Єдиний унікальний номер 741/1669/14-к
Провадження № 1-кп/741/1/19
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 04 березня 2019 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретарів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 та його представника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000330 відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, працівника ТОВ АФ «Маяк», який на утриманні нікого не має, не судимого, якому запобіжний захід не обрано,

за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України,

встановив:
11 грудня 2014 року було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000330 від 19 листопада 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України.

За даними зміненого обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що 17 червня 2012 року близько 22 години 30 хвилин він керував гужовою повозкою, до якої був прикріплений сільськогосподарський пристрій для збирання сіна, в порушення вимог:

п. 7.2. ПДР України, який передбачає, що гужовий віз (сани) повинен бути обладнаний світлоповертачами: спереду білого кольору, ззаду - червоного;

п. 7.3. ПДР України, який передбачає, що для руху в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості на гужовому транспорті необхідно увімкнути ліхтарі: спереду - білого кольору, ззаду - червоного кольору, що встановлюються з лівого боку воза (саней);

п. 7.7.а) ПДР України, який забороняє особам, що керують гужовим транспортом, і погоничам тварин рухатися по автомобільних дорогах державного значення;

п. 7.7.б) ПДР України, який забороняє особам, що керують гужовим транспортом, і погоничам тварин використовувати вози, не обладнані світлоповертачами, без ліхтарів у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, рухався по правій смузі руху автодороги державного значення між селами Андріївка та Козари Носівського району у напрямку с. Козари, не обладнавши гужовий віз та пристрій для збирання сіна будь-якими світлоповертачами та ліхтарями, створивши цим небезпеку для інших учасників руху, а саме для водія автомобіля марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , який рухався позаду нього, внаслідок чого відбулося зіткнення між керованою ним гужовою повозкою та автомобілем під керуванням ОСОБА_6 . Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої хребтової спинно-мозкової травми з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості, які, як небезпечні для життя в момент їх спричинення, належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Пасажир гужової повозки ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої променевої кістки, які спричинили тривалий розлад здоров`я, строком більше 21-го дня і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 органом досудового слідства кваліфіковані за ст. 291 КК України, за ознакою порушення чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що спричинило тяжкі наслідки.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення сторона обвинувачення у судовому засіданні посилається на такі докази.

Показання потерпілого ОСОБА_6 , який у судовому засіданні пояснив, що з 1981 року він постійно керує транспортними засобами, працював таксистом, має досвід керування різними транспортними засобами у нічний час, не має вад зору. До червня 2012 року кожні вихідні приїздив у м. Носівка. 17 червня 2012 року о 22 годині 15 хвилин він виїхав з м. Носівка у м. Київ, о 22 годині 30 хвилин проїхав с. Андріївка, розминувся з зустрічним автомобілем, бачив попереду за 800 м світло фар зустрічного автомобіля. В автомобілі, за кермом якого він рухався, увімкнув фари дальнього світла, за 4,4 м побачив вила (прути грабарки, як з`ясував пізніше), рвонув кермо вліво, але відбулось зіткнення. Якби повозка була обладнана світлоповертачами чи ліхтариками, то він (потерпілий) міг би вчасно побачити її та об`їхати.

Показання свідка ОСОБА_10 , яка за клопотанням прокурора була допитана у судовому засіданні та пояснила, що 17 червня 2012 року о 22 годині 15 хвилин вона з чоловіком, який керував автомобілем, виїхала з м. Носівка, проїхала с. Андріївка, розминулись з автомобілем. Вона (свідок) бачила, що вдалині, начебто через якісь гілочки, миготіли вогники. Чоловік переключив на дальнє світло, вони зразу перед собою побачили, на той момент їй показалось, що то гілки, а пізніше вона зрозуміла, що то залізяки від грабарки. Якби вони побачили, що їде перед ними щось, або був там розпізнавальний знак чи що, то вони б його зразу побачили, але ніякого розпізнавального знаку там не було. З моменту, коли їх автомобіль розминувся з зустрічним транспортом, до моменту зіткнення пройшло 2 секунди. Чоловік намагався вивернути вліво, але не було куди, все було рядом, перед ними. Вона ( ОСОБА_10 ) не контролювала час, все відбулося швидко.

Показання свідка ОСОБА_11 , який за клопотанням прокурора був допитаний у судовому засіданні та пояснив, що 17 червня 2012 року у вечірній час він у складі слідчо-оперативної групи приїхав на місце ДТП за с. Андріївка, забезпечував безпеку руху, оглядав автомобіль та грабарку. Остання не була обладнана світлоповертачами.

Згідно копії витягу з ЄРДР 19 листопада 2013 року слідчим Носівського РВ УМВС України в Чернігівській області до реєстру були внесені відомості про злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України. У витязі зазначено, що 17 червня 2012 року близько 22 години на автодорозі між с. Андріївка та с. Козари Носівського району у напрямку руху до с. Козари сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 , зіткнувся із гужовою повозкою, під керуванням ОСОБА_8 , який рухався у попутному напрямку до руху автомобіля. У результаті зіткнення автомобіль та гужова повозка зазнали механічних пошкоджень, а водій автомобіля ОСОБА_12 та пасажир гужової повозки ОСОБА_9 з тілесними ушкодженнями були доставлені до Носівської ЦРЛ (матеріали кримінального провадження а. п. 1).

Відповідно до листа Носівської ЦРЛ від 25 липня 2012 року ОСОБА_9 була госпіталізована до хірургічного відділення 17 червня 2012 року о 23 годині 40 хвилин, діагноз: закритий перелом променевої кістки правого передпліччя в нижній третій зі зміщенням. Виписана 19 червня 2012 року. ОСОБА_8 госпіталізований до відділення інтенсивної терапії 17 червня 2012 року о 23 годині 40 хвилин, діагноз: забій лівої половини грудної клітки з поверхневими саднинами шкіри. Переведений до хірургічного відділу 18 червня 2012 року. Виписаний 22 червня 2012 року. ОСОБА_6 госпіталізований до відділення інтенсивної терапії 17 червня 2012 року о 23 годині 55 хвилин, діагноз: закрита черепно-мозкова травма, забій шийного відділу хребта. Перелом шийних хребців?. Переведений 18 червня 2012 року в м. Київ (матеріали кримінального провадження а. п. 29).

Вказані діагнози ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були в подальшому підтверджені відповідно висновками судово-медичних експертиз: № 469 від 15 серпня 2012 року, № 470 від 15 серпня 2012 року, № 311 від 30 жовтня 2014 року. У ОСОБА_6 мали місце тілесні ушкодження у вигляді закритої спинно-мозкової травми з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості. З приводу травми виконано оперативне втручання. В післяопераційному періоді виявлене вогнищеве ураження спинного мозку на рівні 6 шийного хребця, обумовлене посттравматичною серінгомієлітичною кістою. Ушкодження спричинені дією тупого предмету по механізму удару і явищем компресії шийно-грудного відділу хребта і могли виникнути в термін та за обставин ДТП. Ушкодження ОСОБА_6 у вигляді закритої хребтової спинно-мозкової травми з ушкодженням спинного мозку, як небезпечне для життя в момент спричинення, належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень (матеріали кримінального провадження а. п. 130-133).

