Справа № 462/4240/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/1011/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 08 серпня 2017 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернопіль, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, і призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк два роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на два роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання із випробуванням протягом іспитового строку тривалістю два роки.
Зобов`язано ОСОБА_6 , відповідно до ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов потерпілого Товариства з обмеженою відповідальністю «Факро-Львів» - задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факро-Львів» 65264,33 грн. матеріальної шкоди.
Вирішено питання із судовими витратами.
Згідно з вироком, ОСОБА_6 , перебуваючи згідно з наказом №52-К від 23.03.2012 року на посаді завідувача складу ТзОВ «Факро-Львів», що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Городоцька, 355Б, і будучи в силу своїх посадових обов`язків матеріально-відповідальною особою, яка наділена правомочністю по отриманню від імені підприємства та зберіганню ввіреного їй майна підприємства, діючи з корисливих мотивів та маючи умисел на розтрату товарно-матеріальних цінностей підприємства, що були передані у його розпорядження (відання), в період часу з 02.12.2013 року по 04.04.2014 року, знаходячись на своєму робочому місці на вул.Городоцькій, 355Б у м.Львові, по видаткових накладних отримував та засвідчував своїм підписом більшу кількість товарно-матеріальних цінностей, ніж насправді було розвантажено при його присутності та доставлено на ввірений йому склад ТзОВ «Факро-Львів», чим вчинив розтрату товарно-матеріальних цінностей ТзОВ «Факто-Львів», згідно проведеної інвентаризації станом на 04.04.2014 року, а саме: стреч плівки машинної 1105 кг на суму 22462,87 грн., плівки стреч ручної 757 шт. на суму 38251,39 грн., стрічки поліпропіленової 21 шт. на суму 4550,07 грн., а всього на загальну суму 65264,33 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 подали ідентичні за змістом апеляційні скарги, в яких, покликаючись на незаконність вироку Залізничного районного суду м.Львова від 08 серпня 2017 року, просять його скасувати та закрити кримінальне провадження, відмовити повністю в задоволенні цивільного позову ТОВ «Факро-Львів» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В обґрунтування своїх вимог апелянти покликаються на те, що докази, покладені в основу обвинувального вироку, ґрунтуються лише на домислах свідків, є упередженими та однобічними.

На їх переконання, стороною обвинувачення не доведено вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, у діях такого відсутній склад злочину, відтак не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між його діями та завданою ТОВ «Факро-Львів» шкодою та факт й реальний розмір заподіяної майнової та моральної шкоди потерпілому.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника на підтримання поданих ними апеляційних скарг, думку прокурора, представника потерпілого, які вважають такі безпідставними, прослухавши звукозаписи на технічних носіях, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають до часткового задоволення.
Частиною першою ст. 409 КПК України визначено, що однією з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із цього вбачається, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення.

Ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_6 , суд вказаних вимог закону дотримався не в повній мірі.

Зокрема, як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.1 ст.191 КК України, не визнав та вказав суду, що дійсно з 23.03.2012 року обіймав посаду завідувача складу ТзОВ «Факро-Львів», на яку був переведений з посади комірника. Проте, окрім наказу про переведення жодних ознайомчих документів щодо посади завідувача складу, посадової інструкції та договору про повну матеріальну відповідальність йому не надавали і таких він не підписував. Відтак, він не знав обсягу майна, яке йому ввірене, і обсягу відповідальності. Була лише усна вказівка керівництва, що він облікує плівку. Про видачу плівки працівники робили записи спочатку в зошит, тоді такі дані переносилось в комп`ютерну систему обліку за допомогою програми Microsoft Excel, тоді вже накладні подавались в бухгалтерію. До комп`ютера був вільний доступ, пароль був, але його знали усі. Хто брав стрічку записувався в зошит, тоді це заносилось в базу і подавалось в бухгалтерію. Крім цього, склад був у публічному доступі, ключі були в усіх комірників, інших працівників підприємства.

