АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/493/18 Справа № 712/9530/17 Категорія: ст. 356 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000845 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Сміла Черкаської області, громадянку України, працюючу вчителем ЗОШ №1 м. Сміла, маючу на утриманні малолітню дитину, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму , -

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, до покарання у вигляді штрафу в розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 гривень 00 коп..

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь:

- держави витрати на залучення експертів під час здійснення досудового розслідування в сумі 790 грн.;

- ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 66 822 гривні 66 копійок, 3536 гривень витрат на правову допомогу та моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень, а всього 80 358 гривень 66 коп.;

- ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 66 822 гривні 66 копійок, 3536 гривень витрат на правову допомогу та моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень, а всього 80 358 гривень 66 коп.

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2018 року ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що з 2008 по 2010 роки вона проживала з ОСОБА_13 без перебування у шлюбних відносинах, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 помер і вона відразу звернулась до суду з позовом про встановлення факту їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, та наприкінці 2016 року, більш точну дату та час в ході досудового розслідування встановити не представилось можливим, ОСОБА_7 , усвідомлюючи та достовірно знаючи, що майно з квартири АДРЕСА_3 , яка належало померлому, їй не належить, те, що спадкоємцями на вказане майно, відповідно до Цивільного кодексу України, являються ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та те, що вказане майно є предметом судового спору, умисно, самовільно, всупереч установленому законом порядку, вивезла із вказаної квартири речі, а саме: м`який куток вартістю 15.900 гривень, часи марки «Сейко» вартістю 9.750 гривень, часи марки «Екслокс» вартістю 16.900 гривень, часи марки «Екслокс» вартістю 18.250 гривень, часи ФК-310МС4С26 вартістю 17.100 гривень, комплект штор вартістю 22.300, ванну кутову вартістю 9.858 гривень, душову кабіну вартістю 4.100 гривень, два умивальника вартістю 2.700 гривень, два унітази вартістю 2.580 гривень, два крани до умивальників вартістю 1.400 гривень, стіл дерев`яний вартістю 4.680 гривень, п`ять дерев`яних стільців вартістю 2.880 гривень, ліжко, дві тумбочки та комод з дерева вартістю 18.900 гривень, м`який куток «НЕЄРІ» вартістю 16.800 гривень, журнальний столик вартістю 2.790 гривень, килим вартістю 1.100 гривень, шафу дерев`яну вартістю 3.100 гривень, чотири люстри вартістю загальною вартістю 2.980 гривень, кухню дерев`яну вартістю 10.800 гривень, холодильник вартістю 4.900 гривень, духовку вартістю 2.050 гривень, панель вартістю 1.700 гривень, мийку вартістю 900 гривень, кран вартістю 400 гривень, витяжку вартістю 1250 гривень, фільтр для води 150 гривень, люстру вартістю 2.950 гривень, картину вартістю 5.300 гривень, якими розпорядилась на власний розсуд, зокрема частину продала та грошові кошти використала на власні потреби, а частину зберігала за своїм місцем проживання в АДРЕСА_2 , чим завдала значної шкоди потерпілим. Згідно висновку експерта № 4/847 від 19.05.2017 встановити вартість вказаних речей неможливо у зв`язку з відсутності їх на ринку, однак у відповідності до наданих потерпілим документів, які підтверджують факти купівлі речей, всього ОСОБА_7 заволоділа майном на суму 200 тисяч 468 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності вини обвинуваченої та кваліфікації її дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ст. 356 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження, посилаючись на те, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Захисник ОСОБА_11 , яка діє в інтересах потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , подала заперечення на апеляційну скаргу в якому вказує що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, а в свою чергу вказує про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили закрити провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпані можливості їх отримання; думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просила її задовольнити, та заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника; думку потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника адвоката ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника; вивчивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника не підлягають до задоволення , виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке вона засуджена, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ст. 356 КК України судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у пред`явленому їй обвинуваченні за ст. 356 КК України, її винуватість у самоуправстві, тобто самовільному, всупереч установленому законом порядку, вчиненні будь-яких дій, правомірність яких оспорюються окремим громадянином, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам власника, підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами.