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 червня 2012 року та схемою до нього, де старшим слідчим ОСОБА_13 зафіксовані наслідки дорожньо-транспортної пригоди (матеріали кримінального провадження а. п. 14-20).

Протоколом огляду транспорту від 17 червня 2012 року, в якому начальник відділення ДАІ Носівського РВ УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_14 зафіксував пошкодження на гужовій повозці на гумовому ходу (відсутність заднього лівого колеса, пошкодження передніх голобель (матеріали кримінального провадження а. п. 22-24).

Протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_15 від 1 серпня 2014 року зі схемою та фототаблицею до нього (матеріали кримінального провадження а. п. 92-119), згідно змісту якого водії ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на місці пригоди за допомогою гужової повозки, грабарки, автомобіля, який був наданий для проведення слідчого експерименту, намагалися відтворити обставини дорожньо-транспортної пригоди.

Протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_8 від 16 липня 2015 року (том 1 кримінального провадження з обвинувальним актом а. п. 144-149), згідно змісту якого потерпілий та підозрюваний намагалися відтворити обставини дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно висновку експерта № 292 від 4 вересня 2012 року система зовнішнього освітлення автомобіля «ВАЗ-2101», державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент експертного огляду знаходиться у відмовному стані через технічні несправності. Технічні несправності у вигляді руйнації оптичних елементів фар головного освітлення, електричних ламп фар головного освітлення автомобіля, зміни місця просторового розташування фар головного освітлення, руйнації оптичного елемента переднього лівого ліхтаря габаритного освітлення виникла під час ДТП, при зіткненні автомобіля з перешкодою відповідної міцності. Технічна несправність у вигляді окислення світло відбиваючої поверхні світловідбивачів фар головного освітлення виникла внаслідок контакту світло відбиваючої поверхні з атмосферними опадами (матеріали кримінального провадження а. п. 159-163).

Згідно висновку експерта № 395 від 8 жовтня 2012 року на момент огляду робоча гальмівна система автомобіля «ВАЗ-2101», державний номерний знак НОМЕР_1 , знаходиться у функціонально діючому стані. На момент огляду система рульового керування автомобіля «ВАЗ-2101», державний номерний знак НОМЕР_1 , через пошкодження захисного ковпачка наконечника лівої рульової тяги, знаходиться у частково відмовному стані (матеріали кримінального провадження а. п. 166-171).

Згідно висновку експерта № 287 від 18 серпня 2012 року в первинний контакт вступили: панель капота на відстані близько 8 та 50 см від правого габариту, зовнішня панель переднього бампера з номерним знаком, передня права фара та переднє праве крило автомобіля «ВАЗ-2101», державний номерний знак НОМЕР_1 , із задньою частиною лівого колеса, спицями з внутрішньої сторони та чотирма зубами круглого перетину з лівого боку пристрою «Граблі кінські КГ-1». Кут між повздовжніми осями автомобіля «ВАЗ-2101» та пристрою «Граблі кінські КГ-1» в момент первинного контакту можливо визначити в межах близько 10±5? (матеріали кримінального провадження а. п. 142-150).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 2561/14-24 від 30 жовтня 2014 року, при ступені темноти, вказаному згідно версії ОСОБА_8 при увімкненому дальньому світлі фар і видимомості елементів дороги 115 метрів безпечна швидкість автомобіля ВАЗ за умовами видимості не повинна перевищувати значення 129... 134 км/год. За незмінності зазначених вище умов при увімкненому ближньому світлі фар і видимості елементів дороги 101м безпечна швидкість автомобіля ВАЗ за умовами видимості елементів дороги повинна бути не більше 120... 124 км/год. При ступені темноти, вказаному згідно версії ОСОБА_6 при увімкненому дальньому світлі фар і видимомості елементів дороги 90 метрів безпечна швидкість автомобіля ВАЗ за умовами видимості не повинна перевищувати значення 112... 117 км/год, За незмінності зазначених вище умов при увімкненому ближньому світлі фар і видимості елементів дороги 85 м безпечна швидкість автомобіля ВАЗ за умовами видимості елементів дороги повинна бути не більше 109..113 км/год. У дорожній обстановці, що склалася з метою забезпечення безпеки дорожнього руху водій гужової повозки ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 7.2, 7.3, 7.7 б) ПДР України. Встановлення відповідності дій ОСОБА_8 вимогам п. п. 7.2. 7.3, 7.7 б) ПДР України не потребує спеціальних знань в області судової автотехніки і може бути дана слідством (судом) на основі аналізу всіх доказів по справі. За обставин виникнення небезпечної дорожньої обстановки, вказаних у постанові про призначення експертизи, з моменту початку настання видимості гужової повозки з кінними граблями з робочого місця водія автомобіля ВАЗ при відсутності зустрічного транспорту водій ОСОБА_6 не мав технічної можливості шляхом застосування екстреного гальмування керованого автомобіля, а також, виконанням маневру «зміни смуги руху», уникнути наїзду на попутну перешкоду для всіх варіантів розвитку подій на місці події (за власною версією розвитку на місці події, за версією водія гужової повозки ОСОБА_8 , як під час руху з увімкненим ближнім світлом фар так і увімкненим дальнім світлом).

З технічної точки зору необхідними умовами і причиною виникнення події даної ДТП є невідповідність дій ОСОБА_8 вимогам п. 7.2, 7.3, 7.7 б ПДР (матеріали кримінального провадження а. п. 188-201).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 1697 від 16 квітня 2016 року зупинний шлях автомобіля ВАЗ-2101 в умовах пригоди при обраній водієм ОСОБА_6 швидкості руху (90 км/год) дорівнює 93,2 м. Гальмовий шлях автомобіля ВАЗ-2101 в умовах пригоди при вибраній водієм ОСОБА_6 швидкості руху (90,0 км/год) дорівнює 58,2 м. Допустима швидкість автомобіля ВАЗ-2101 за умов видимості дороги дорівнює 107,4 км/год (при видимості елементів дороги 90,0 м) ... 104,0 км/год (при видимості елементів дороги 85,0 м). Оскільки швидкість руху автомобіля ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка вказана під час слідчого експерименту водієм ОСОБА_6 , не перевищувала допустимої швидкості за умов видимості дороги (90 км/год

