АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/790/1088/18 Слідчий суддя: ОСОБА_1
Справа № 646/4758/17 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
представника власника майна - ОСОБА_7 ,
представника стягувача - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою представника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 5 вересня 2017 року, якою задоволено клопотання адвоката ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001283 та накладено арешт на майно, -
В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання ОСОБА_7 - представника цивільного позивача ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001283, та накладено арешт на майно, перелік якого визначений цією ухвалою. Слідчий суддя встановив, що майно, на яке представник цивільного позивача просить накласти арешт, відповідає критеріям ст. 98 КПК України та існують підстави вважати, що воно здобуте внаслідок кримінально-протиправних дій, тому з метою запобігання його відчуженню та сприяння меті кримінального провадження вважав за необхідне задовольнити клопотання.
Представник стягувача вказаного майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу на це судове рішення, в якій просить ухвалу слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 5 вересня 2017 року скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.
Крім того, ОСОБА_8 просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки про накладення арешту на майно дізналася лише 02.07.2018 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. В обгрунтування апеляційних вимог ОСОБА_8 зазначає, що в рамках виконавчого провадження ВП № 51725522 ОСОБА_9 є стягувачем, а ОСОБА_10 боржником, тому останній з метою уникнення виконання рішення суду та стягнення з нього значної суми коштів, завідомо звернувся до правоохоронних органів із заявою про нібито вчинений злочин відносно ОСОБА_9 та в рамках кримінального провадження в порушення вимого КПК України представник ОСОБА_10 звернувся із клопотанням про арешт майна, яке належало потерпілому ОСОБА_10 . Вказує, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.03.2016 року позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про розірвання договору про відступлення права вимоги та стягнення матеріальної шкоди задоволені. Вказане рішення було залишене без змін в ході апеляційного та касаційного розгляду. ОСОБА_9 є свідком у кримінальному провадженні, проте його права як стягувача обмежені внаслідок порушення розумних строків досудового розслідування. Вказує, що з моменту відкриття кримінального провадження ОСОБА_10 не подавав цивільного позову, тому його представник не мав жодних підстав для звернення до суду з таким клопотанням. Крім того, не була враховано, що власником автомобіля Лексус, державний номер НОМЕР_1 , за результатами електронних торгів є ОСОБА_11 , який в даному випадку став добросовісним набувачем. Зазначає, що на це майно вже було накладено арешт ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року в порядку забезпечення цивільного позову за заявою представника позивача ОСОБА_9 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника стягувача, яка підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність накладення арешту на майно, думку представника власника майна та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних вимог, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів встановила підстави для прийняття апеляційної скарги до розгляду та задоволення її вимог. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав розглядати клопотання ОСОБА_8 про поновлення апеляційного строку, враховуючи, що ані стягувач, ані його представник не були повідомлені про розгляд клопотання про арешт майна, а доводи ОСОБА_8 про дату ознайомлення із судовим рішенням на час апеляційного розгляду ніким не спростовані. Виходячи з викладеного, строк на апеляційне оскарження ОСОБА_8 дотриманий. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. За невиконання, або перешкоджання виконанню таких рішень передбачена відповідальність.
Згідно чинного законодавства, одним із способів виконання судового рішення, яке набрало законної сили, є його примусове виконання органами державної виконавчої служби. Матеріали провадження, які надані до суду свідчать про те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.03.2016 року по справі № 639/10743/14-ц були задоволені позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про розірвання договору про уступку права вимоги та стягнення матеріальної шкоди, розірвано вказаний договір та прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 9 508 505, 20 гривень та 3 654 гривні судового збору. Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.06.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.11.2016 року. Ці обставини учасниками провадження не спростовані. Постановою державного виконавця від 20.07.2016 року було відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 грошових коштів у розмірі, визначеному судовим рішенням. Відповідно до зазначеної постанови, ОСОБА_9 є стягувачем по даному виконавчому провадженню. З метою забезпечення позову останнього ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року було накладено арешт на майно ОСОБА_10 . Однак, в рамках кримінального провадження № 0001283 від 19.06.2015 року представник ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на це ж саме майно, мотивуючи необхідністю збереження речових доказів та відшкодування шкоди, завданої злочином. Ухвалою слідчого судді від 05.09.2017 року вказане клопотання було задоволено, та накладено арешт на майно ОСОБА_10 , у зв`язку з чим ОСОБА_9 , як стягувач у виконавчому провадженні, обмежений у реалізації своїх прав щодо стягнення на його користь коштів. Відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, учасники кримінального провадження - це сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник. З огляду на положення вказаної статті апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_9 в даному випадку є учасником кримінального провадження як особа, права та законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, та відповідно до п. 10 ст. 393 КПК України наділений правом, як і його представник, на апеляційне оскарження судового рішення, яке порушує його права та інтереси, пов`язані із виконанням судового рішення, постановленого на його користь, та яке набрало законної сили, і примусово виконується згідно чинного законодавства. З клопотання представника ОСОБА_10 про арешт майна вбачається, що він просить накласти арешт на майно ОСОБА_10 з метою його збереження як речового доказу у кримінальному провадження, та для забезпечення цивільного позову. З такими доводами погодився і слідчий суддя, та наклав арешт на майно. Проте, висновки слідчого судді на переконання судової колегії є необґрунтованими, та не відповідають вимогам КПК України щодо підстав та процедури накладення арешту на майно. Частиною 1 статті 171 КПК України передбачено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач. Слідчим суддею в даному випадку було залишено поза увагою ту обставину, що цивільний позивач має право звертатися з клопотанням про арешт майна лише з метою забезпечення цивільного позову. З підстав, визначених ч. 2 ст. 170 КПК України, зокрема для збереження майна, як речового доказу, з клопотанням про арешт майна мають право звернутися лише прокурор чи слідчий за погодженням з прокурором. Таким чином вимоги автора клопотання, який не є а ні слідчим, а ні прокурором щодо арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів не можуть бути задоволені.
Частина 2 ст. 170 КПК України визначає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Таким чином, накладення арешту на майно з метою забезпечення цивільного позову вимагає наявності в кримінальному провадженні особи, процесуальний статус якої визначений у ч. 6 ст. 170 КПК України. Як повідомив апеляційному суду прокурор, до теперішнього часу нікому у даному кримінальному провадженню про підозру не повідомлено, кримінальне провадження щодо юридичної особи не здійснюється, що в такому випадку, виключає можливість накладення арешту на майно конкретної особи з метою забезпечення цивільного позову. Вищезазначені обставини при розгляді клопотання ОСОБА_7 слідчим суддею не були враховані, та арешт на майно накладено безпідставно, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню. Апеляційний суд вважає, що правові підстави для задоволення клопотання ОСОБА_7 про арешт майна на даний час відсутні, що не перешкоджає прокурору чи слідчому за погодженням з прокурором за власною ініціативою, або задовольнивши відповідне клопотання потерпілого, звернутися до слідчого судді із клопотанням про арешт майна з підстав, визначених ч. 2 ст. 170 КПК України.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 5 вересня 2017 року, якою задоволено клопотання адвоката ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001283 та накладено арешт на майно скасувати. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 про арешт майна відмовити.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий
Судді