Справа № 206/2135/18
1-кп/206/239/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська
у складі:
головуючий суддя ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро кримінальне провадження № 0000060 внесене в ЄРДР 16.01.2018 за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, -
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Самарського районного суду міста Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження № 0000060 внесене в ЄРДР 16.01.2018 за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений заявив клопотання про зміну відносно нього запобіжного заходу з триманні під вартою на більш м`який, зазначивши, що кримінальне провадження в якому він обвинувачується за ч. 2 ст. 307 КК України, сфабриковано співробітниками поліції та прокурором. Всі обставини та ризики, на які посилався прокурор при обранні та продовженні йому запобіжного заходу є надуманими та необґрунтованими, оскільки жодних доказів підтвердження його вини у вчиненні зазначеного злочину в матеріалах справи не має. Просив задовольнити заяву.
Прокурор заперечував проти задоволення заяви обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки ризики зазначені в ст. 177 КПК України доведені та обґрунтовані.
Захисник ОСОБА_5 підтримав заяву свого підзахисного та просив задовольнити.
Суд, заслухавши заяву обвинуваченого, думку прокурора та захисника, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого з наступних підстав.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого суд виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховував у відповідності до ст. ст. 177, 178 КПК України. Окрім того, суд враховував тяжкість покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі від шести до десяти років з конфіскацією майна, та вважав наявними підстави для продовження ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ризиками, які суд оцінює у сукупності на даній стадії судового розгляду є тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним та можливість переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду. Окрім того, того можливі вмовляння, погрози чи інші способи незаконного впливу на свідків зі сторони обвинуваченого, з метою зміни ними в подальшому свідчень по вищевказаному кримінальному провадженню.
Судом також було досліджене питання щодо зменшення ризиків, які існували на момент обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак доказів, які б спростовували наявні ризики та вказані обставини, суду обвинуваченим не надано в його заяві. Ті обставини, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину, враховуються судом, однак вони не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а тому викладене у своїй сукупності є мотивом для обмеження свободи обвинуваченого у встановленому законом порядку.
При цьому доводи обвинуваченого про можливість уникнення наявним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, суд, враховуючи дані про особу обвинуваченого та характер вчинення правопорушення, в якому він обвинувачується, вважає сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», п. 161, заява № 25, який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), у зв`язку з чим останні не відповідають конкретним обставинам справи, на даному етапі провадження.

Окрім того, обставини викладені в обвинувальному акті та дані зазначені в Реєстрі досудового розслідування, вказують на можливу причетність ОСОБА_3 до вчинення вказаного кримінального правопорушення, а сукупність матеріалів на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування обставин у справі, є достатньою для застосування щодо обвинуваченого такого запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.
Так, суд, враховує той факт, що кримінальне правопорушення у якому обвинувачується ОСОБА_3 має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому, що свідчить про наявність у справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та низки об`єктивних обставин, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, вважає за доцільне на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів та оцінених в сукупності з усіма обставинами, у тому числі: обґрунтованістю підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкістю покарання, на думку суду, є встановленим факт недостатності застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого, в той час як запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується ОСОБА_3 , та кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
Тому, застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені КПК України, буде недостатньою мірою, оскільки не будуть слугувати забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також не зможе запобігти ризикам передбачених у ст. 177 КПК України. Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне в задоволені заяві про зміну запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_3 відмовити. На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 315-316, 372 КПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який відмовити. Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1