого клопотання, надав до суду письмові заперечення, згідно яких вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Вважає, що на даний час потреба у застосуванні відносно нього будь-якого запобіжного заходу відсутня.

Захисник обвинуваченого просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, посилаючись на відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Розглянувши клопотання прокурора, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються під час досудового розслідування слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.
Також у відповідності до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Це означає, що на суд, який здійснює судове провадження, покладаються функції контролю за обґрунтованістю обрання обвинуваченому запобіжного заходу та доцільністю його збереження.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Пунктом 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
За змістом ст.ст.131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Встановлено, що відомості про вчинення ОСОБА_5 інкримінованих йому злочинів з кваліфікацією за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України внесені до ЄРДР 09.12.2017 за №0005936, за ч.2 ст.110 КК України внесені до ЄРДР 18.05.2016 року за №0000123.

Подане до суду клопотання про обрання запобіжного заходу відповідає вимогам ст. 184 КПК України.
Розглядаючи подане клопотання, судом встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 3, 4 ст.177 КПК України, а саме: спроб обвинуваченого незаконного впливу на свідків та інших осіб у кримінальному провадженні, оскільки характер пред`явленого обвинувачення може свідчити про наявність достатньої підстави очікувати, що ризик незаконного випливу зі сторони обвинуваченого з метою переконання або змушення свідків, експертів надати покази у вигідному для нього аспекті, може справдитися.
Крім того, встановлено наявність ризику, що обвинувачений може спробувати перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме вчиняти дії з затягування розгляду кримінального провадження.
Крім того, в обґрунтування клопотання прокурор посилається на ч.5 ст.176 КПК України, відповідно до якої запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України.
Тобто у розумінні національного законодавства відсутня альтернатива застосування іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Статтею 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною 17 липня 1997 року і з цього часу є невід`ємною частиною національного Законодавства.
Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне і доцільне застосувати норми міжнародного права, які мають вищу юридичну силу ніж Закони України, окрім Конституції України.
Вказана позиція закріплена в національному законодавстві, а саме в ч.2 ст.1 КПК України, де передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
§3 ст.5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право на свободу на особисту недоторканість, а також практиці Європейського суду з прав людини. Наприклад, у справі «Хайредінов проти України» передбачено, що якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав утримання під вартою, необхідно переконливо довести наявність конкретних обставин, які переважають над правилом поваги до особистої свободи. Тобто такі обставини мають встановлюватись у конкретному судовому засіданні, а не законодавчо. Така ж думка висловлена у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України».
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.
Суд враховує тяжкість інкримінованих ОСОБА_5 злочинів, однак відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.
Відповідно до ст.ст.3, 27, 49 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Кожен має право на охорону здоров`я та медичну допомогу.
Зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», відповідно до якої при розгляді клопотання про обрання або ж продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, а отже суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання сторони обвинувачення.
Приймачи за основу захист прав людини, які закріплені в Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що ч.5 ст.176 КПК України в даному випадку вступає в протиріччя з нормами міжнародного права.
Суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не може бути виправдане.
З урахуванням наведеного стороною обвинувачення хоча і доведені наявність ризиків, передбачених п.п. 3,4 ч.1 ст.177 КПК України, але не доведено неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного засобу для запобігання ризикам, які зазначені у клопотанні.
Разом з тим суд, перевіривши на даній стадії судового розгляду матеріали кримінального провадження, суд вважає достатніми дані, що підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.110, ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України та наявність ризиків, передбачених п.п. 3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
На підставі викладеного, враховуючи безальтернативність застосування запобіжного заходу, вважаю, що у задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_5 слід відмовити на підставі ч.4 ст.194 КПК України, оскільки прокурором доведено обставини, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.194 КПК України та не доведено обставини згідно п. 3 ч. 1 цієї статті.
Такий висновок суду сприятиме гуманізації та підвищенню гарантій захисту прав особи, згідно з якими тримання особи під вартою має бути винятковим запобіжним заходом.
Разом із цим, відповідно до п.4 ч.1 ст.176 КПК України до обвинуваченого може бути застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту під час судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.181 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту покладає на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням на ОСОБА_5 обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.
Термін дії ухвали визначається в межах строку, встановленого ч.6 ст.181 КПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст.181, 184, 193, 194, 196, 331 КПК України, суд , -

постановив:

В задоволенні клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 без дозволу суду та покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4, 8, 9 ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;
2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
3) утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками по кримінальному провадженню;
4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
5) носити електронний засіб контролю.
Строк дії ухвали до 27.04.2019 року та у разі необхідності може бути продовжений за клопотанням прокурора. Після закінчення строку ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошений 04.03.2019 року о 17:15 годині.

Головуючий: суддя ОСОБА_1