Згідно з наявною в матеріалах провадження копією наказу від 23 березня 2012 року №52-к (т.1 а.с.п.20) ОСОБА_6 переведений на посаду завскладу у складському господарстві. До цього він працював на посаді комірника згідно з наказом від 01 березня 2011 року № 29-к, тоді між Дочірним підприємством «Факро-Львів» в особі генерального директора ОСОБА_11 та ОСОБА_6 укладено договір №11/03/01 про повну матеріальну відповідальність від 01 березня 2011 року (т.1 а.с.п.19).

Як вбачається з даного Договору, Працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі в установленому порядку передані йому під звіт Роботодавцем товарно-матеріальні цінності та кошти, що будуть надходити йому під звіт протягом усього терміну дії Договору.

З п.10 вказаного Договору вбачається, що термін дії вказаного договору визначається часом роботи працівника комірником господарства складського.

В матеріалах кримінального провадження наявний лише один наведений договір №11/03/01 про повну матеріальну відповідальність від 01 березня 2011 року з ОСОБА_6 .

Поряд з тим, допитана під час судового розгляду у суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 повідомила, що ОСОБА_6 був прийнятий на роботу в ТОВ «Факро-Львів» у 2010 році, в 2011 році був переведений на посаду комірника, а в 2012 році став завскладу. Коли працював комірником був попереджений про повну матеріальну відповідальність, про що підписав відповідний договір при цьому такий договір продовжував діяти і при переведенні його на посаду завскладу.

Вказаним доказам суд не надав належної оцінки як окремо, так і в цілому.

Окрім цього, судом не взято до уваги, що з показань допитаних свідків та обвинуваченого вбачається, що доступ до електронної бази даних по придбаних/витрачених ТМЦ мали всі працівники і доступ до складу та ключі також мали всі працівники, окрім комірника ОСОБА_13 , за показаннями, зокрема, свідка ОСОБА_14 , в грудні 2013 року, в березні 2014 року кількість фактично відвантаженої плівки не відповідала кількості по накладним.

Також в основу обвинувального вироку відносно ОСОБА_6 судом покладено акти № ИН-0000004 інвентаризації складу комплектуючих станом на 04.04.2014 року (а.к.п.172-195). та № ИН-0000048 (а.к.п. 21-31) на складі станом на 02.12.2013 року.

Поряд з тим, суд першої інстанції не звернув увагу, що при переведенні ОСОБА_6 на іншу посаду 23 березня 2012 року відповідна інвентаризація товарно-матеріальних цінностей на складі не проводилась, у зв`язку з чим фактично та документально не було закріплено факту передачі цінностей у порядку, передбаченому законодавством, відтак немає жодних відомостей, які саме матеріальні цінності передавались у його відання та у яких кількостях.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції допустив однобічність дослідження доказів в провадженні, не проаналізував їх у контексті з доводами обвинуваченого і не співставив їх як між собою, так і з наявними доказами у справі, що призвело до неповноти судового розгляду справи, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Стаття 191 КК України передбачає відповідальність за три форми вчинення злочину привласнення, розтрату та заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Їх загальною ознакою є повноваження винного щодо майна, яким він заволодіває. Особа в цих випадках не є сторонньою для майна: воно їй ввірене, перебуває в її віданні або особа внаслідок службового становища має певні повноваження щодо нього.

За змістом ст. 191 КК України під розтратою слід розуміти незаконне безоплатне відчуження, використання, витрачення майна, яке було ввірене винному чи перебувало в його віданні (продаж, дарування, споживання, передача іншим особам тощо).

Як вбачається з оскаржуваного вироку, визнаючи ОСОБА_15 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, суд першої інстанції зазначив формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, що за своїм змістом не розкриває складу злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, що є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Оскільки судом першої інстанції не були належним чином оцінені обставини шляхом дослідження доказів, наданих сторонами кримінального провадження, вказана неповнота не може бути усунена під час апеляційного розгляду колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду судом першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, питання щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, тощо, апеляційним судом не перевіряються, відповідно до приписів ч. 2 ст. 415 КПК України.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів
постановила:

апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 задоволити частково, вирок Залізничного районного суду м.Львова від 08 серпня 2017 року відносно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у Залізничному районному суді м.Львова.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4