Згідно висновку повторної судової автотехнічної експертизи № 9492 від 30 жовтня 2017 року водій ОСОБА_8 в темний час доби не повинен був керувати гужовою повозкою, яка не обладнана світлоповертачами та була без ліхтарів, що передбачено вимогами п.п. 7.2, 7.3. 7.7 б) Правил дорожнього руху. Виконуючи вимоги п.п. 7.2, 7.3., 7.7 б) ПДР, водій гужової повозки ОСОБА_8 мав технічну можливість попередити зіткнення. Дії водія гужової повозки ОСОБА_8 , який у темну пору доби керував гужовою повозкою, яка не обладнана світлоповертачами та була без ліхтарів, що дезорієнтувало інших учасників дорожнього руху, не відповідали вимогам вимоги п.п. 7.2, 7.3., 7.7 б) ПДР та, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні свою винуватість у скоєнні інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 291 КК України, не визнав повністю, відмовився давати показання, на запитання відповів, що 17 червня 2012 року він близько 22 години 30 хвилин керував гужовою повозкою, до якої позаду була причеплена грабарка, від`їхав 400 м за с. Андріївка у напрямку с. Козари, їх обігнала попутна машина, потім проїхала зустрічна машина. Зустрічний автомобіль та автомобіль, яким керував ОСОБА_6 , роз`їхались перед с. Андріївка. Світло фар автомобіля потерпілого було видно ще тоді, коли автомобіль їхав у селі. Після роз`їзду в автомобілі потерпілого було увімкнено фари дальнього світла, яке діставало до воза. По звуку роботи двигуна він ( ОСОБА_16 ) зрозумів, що машина розганялась, йшла на всіх «парах». Він оглянувся назад, бачив, що автомобіль рухається прямо на них, повернувся до дружини, сказав їй: «Куди він пре?». З моменту увімкнення фар дальнього світла до моменту зіткнення пройшло 15-20 секунд. З моменту, коли звернувся до дружини, до моменту зіткнення пройшло 2-3 секунди. Цивільний позов прокурора та потерпілого не визнає в повному обсязі. Просив його виправдати.

За клопотанням сторони захисту були допитані:

Свідок ОСОБА_9 , яка у судовому засіданні пояснила, що 17 червня 2012 року у с. Андріївка на власному городі вона разом з чоловіком гребла сіно за допомогою кінної грабарки. Після 21 години, завидна, поверталась додому у с. Козари, їхала на возі, до якого прив`язали грабарку. На грабарці зліва висів червоний светр. Рухалися по правій смузі руху, ліве колесо воза по асфальту, а праве по обочині дороги. Була ясна, суха погода, темені не було. Коли проїхали с. Андріївка, то вона (свідок) оберталась, бачила машину за 200 м, яка їх доганяла на великій швидкості, зустрічних машин не було, чоловік говорив: «Ох і жене» та з`їжджав у кущі. Машина потерпілого вдарилась у грабарку. Від удару вона (свідок) вилетіла у кювет. Разом з нею з кювета вийшов невідомий їй чоловік, який говорив: « Я тобі казав, не гони». Вона (свідок) отримала перелом правої руки, перебувала на лікуванні, була визнана потерпілою, мала представника, але відмовилась від адвоката, відмовилась бути потерпілою по рекомендації слідчої ОСОБА_17 , яка запевнила її, що так буде краще.

Свідок ОСОБА_14 , який у судовому засіданні пояснив, що станом на 17 червня 2012 року він був начальником Носівського відділення ДАІ, виїжджав на місце ДТП з інспектором, відповідно до діючої на той час інструкції оглядали транспортні засоби, забезпечували безпеку руху, надавали допомогу слідчому ОСОБА_13 , який проводив загальний огляд місця події. Він ( ОСОБА_18 ) оглядав віз на дорозі у світлі автомобільних фар, поряд з возом бачив звичайну металічну, нефарбовану, місцями з корозією , грабарку з двома колесами.

Свідок ОСОБА_19 , яка у судовому засіданні пояснила, що 17 червня 2012 року вона, в якості пасажира, їхала у автомобілі з м. Київ у м. Носівка. Перед с. Андріївка відбулась ДТП, на дорозі стояло багато машин, працівники міліції проводили заміри. Вона (свідок) вийшла з машини, підійшла, щоб поцікавитись, що там трапилось, на пропозицію слідчого ОСОБА_13 погодилася підписати папери, побула на місці ДТП не більше 10 хвилин, не чекала закінчення слідчої дії, поїхала з місця ДТП далі у своїх справах. Права та обов`язки понятого їй не оголошували й не роз`яснювали, іншого понятого не було в її присутності, ніхто не акцентував її увагу на замірах.

Свідок ОСОБА_20 , який у судовому засіданні пояснив, що 17 червня 2012 року до нього зателефонував його кум, ОСОБА_21 (рідний брат ОСОБА_10 ), який знаходився на місці ДТП, розказав йому (свідку), куди потрібно їхати та повідомив, що ОСОБА_22 автомобілем потрапив в аварію, просив взяти ліхтарі та приїхати на місце пригоди, щоб забрати звідти речі. Він (свідок) виїхав на місце ДТП зі своїм зятем на його автомобілі. На місці аварії він (свідок) бачив автомобіль ОСОБА_6 , який завис на дереві, грабарку, яка стояла неподалік, воза, в якому було відбите заднє ліве колесо. На місці ДТП бачив ОСОБА_8 та його дружину. Він (свідок) з ОСОБА_23 зібрали речі та інструменти, які випали з автомобіля. Йому ( ОСОБА_24 ) роз`яснювали права понятого, він ставив свої підписи у протоколах. Другим понятим був ОСОБА_25 , інших понятих не було. Він (свідок) добре пам`ятає, що йому працівники ДАІ роз`яснювали права понятого, в той вечір він уважно спостерігав за тим, як проводились заміри, добре пам`ятає машину, віз,грабарку. Не пам`ятає того, хто був слідчий, можливо це був ОСОБА_26 чи жінка, з тих пір минуло багато часу, а тому він уже не пам`ятає. Жінку з прізвищем ОСОБА_19 він ( ОСОБА_20 ) не знає, не пам`ятає чи була вона понятим на місці пригоди.

Свідок ОСОБА_27 , який у судовому засіданні пояснив, що 17 червня 2012 року на прохання ОСОБА_20 він (свідок) поїхав на місце аварії. Коли він з тестем приїхав на місце ДТП, то там стояв автомобіль працівників ДАІ з включеними мигалками. Він (свідок) та тесть ходили, дивились, що сталось, бачив побиті машину та грабарку ржавого кольору, яка знаходилась ближче до обочини, на дорозі валялись гілки. Він ( ОСОБА_27 ) з тестем перекладав речі з побитого автомобіля ВАЗ у свій «бус». З цікавості роздивлявся гужову повозку, понятим не був при огляді грабарки. У протоколах огляду транспортних засобів, які йому пред`явили у судовому засіданні, записано, що він є понятим, але у протоколах відсутні його підписи. Ніхто йому не зачитував протоколів на місці аварії. Він (свідок) пам`ятає, що на місці аварії, крім нього і тестя, були працівники ДАІ ОСОБА_28 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 . Він (свідок) не знає ОСОБА_19 , не знає чи була вона понятим.

Свідок ОСОБА_11 , який у судовому засіданні був допитаний повторно, пояснив, що 17 червня 2012 року ОСОБА_27 поспішав та поїхав, а тому не розписався у протоколах.

Експерт ОСОБА_29 , який у судовому засіданні був допитаний, як експерт, був попереджений судом про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків, на запитання відповів, що він підписав висновок експертів № 1-3/08 від 3 серпня 2016 року за результатами проведення комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, яка виконувалась за копіями матеріалів кримінального провадження. Із заявою про проведення такої експертизи звертався адвокат ОСОБА_5 . ОСОБА_29 наголосив на тому, що він має вищу технічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціалізацією 10.1 «Дослідження обставин дорожньо-траспортної пригоди» та 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження», надав документи, які підтверджують кваліфікацію, повідомив, що має стаж експертної роботи з 1969 року. ОСОБА_29 стверджував, що якщо людина говорить, що до зіткнення пройшло 10 секунд, то це вказує на те, що зіткнення відбулось миттєво. Якщо людина говорить 1-2 хвилини, то це вказує на те, що до зіткнення пройшов деякий проміжок часу. Який саме? Це можна і повинні встановити під час слідчого експерименту. Якщо автомобіль рухається зі швидкістю 90 км/год, то за 1 секунду подолає відстань у 25 м, а за 10 секунд 250 м. Цієї відстані було цілком достатньо, щоб зупинити авто. Можна зробити висновок, що при своєчасному вжитті заходів до гальмування і зупинення керованого транспортного засобу у водія автомобіля ВАЗ була технічна можливість уникнути зіткнення з гужовою повозкою. Слідство чомусь ці показання до уваги не взяло і не дало їм оцінки. Показання ОСОБА_6 про те, що він вперше побачив грабарку за 4,4 м перед керованим ним автомобілем в момент роз`їзду, є не тільки технічно неспроможними, але і абсурдними. Це підтверджується наступним. Відстань 4,4 м автомобіль, який рухається зі швидкістю 90 км/год, проїде за 0,2 секунди. За 0,2 секунди можна тільки кліпнути оком, навіть не встигнеш повернути голову. Чому слідчий навіть не звернув на це увагу йому (експерту з 50 річним стажем роботи) не зрозуміло. Слідчий міг помилитися, але куди дивилось пильне прокурорське око, теж не зрозуміло. Йому ( ОСОБА_29 ) дивно, невже слідчий не бачив, що ті показання ОСОБА_30 є неправдою. Таке слідство не можна назвати об`єктивним. Слідчий експеримент від 1 серпня 2014 року проведено непрофесійно, з порушенням інструкції та правил його проведення. Вихідні дані не можуть встановлюватися зі слів водія, їх потрібно встановити зі слів понятих. Не можна вважати, що слідство зібрало всі необхідні дані для проведення автотехнічної експертизи. У нього ( ОСОБА_29 ) ), як експерта, склалось враження, що слідчий провів слідчий експеримент для того, щоб показати прокурору, що проводиться робота. Так, зі слів ОСОБА_8 , світло автомобіля він побачив за 90 м, а ОСОБА_6 не бачить підводи. Для цього треба було провести елементарний слідчий експеримент. Розслідування просто не відбулося, якщо не називати речі своїми іменами. Як експерт, з технічної точки зору, він аналізує ті вихідні дані, які слідство надало експерту. Видимість елементів дороги і видимість об`єкту визначається при слідчому експерименті не за показаннями самого водія, а понятими, самим слідчим. Про це у правилах так і написано. Видимість визначається як відстань, на якій об`єктивно водій мав можливість побачити перешкоду (не говоримо, що він побачив). Якщо у водія поганий зір, то вже інше питання. Слідчий не перевірила показання ОСОБА_31 .

Свідок ОСОБА_17 , яка у судовому засіданні пояснила, що у 2012 році вона працювала слідчим, на той час сім років проводила розслідування у кримінальних провадженнях, які були пов`язані з ДТП, не один раз навчалася на курсах, вивчала методику проведення слідчих експериментів. Кримінальне провадження вів не один слідчий, але вона (свідок) зуміла закінчити розслідування кримінального провадження у зв`язку з ДТП за с. Андріївка і направити обвинувальний акт до суду. У серпні 2014 року вона проводила слідчий експеримент, при його проведенні використовувався один автомобіль, другого автомобіля не повинно було бути, бо він не потрібний. Вихідні дані були визначені нею на слідчому експерименті, це зазначено у протоколі, від учасників слідчої дії не було зауважень з приводу транспортного засобу, який використовувався, всі учасники погодилися та підписали протокол. Вона (свідок) не пам`ятає автомобіль, який був на слідчому експерименті. Не пам`ятає хто сидів за кермом автомобіля, ОСОБА_12 чи власник автомобіля. Свідок пояснила, що вона не розуміє навіщо їй задають такі питання. Все те, що відбувалось на слідчому експерименті зазначено у протоколі. Свідок ОСОБА_17 не відповіла на питання про те, чому у протоколі не було записано марку автомобіля, його власник, в якості кого він був присутній на слідчому експерименті. Свідок ОСОБА_17 підтвердила, що при визначенні видимості до перешкоди ОСОБА_16 говорив, що бачить перешкоду, а ОСОБА_12 говорив, що не бачить. Видимість була нею визначена, інакше експерт не зміг би провести експертизу. Відстань 236 м була визначена нею з використання службового автомобіля та зі слів ОСОБА_31 . Свідок ОСОБА_17 на запитання про те, чому вона не використовувала науково-методичних рекомендацій відповіла, що ті рекомендації ніким не затверджені. Свідок ОСОБА_17 наголосила на тому, що нею проведені всі заміри, з ними всі учасники погодились, експерт не повернув постанову про призначення експертизи, а тому вона переконана, що на слідчому експерименті все зробила правильно.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом було ретельно досліджено протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди і схему до нього, де зафіксовані наслідки дорожньо-транспортної події, протоколи огляду транспорту, протоколи слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 , висновок транспортно-трасологічної експертизи, два висновки експертизи технічного стану транспортного засобу, висновок судової автотехнічної експертизи, висновки судово-медичних експертиз, що були надані стороною обвинувачення.

За змістом рішення Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частина 1 ст. 92 КПК України передбачає, що обов`язок доказування вказаних обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Статтями 7, 22 КПК України передбачено, що однією із засад кримінального судочинства є змагальність сторін та свобода у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В статті 87 КПК України зазначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; порушення права особи на захист.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», наголошено на тому, що згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. У зв`язку з цим судам при розгляді кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи досудового слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК. Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди повинні визнавати їх недопустимими і не враховувати при обґрунтуванні обвинувачення у вироку.

Відповідно до роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Згідно наданого протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 червня 2012 року та схеми до нього старший слідчий СВ Носівського РВ УМВС України ОСОБА_13 отримав о 22 годині 30 хвилин повідомлення від чергового, прибув на автодорогу між с. Козари та с. Андріївка Носівського району, розпочав огляд о 22 годині 45 хвилин з участю працівників ДАІ ОСОБА_14 та ОСОБА_11 та закінчив його о 23 годині 57 хвилин, зафіксував наслідки дорожньо-транспортної події. Судом було встановлено:

- 1. що під час огляду місця ДТП приймав участь в огляді, окрім двох понятих: ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , ще й ОСОБА_21 , проте протокол огляду не містить підпису ОСОБА_32 , що суперечить вимогам ч. 4 ст. 85 КПК України (в редакції, яка діяла станом на червень 2012 року);

- 2. що понятий ОСОБА_19 підписала протокол до закінчення огляду місця ДТП, поїхала з місця ДТП у своїх справах, другого понятого не було залучено, що суперечить ч. 1 ст. 127, ч. 1 ст. 191 КПК України (в редакції, яка діяла станом на червень 2012 року);

- 3. що понятий ОСОБА_19 під`їхала до місця огляду тоді, коли уже огляд проводився, що ОСОБА_20 та ОСОБА_27 приїхали на місце ДТП разом, в одному автомобілі, тоді, коли слідчий та працівники ДАІ уже були на місці ДТП та слідчий проводив огляд місця події. За таких обставин слідчий ОСОБА_13 фізично не міг перед початком огляду понятим ОСОБА_20 та ОСОБА_19 роз`яснити їх права та обов`язки, які були передбачені ст. 127 КПК, що суперечить вимогам ст. 127 КПК України (в редакції, яка діяла станом на червень 2012 року);

- 4. що понятий повинен бути об`єктивним, він є особою, яка сприяє збиранню доказів, має бути не заінтересованим у результатах справи. ОСОБА_20 , який доводиться кумом ОСОБА_33 , приїхав на місце аварії саме і тільки на прохання ОСОБА_32 , який є рідним братом ОСОБА_10 , чоловік якої визнаний потерпілим по справі. Вказані обставини були відомі ОСОБА_20 , давали підстави слідчому сумніватися в об`єктивності ОСОБА_20 , як понятого. Однак він ( ОСОБА_34 ) не повідомив слідчому про такі обставини, погодився та був залучений понятим, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 127 КПК України (в редакції, яка діяла станом на червень 2012 року).

Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 червня 2012 року разом зі схемою до нього суд, керуючись положенням ст. 87 КПК України та перехідними положеннями, визнає недопустимим доказом.

У судовому засіданні 25 грудня 2014 року судом було задоволено клопотання прокурора про приєднання до обвинувального акта матеріалів кримінального провадження.

У матеріалах кримінального провадження на а. п. 92-119 міститься протокол проведення слідчого експерименту від 1 серпня 2014 року.

Ухвалою Носівського районного суду від 17 червня 2015 року було задоволено клопотання представника потерпілого та зобов`язано Носівський РВ УМВС України в Чернігівській області провести додатковий слідчий експеримент за участі обвинуваченого, потерпілого та їх адвокатів, встановити: яка була видимість на проїжджій частині дороги, у баченні водієм автомобіля кінну повозку з причепленою грабаркою білого (світлого) кольору, на момент ДТП, з урахуванням відсутності, як зустрічних так і попутних транспортних засобів; видимість у напрямку руху автомобіля, яким 17 червня 2012 року о 22 годині 30 хвилин керував ОСОБА_35 , при ближньому та дальньому світлі фар автомобіля, вирішити питання: За скільки метрів у світлі фар автомобіля стало видно кінну повозку з грабаркою.

У томі 1 кримінального провадження з обвинувальним актом на а. п. 144-149 міститься протокол проведення слідчого експерименту від 16 липня 2015 року, який досліджувався у судовому засіданні.

У судових дебатах прокурор посилався на протокол проведення слідчого експерименту, як доказ, що підтверджує винуватість ОСОБА_8 . Однак, прокурор не зазначив, який саме з протоколів підтверджує винність обвинуваченого.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 1 серпня 2014 року та схеми до нього старший слідчий СВ Носівського РВ УМВС України ОСОБА_17 проводила слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_9 , її представника ОСОБА_15 , з участю свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , інспектора ДАІ ОСОБА_11 , понятих ОСОБА_36 , ОСОБА_37 . Свідкам ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не було роз`яснено право не свідчити проти самого себе і своїх близьких родичів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

ОСОБА_9 була очевидцем ДТП, отримала тілесні ушкодження, була визнана потерпілою, але під час проведення слідчого експерименту її показання не були заслухані, не було з`ясовано її думку, в протоколі не зазначено, які відомості перевірялися чи уточнювалися з потерпілою ОСОБА_38

ОСОБА_6 набув статусу потерпілого лише 7 грудня 2014 року: з моменту подання заяви про залучення його до провадження як потерпілого (матеріали кримінального провадження а. п. 84), до 1 серпня 2014 року будь-яких письмових підтверджень наявності статусу потерпілого у ОСОБА_6 не було.

Слідчий ОСОБА_17 1 серпня 2014 року залучила обвинуваченого ОСОБА_8 , зазначивши його статус як «свідок».

ОСОБА_8 набув процесуального статусу підозрюваного лише 10 грудня 2014 року. До цієї процесуальної події ОСОБА_8 мав процесуальний статус свідка, незважаючи на обов`язковість залучення до проведення слідчого експерименту особи, яка має процесуальний статус підозрюваного відповідно до ч.3 ст. 240 КПК України.

Згідно фототаблиці до протоколу слідчого експерименту від 1 серпня 2014 року грабарка, з якою відбулося зіткнення автомобіля ВАЗ під керуванням ОСОБА_30 , складається з двох металевих коліс, які зовні мають іржавий колір, а їх (коліс) внутрішня сторона та сидіння грабарки, мають сріблясто-сірий колір, який подібний до вигорілої на сонці ґрунтовки червоного кольору. Грабарка, яка була використана при проведенні слідчого експерименту, та всі її частини, крім зовнішніх частин коліс, викрашені фарбою бірюзового ( туркезо?вого) кольору, тобто кольору від яскраво-зеленого з блакиттю до блакитного, близького до ціану (матеріали кримінального провадження а. п. 117-119 ).