Зокрема, показаннями обвинуваченої ОСОБА_7 , даними в суді першої та апеляційної інстанції про те, що вона проживала разом з ОСОБА_13 , в 2009 році в них народився син, в 2016 році ОСОБА_13 помер. Після його смерті вона забрала з квартири АДРЕСА_4 майно, а саме: холодильник, газову плиту, диван, столик, телевізор, кухню та одяг, оскільки вважала, що вказані речі належать її сину, як спадкоємцю, та вони поліпшать умови його життя. При цьому зазначила, що свідоцтво про право на спадщину її сину після смерті ОСОБА_13 не видавалось, оскільки спір про спадщину вирішується в судовому порядку.

Показаннями потерпілого ОСОБА_9 , даними в суді першої та підтвердженими в суді апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_7 зустрічалась з його батьком ОСОБА_13 і народила від нього дитину. Після смерті батька залишилась спадщина, через яку виникли непорозуміння та на даний час триває судова тяганина з цього приводу. ОСОБА_7 змінила замки в квартирі АДРЕСА_4 та вивезла з неї всі речі. Коли він потрапив в квартиру, то вона була пуста. Зі слів сусідів стало відомо, що речі вивозила ОСОБА_7 . В подальшому частину речей було виявлено в квартирі ОСОБА_7 в м. Сміла. В квартирі його батька не було речей обвинуваченої, вона і дитина проживали в м. Сміла.

Показаннями потерпілого ОСОБА_10 , даними в суді першої та апеляційної інстанції про те, що квартиру АДРЕСА_4 він подарував сину ОСОБА_13 .. Він мав ключі від вказаної квартири, але обвинувачена змінила замки і він не міг потрапити до неї. Майно, яке перебувало в квартирі, було спірне, однак обвинувачена вивезла його з квартири, нічого не залишивши.

Показаннями свідка ОСОБА_15 , даними в суді першої інстанції про те, що вона працювала консьєржкою в будинку АДРЕСА_3 . Восени 2016 року бачила як ОСОБА_7 вивозила речі з квартири АДРЕСА_5 . Остання їй сказала, що вона власниця квартири. Хто був дійсним власником квартири, їй не відомо.

Показаннями свідка ОСОБА_16 , даними в суді першої інстанції про те, що вона була запрошена понятою при проведенні обшуку в квартирі ОСОБА_7 , в ході якого працівниками поліції були вилучені речі, а саме: картину, столик, диван, телевізор та ще якісь речі. Зі слів працівників поліції їй було відомо, що вказані речі були вивезені з квартири ОСОБА_13 .

Показаннями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , даними в суді першої інстанції про те, що в квартирі АДРЕСА_4 після смерті ОСОБА_13 ніхто не проживав, але замки були змінені, в зв`язку з чим вони були змушені їх зламати. Потрапивши до квартири виявили відсутність будь-яких речей, вона була пуста. Зі слів сусідів їм стало відомо, що речі з квартири були вивезені ОСОБА_7 .

Показаннями свідка ОСОБА_18 , даними в суді першої інстанції про те, що вона проживає поверхом нижче від квартири ОСОБА_13 в будинку АДРЕСА_3 і бачила, як ОСОБА_7 , в один день, вивозила з квартири речі, а саме: меблі, дзеркало, джакузі. Це бачила і консьєржка.

Даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 26.01.2017 року ОСОБА_9 про крадіжку речей з квартири АДРЕСА_4 ;

Даними протоколу огляду місця події від 26.01.2017 року, а саме квартири АДРЕСА_4 . (а.м.к.п. 9-16);

Даними протоколу обшуку від 07.03.2017 року в домоволодінні по АДРЕСА_2 , під час якого було виявлено та вилучено частину речей з квартири АДРЕСА_4 . (а.м.к.п. 59-65);

Даними чеків про суму завданих збитків ( а.м.к.п. 28-32);