Слідчим не ставилось питання чи впливає різниця у кольорах грабарок на світло повертання в умовах вечірнього та нічного часу.

7 серпня 2014 року слідчим ОСОБА_17 було призначено судову автотехнічну експертизу.

3 вересня 2014 року до Носівського РВ УМВС України в Чернігівській області надійшло клопотання від 18 серпня 2014 року, в якому судовий експерт просив слідчого:

перелік питань та їх редакцію сформулювати у відповідності з Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз та експертних досліджень затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 серпня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2004 року № 144/5);

уточнити комплекс вихідних даних для проведення досліджень, оскільки вихідні дані стосовно параметрів видимості елементів дороги, видимості перешкоди, взаємного зближення автомобіля під керуванням ОСОБА_30 і гужової повозки з сінною грабаркою під час слідчого експерименту від 1 серпня 2014 року визначалися зі слів обох водіїв, тоді як згідно методичних рекомендацій необхідно визначати об`єктивні значення зазначених вище чинників;

визначити момент виникнення небезпеки для руху для водія ОСОБА_31 .

Для довідки слідчому ОСОБА_17 експерт жирним шрифтом виділив:

що саме слід розуміти під визначенням «момент виникнення небезпеки для руху», експерт наголосив на тому, що право визначати «Момент виникнення небезпеки для руху», законодавством надано органу, який призначає експертизу (в даному випадку слідчому ОСОБА_17 );

експерт зазначив, що слідчий не має права вимагати від експерта, щоб той самостійно вибирав зі справи вихідні дані для проведення експертизи. Слідчий може поставити перед експертом питання про технічну спроможність (неспроможність) тих чи інших даних, які є у справі.

Незважаючи на клопотання та зауваження експерта, слідчий без проведення слідчого експерименту, без проведення будь-яких замірів визначила момент виникнення небезпеки для руху для водія ОСОБА_31 .

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 16 липня 2015 року та схеми до нього старший слідчий СВ Носівського РВ УМВС України ОСОБА_17 проводила слідчий експеримент за участю підозрюваного ОСОБА_8 , його захисника, потерпілого ОСОБА_30 та його представника, понятих ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , не зазначила який саме автомобіль використовувався як статист, кому він належить, намагалася відтворити обставини, при яких відбулося ДТП. В ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_12 заявив, що: він відмовляється повторно проводити слідчий експеримент; повністю підтверджує дані ним показання і заміри, які були встановлені під час слідчого експерименту 1 серпня 2014 року; відмовляється повторювати свої показання.

Підозрюваний ОСОБА_16 та його захисник наполягали на встановленні в темну пору доби відстані, з якої видно грабарку з місця водія автомобіля ОСОБА_31 . Проте, слідчий ОСОБА_17 у протоколі зазначила, що встановити таку відстань без згоди ОСОБА_30 неможливо, адже тільки він може вказати чи відповідає світло фар в представленому автомобілі тому, що було в його автомобілі при ДТП. ОСОБА_12 відмовився надати свій автомобіль та поїхав з місця проведення слідчого експерименту. Після чого слідчий ОСОБА_17 припинила слідчий експеримент.

У відповідності до вимог ст. 223 КПК України, слідчий вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії (зокрема слідчого експерименту) осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. Перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом.

У порушення цих вимог слідчий не забезпечила присутність ОСОБА_30 , як потерпілого під час проведення слідчого експерименту від 16 липня 2015 року, не вжила будь-яких заходів притягнути ОСОБА_41 до відповідальності, яка передбачена ст. 384 КК України .

Відповідно до листа головного лікаря від 8 липня 2015 року до Носівської ЦРЛ 17 червня 2012 року о 22 годині 30 хвилин поступив виклик Швидкої допомоги на шлях Андріївка-Козари, де сталось ДТП.

У судовому засіданні встановлено показаннями потерпілого ОСОБА_30 та свідка ОСОБА_10 , що вони виїхали з м. Носівка о 22 годині 15 хвилин, також встановлено показаннями свідка ОСОБА_9 , що швидку викликали мешканці с. Андріївка, які прибігли з села на місце ДТП, що викликали швидку допомогу з мобільного телефону ОСОБА_42 . Тобто, після зіткнення пройшов деякий проміжок часу, а тоді поступив дзвінок на «Службу 103».

Органи досудового слідство не встановили: точний час зіткнення; через який проміжок часу після зіткнення було здійснено виклик швидкої допомоги; за скільки хвилин потерпілий доїхав до місця зіткнення та з якою середньою швидкістю фактично рухався потерпілий до місця ДТП.

Органи досудового слідство не перевірили правдивість показань потерпілого свідка ОСОБА_10

8 грудня 2014 року відповідно до ст. 221 КПК України представника потерпілої ОСОБА_9 ознайомили з матеріалами кримінального провадження.

8 грудня 2014 року представник потерпілої звернувся до слідчого ОСОБА_17 з письмовим клопотання, в якому зазначив, що висновок експерта за результатами проведення автотехнічної експертизи № 2561/14-24 від 30 жовтня 2014 року є неналежним доказом, просив провести повторно слідчий експеримент, встановити необхідні вихідні дані та призначити повторну автотехнічну експертизу для вирішення питань, які були поставлені перед експертом, та на які експерт не відповів.

9 грудня 2014 року слідчий ОСОБА_17 дослідила матеріали кримінального провадження, висновки експертиз, прийшла до висновку: що слідчий експеримент проведений у повному обсязі; що показання ОСОБА_8 та ОСОБА_30 були досліджені; всі вихідні дані, які тільки-но можливо було встановити під час слідчого експерименту, вже були встановлені та надані експерту для проведення експертизи; що висновок, на який посилається представник потерпілої, чіткий, зрозумілий, обґрунтований; що не виникає сумнівів у неповноті та неправильності висновку, а тому відмовила у задоволенні клопотання представника потерпілої.

10 грудня 2014 року о 16 годині 10 хвилин слідчий ОСОБА_17 склала протокол роз`яснення права на захист підозрюваному ОСОБА_8 , о 16 годині 30 хвилин письмово повідомила його про підозру, з 16 години 40 хвилин до 16 години 50 хвилин провела допит та склала протокол допиту підозрюваного, який за 10 хвилин оформила на п`яти аркушах паперу формату А 4, з який 1, 2, 5 аркуш були у формі стандартного бланку, який заповнений кульковою ручкою, а 3 та 4 стандартні аркуші, на яких містяться показання підозрюваного, набрані та роздруковані за допомогою комп`ютерної техніки.

11 грудня 2014 року слідчий ОСОБА_17 отримала від ОСОБА_43 заяви: про відмову від послуг адвоката та відмову від підтримання обвинувачення.

Статтею 477 КПК України визначається поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Так , кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 286 КПК України кримінальне провадження закривається, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Стаття 477 КПК України (в редакції станом на грудень 2014 року) не відносила кримінальне провадження, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

Таким чином права потерпілої ОСОБА_43 були порушені, так як дії ОСОБА_8 слідчим ОСОБА_17 були кваліфіковані по ч. 2 ст. 286 КК України.

Під час судового розгляду установлено, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, дії ОСОБА_8 прокурор кваліфікував за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 291 КК України, що підтверджується обвинувальним актом від 4 липня 2016 року.

Прокурор змінив правову кваліфікацію, зазначив у обвинувальному акті від 4 липня 2016 року, що ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження.

Відповідно до ч. 7 ст. 55 КПК України (у редакції станом на липень 2016 року ), якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

Ні прокурор, ні суд під час розгляду кримінального провадження у липні 2016 року не запитали згоди у ОСОБА_43 , щоб її визнали потерпілою.

Необхідно констатувати, що невиконанням вимог ст. 55 КПК України були порушені права ОСОБА_43 , оскільки не було вирішено її правовий статус, вона була позбавлена права користуватися послугами представника.

24 жовтня 2016 року ОСОБА_9 була допитана як свідок, а тому питання про її залучення як потерпілої відпало.

Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

Недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

У відповідності до вимог ст. 223 КПК України, слідчий вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. Перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом.

У порушення цих вимог слідчий не роз`яснив свідку ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту 1 серпня 2014 року, його право не свідчити щодо самого себе.

Протоколи проведення слідчих експериментів від 1 серпня 2014 року та 16 липня 2015 року суд, керуючись положенням ст. 87 КПК України, визнає недопустимими доказами, оскільки ці докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

У рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року, «Яременко проти України» від 30 квітня 2015 року викладена концепція, сенс якої зводиться до того, що якщо джерело доказів («дерево») є недопустимим, то всі докази, отримані за його допомогою («плоди») будуть такими ж.

У подальшому на підставі протоколу слідчого експерименту за участі водіїв ОСОБА_8 та ОСОБА_30 від 1 серпня 2014 року було проведено автотехнічну експертизу, висновок якої від 30 жовтня 2014 року був наданий стороною обвинувачення для дослідження.

Керуючись концепцією, що викладена в вищезазначених рішеннях Європейського суду з прав людини та положеннями ч. 1 ст. 87 КПК України висновок експерта № 2561/14-24 від 30 жовтня 2014 року суд визнає недопустимим доказом (матеріали кримінального провадження а. п. 191-201).

У рамках кримінального провадження стороною обвинувачення була проведена транспортно-трасологічна експертиза № 287 від 18 серпня 2012 року, при проведенні якої використовувались копії протоколів огляду транспортних засобів, копія протоколу огляду місця ДТП та схема до нього, здобутих з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, а саме: при проведенні огляду місця ДТП та складанні схеми, при проведенні огляду транспорту був присутній лише один понятий.

Таким чином, використовуючи практику Європейського суду з прав людини, яка викладена по справах «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року, «Яременко проти України» від 30 квітня 2015 року, положення ч. 1 ст. 87 КПК України, суд визнає недопустимим доказом висновок експерта № 287 від 18 серпня 2012 року (матеріали кримінального провадження а.п.142-150).

Під час судового розгляду було проведено автотехнічну експертизу № 1697 від 16 квітня 2016 року, при виконання якої надавалися копії матеріалів кримінального провадження, вихідні дані були отримані з матеріалів провадження, умови видимості з робочого місця автомобіля ВАЗ-2101 за версіями водія ОСОБА_8 та водія ОСОБА_30 , тобто зі слів водіїв, які були отримані в ході проведеного слідчого експерименту від 1 серпня 2014 року, висновок експерта від 16 квітня 2016 року був наданий стороною обвинувачення для дослідження.

Керуючись концепцією, що викладена в вищезазначених рішеннях Європейського суду з прав людини та положеннями ч.1 ст. 87 КПК України висновок експерта № 1697 від 16 квітня 2016 року суд визнає недопустимим доказом (том 1 матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом а. п. 176-188).

У ході судового розгляду було проведено повторну автотехнічну експертизу № 9492 від 30 жовтня 2017 року, при виконання якої були використані вихідні дані з постанови про призначення експертизи від 7 серпня 2014 року, висновок експертизи № 287, який суд визнав недопустимим доказом, показання ОСОБА_8 та ОСОБА_30 , які вони давали під час допиту свідками, під час проведення слідчого експерименту від 1 серпня 2014 року, тобто їх показання як водіїв, висновок експерта від 30 жовтня 2017 року був наданий стороною обвинувачення для дослідження.

Таким чином, використовуючи практику Європейського суду з прав людини, яка викладена по справах «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року, «Яременко проти України» від 30 квітня 2015 року, положення ч. 1 ст. 87 КПК України, суд визнає недопустимим доказом висновок експерта повторної судової авто технічної експертизи № 9492 від 30 жовтня 2017 року 2016 року. (том 2 кримінального провадження з обвинувальним актом а. п.101-112).

Прокурор просив суд визнати суд недопустимими доказами висновок експертів № 1-3/08 від 3 серпня 2016 року, який був виконаний ТОВ «Український центр судових експертиз» (експерти ОСОБА_29 , ОСОБА_44 ), та висновок експерта № 000222/1 від 28 лютого 2017 року, який був виконаний ТОВ «Українські незалежні судові експерти» (судовий експерт ОСОБА_45 ), мотивуючи це тим, що висновки виконані не державними установами, з порушенням вимог чинного законодавства.

Стаття 7 Закону України «Про судову експертизу» (у редакції, яка діяла станом на серпень 2016 року та лютий 2017 року) визначала суб`єктів судово-експертної діяльності, її (діяльність) на той період часу здійснювали державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України,

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз.

Висновок експертів №1-3/08 від 3 серпня 2016 року та висновок експерта № 000222/1 від 28 лютого 2017 року відносяться до криміналістичних експертиз, були виконані відповідно ТОВ «Український центр судових експертиз» та ТОВ «Українські незалежні експертизи», які є не державними установами, експерти, які виконували висновки, мали вищу технічну освіту, кваліфікацію судових експертів за відповідними спеціалізаціями та стаж експертної роботи, що підтверджувалося документами.

Прокурор не зазначив вимоги та норми процесуального законодавства, які були порушені при проведенні вищезазначених експертиз.

Ст. 87 КПК України не містить підстав для визнання доказу недопустимим через те, що він виконаний недержавною установою.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання висновків експертів недопустимими доказами, а тому клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Висновки експертів № 1-3/08 від 3 серпня 2016 року та висновок експерта № 000222/1 від 28 лютого 2017 року звертають увагу на обставини, які мають важливе значення для дослідження механізму даної ДТП: в задній частині сіно-грабарки був відсутній ліхтар червоного кольору, без комплексного дослідження всіх обставин пригоди це з технічної точки зору не дає підстав стверджувати, що саме його відсутність перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з даною ДТП; водій автомобіля ВАЗ, плутані покази якого в багатьох місцях є технічно неспроможними, одноосібно вказує відстані видимості, які йому заманеться (вигідні) і ніхто достовірність цих показань не перевіряє, і навіть ніхто жодного разу його не запитав: чому він раніше не бачив перешкоди для руху у вигляді сіно-грабарки, що йому заважало?; слідство не визначило на якому світлі фар (ближньому чи дальньому) їхав автомобіль ВАЗ, не визначило видимість у напрямку його руху; видимість у напрямку руху автомобіля ВАЗ мала якусь певну величину і її під час проведення слідчого експерименту визначає понятий чи інша особа (не учасник ДТП!), а слідчий перевіряє її достовірність; ідентором транспортним засобом, який наносив удар (занурювався в інший транспортний засіб), в досліджуваній пригоді виступав автомобіль ВАЗ і саме тому у діях водія автомобіля ВАЗ слід шукати технічну можливість уникнення пригоди (ДТП); водій автомобіля ВАЗ уникає такого поняття як «осліплення», бо розуміє, що п. 19.3 ПДР зобов`язує водія при погіршенні видимості у напрямку руху, викликаного світлом фар зустрічних транспортних засобів, зменшити швидкість руху до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги у напрямку руху, а при необхідності, не змінюючи смуги рух, зупинитися. Відтак, він (водій автомобіля ВАЗ) не був осліплений світлом фар зустрічного транспортного засобу, але все рівно нічого не бачив більше ніж за 4,4 м.

Експерт ОСОБА_29 у судовому засіданні пояснив, що небезпека для руху автомобіля ВАЗ виникла в той момент, коли водій автомобіля ВАЗ мав об`єктивну можливість виявити на своїй смузі руху перешкоду (гужову повозку). Цей момент виникнення небезпеки для руху для водія ОСОБА_30 треба було з`ясувати слідчому, але цього не зробили при проведенні слідчого експерименту. Лише після того, як буде проведено слідчий експеримент, встановлені всі необхідні вихідні дані, тільки тоді експерт може встановити, чи є спроможними покази ОСОБА_30 на слідчому експерименті з технічної точки зору.

Вислухавши відповіді на питання обвинуваченого, показання потерпілого, свідків, вивчивши матеріали кримінального провадження, аналізуючи зібрані в ході досудового слідства та перевірені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що інкриміноване ОСОБА_46 обвинувачення за ст. 291 КК України, як порушення чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що спричинило тяжкі наслідки, не знайшло свого підтвердження та обвинувачений підлягає виправданню у зв`язку із недоведеністю вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення з наступних підстав.

Основним безпосереднім об`єктом даного злочину є порушення чинних на транспорті правил, безпека руху та експлуатації всіх видів транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя, здоров`я особи, власність та інші блага.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 291 КК України, вимагає таких ознак в їх сукупності: дія або бездіяльність особи, пов`язана з порушенням чинних на транспорті правил; суспільно небезпечні наслідки; причинний зв`язок між порушеннями і наслідками.

Порушення діючих на транспорті правил вчиняється різноманітними діями, при цьому необхідно встановити причинний зв`язок між порушенням і наслідками, що настали. Якщо такого зв`язку немає, особа, що керує гужовим транспортом, не може нести кримінальну відповідальність за ті наслідки, що настали.

Надані стороною обвинувачення докази ніяк не викривають обвинуваченого у причетності до порушення чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що спричинили тяжкі наслідки, адже аналіз вказаних вище доказів наданих стороною обвинувачення свідчить про те, що даною стороною грубо порушено кримінально-процесуальне законодавство під час їх збору.

З урахуванням викладеного, отриманих безпосередньо в суді показань потерпілого, свідка ОСОБА_10 , які не надали об`єктивних, конкретних і неоспорюваних показань про вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також у зв`язку з відсутністю підстав для спростування виправдовувальних показань обвинуваченого, суд відповідно до ст. 62 Конституції України тлумачить ці обставини на користь обвинуваченого.

Показання потерпілого ОСОБА_30 були оцінені судом у сукупності з іншими доказами наданими сторонами. Жодна з проведених автотехнічних експертиз не вказала на їх спроможність.

До показань потерпілого ОСОБА_30 в частинах: застосування (чи не застосування) ним гальмування; визначення ним того проміжку часу, за який він проїхав відстань після роз`їзду із зустрічним автомобілем, суд відноситься критично, оскільки останній неодноразово змінював свої показання у судових засіданнях, з метою ухилитися від відповідальності.

При проведенні автотехнічних експертиз не було встановлено порушення обвинуваченим ОСОБА_47 чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням наслідків.

Висновок судово-медичної експертизи лише встановлює факт наявності у потерпілого ОСОБА_30 тяжких тілесних ушкоджень, які могли утворитись в результаті дорожньо-транспортної пригоди, проте цей висновок не встановлює причетності обвинуваченого ОСОБА_8 до виникнення цих тілесних ушкоджень.

Згідно вимог ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Вимогами ст. 370 КПК України, передбачено, що судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, отриманих незаконним шляхом.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

У статті 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, відповідно до приписів ч. 1 ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Аналіз всіх даних, покладених в обґрунтування обвинувального акту, не дозволяє суду дійти висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому злочинного діяння, а вищевказані докази суд вважає не достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Виправдувальний вирок згідно ч. 1 ст. 373 КПК України ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Враховуючи викладені обставини, на підставі ретельного дослідження наданих в ході судового слідства доказів, суд приходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним порушення чинних на транспорті правил, що убезпечують рух, що спричинило тяжкі наслідки не доведена, у зв`язку з чим обвинувачений підлягає виправданню у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора та потерпілого ОСОБА_30 відповідно до 129 КПК України суд залишає без розгляду.

Понесені процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, підлягають відшкодуванню за рахунок держави.

Доля речових доказів повинна бути вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Керуючись ст.ст.368,374 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора та потерпілого відповідно до 129 КПК України залишити без розгляду.

Речові докази:

- автомобіль марки «BАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , переданий під розписку власнику - після набрання вироком законної сили залишити останньому по приналежності;

- гужову повозку, сільськогосподарський пристрій для збирання сіна, які передані на відповідальне збереження ОСОБА_8 після набрання вироком законної сили залишити останньому по приналежності.

На вирок може бути подана апеляційна скарга через Носівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити виправданому та прокурору, а потерпілому надіслати.

Суддя ОСОБА_1