Аналіз наведених вище доказів свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який вона засуджена, і її дії за ст. 356 КК України кваліфіковано правильно.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 щодо невчинення нею самоуправства є безпідставними та спростовуються доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими безпосередньо в судовому засіданні судом першої інстанції, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми, і узгоджуються між собою, а тому розцінюються колегією суддів як такі, що надані обвинуваченою з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Колегія суддів вважає, що показання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо вивезення з квартири АДРЕСА_4 майна обвинуваченою ОСОБА_7 повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , які вони безпосередньо давали в судовому засіданні щодо того, що бачили, як ОСОБА_7 вивозила речі з квартири АДРЕСА_4 , є чітким, послідовними узгоджуються між собою, показаннями свідка ОСОБА_16 , показаннями самої обвинуваченої ОСОБА_7 та іншими доказами кримінального провадження, є об`єктивними та достовірними і викривають злочинні дії обвинуваченої, тому суд першої інстанції, давши їм відповідну оцінку, обґрунтовано поклав їх в основу вироку.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції безпідставно визнано завдану шкоду потерпілим в розмірі 66822,66 грн. значною, оскільки її розмір не є значною шкодою, а являється істотною шкоду та кваліфікуючою ознакою ст. 186 КУпАП - самоуправство, є безпідставними.

В розумінні ст. 356 КК України значною шкодою є матеріальна шкода, якщо вона в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України для норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, яка, згідно підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленої на 1 січня звітного податкового періоду.

Законом України «Про державний бюджет на 2016 рік» визначено мінімальний прожитковий мінімум для працездатної особи в розмірі 1378 грн.

Тобто, податкова соціальна пільга станом на 1 січня 2016 року становила 689 грн. (1378*50%) та розмір значної шкоди, для кваліфікації дії обвинуваченої за ст. 356 КК України - 68900 грн.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що згідно обвинувального акта ОСОБА_7 заволоділа майном на загальну суму 200 тисяч 468 грн., вказана сума визнана судом першої інстанції доведеною. Потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в даному провадженні заявлено цивільний позов про стягнення на їх користь, окрім іншого, матеріальних збитків у сумі 133645,33 грн., по 66822,66 грн. на кожного, дані вимоги потерпілих були задоволені судом першої інстанції.

Тобто, з зазначеного вбачається, що ОСОБА_7 спричинила потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 матеріальних збитків на загальну суму 133645,33 грн., по 66822,66 грн. кожному, що у сто разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та являється значною шкодою, а не шкоду в розмірі 66822,66 грн., як про це зазначає захисник в своїй апеляційній скарзі.

Твердження захисника ОСОБА_8 про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що зазначене у вироці майно є предметом судового спору, що в свою чергу вказує, на його думку, на відсутність в діях обвинуваченої складу злочину, є необгрунтованим.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 в 2009 році народила сина від ОСОБА_13 , в 2016 ОСОБА_13 помер. Після чого, остання звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_13 без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.01.2017 вказаний позов залишено без задоволення. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 18.04.2017 рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.01.2017 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 .. Постановою Верховного Суду від 27.06.2018 рішення апеляційного суду Черкаської області від 18.04.2017 залишено без змін.

Крім того, в ході апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_7 пояснила, що як на момент вивезення майна з квартири ОСОБА_13 , так і на даний момент у неї, як законного представника її малолітнього сина, свідоцтво про право її сина на спадщину після смерті ОСОБА_13 - відсутнє, спір про спадщину вирішується на даний час в судовому порядку. При цьому зазначила, що вона вважала, що майно належить її сину, як спадкоємцю.

Колегія суддів вважає, що у обвинуваченої ОСОБА_7 не було законних підстав для вивезення майна з квартири АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_13 , оскільки вона в установленому законом порядку не була визнана власником вказаного майна, також у неї відсутнє свідоцтво про право її сина на спадщину після смерті ОСОБА_13 .

З урахування зазначеного, доводи захисника ОСОБА_8 про невідповідність вироку суду першої інстанції вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскільки вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , поданої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , щодо скасування вироку суду та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання є необгрунтованими.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 районний суд достатньо виконав вимоги ст.ст. 50,65,66,67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, яка по місцю проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судима, та за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ст. 356 КК України у виді штрафу в мінімальному його розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн..

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Колегія судді не застосовує до обвинуваченої ОСОБА_7 положення п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII, оскільки остання не надала згоду на таке застосування.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :