АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/1039/18 Справа № 188/992/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Петропавлівського відділу Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30.07.2018 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого СВ Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадження № 0000037 , -

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою накласти арешт на майно шляхом заборони на розпорядження та користування, а саме на земельну ділянку кадастровий номер :04:001:0021 площею 2,2840га,земельну ділянку кадастровий номер :02:001:7021 площею 5,9236 га та земельну ділянку кадастровий номер :01:001:2025 площею 13,5 га, які знаходяться на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні та/або скасування арешту, окрім слідчого та прокурора для забезпечення збереження речових доказів.

Апелянт зазначає, що ухвала Петропавлівського районного суду Дніпропетровської є незаконною і підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених в ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що в ході досудового розслідування встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:0021, :02:001:7021, :01:001:2025 є предметом злочином, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, тобто злочинний умисел невстановлених осіб направлений на незаконне використання вказаних земельних ділянок та заволодіння самовільно засіяними посівами пшениці, соняшнику та ячменю, з метою ймовірного незаконного збагачення.

Апелянт посилається на положення ст.ст.98, ст.170 КПК України та вказує, що арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема збереження речових доказів, а завданням арешту майна є запобігання можливості його відчуження, пошкодження, псування, знищення. Натомість, як вказує прокурор, в мотивувальній частині рішення слідчим суддею зазначено, що невстановлені особи, як суб`єкти злочину, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України фактично не мають реальної можливості розпорядитись ними, так як не являються їхніми власниками, тобто підстави щодо пошкодження, псування, знищення, зникнення, втрати, використання, перетворення, передачі майна (земельної ділянки) відсутні та органом досудового розслідування не доведенні.

ОСОБА_6 вказує, що слідчий суддя не прийняв до уваги, що вищезазначені земельні ділянки є безпосереднім об`єктом злочину по кримінальному провадженню, на яких відбувалася подія злочину, і підтверджується незаконна обробка та використання цих земельних ділянок, а самовільно засіяні посіви пшениці, соняшнику та ячменю на зазначених земельних ділянках також являються доказом кримінального правопорушення та підтверджує факт використання земельних ділянок без законних на те підстав.

Прокурор вважає, що слідчим суддею не враховано того факту, що земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:0021,:02:001:7021,:01:001:2025, які знаходяться на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, належать Державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, а не певній особі, тому використовувати їх без законних та належних на те підстав ніхто не має права. Вказане підтверджується інформацією відділу у Петропавлівському районні ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №148/111-18 від 13.06.2018 року, №151/111-18 від 14.06.2018 року та Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки №412-ДК/449/АП/09/01/-18 від 11.07.2018.

А також, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що вказаний власник майна в порушення п.2 ч.1 ст.372 КПК України судом першої інстанції у судове засідання викликаний не був.

Апелянт також вказує, що в клопотанні не зазначалось про наявність цивільного позову чи стягнення отриманої неправомірної вигоди, а тому, на думку прокурора, посилання суду першої інстанції на необхідність встановити співмірність вартості майна розміру шкоди КПК України слідчого суддю не зобов`язує, та КПК України допускає можливість накладення арешту на майно будь-якої фізичної або юридичної особи без пред`явлення позову та повідомлення особі про підозру.

Ухвалою слідчого судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області по кримінальному провадженню №0000037 про арешт на майно, визнане речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме самовільно засіяні посіви пшениці на земельній ділянці площею 2,2840 га кадастровий номер :04:001:0021, самовільно засіяні посіви соняшнику на земельній ділянці площею 5,9236 га кадастровий номер :02:001:7021, самовільно засіяні посіви ячменю на земельній ділянці площею 13,5 га кадастровий номер :01:001:2025, які знаходяться на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, шляхом заборони будь-кому розпоряджатись будь-яким чином та використовувати його до прийняття остаточного рішення у кримінальному проваджені та/або скасування арешту, окрім слідчого та прокурора для забезпечення збереження вказаного речового доказу та подальшого звернення врожаю в дохід держави/законних власників.

Рішення суду обґрунтовано тим, що стороною обвинувачення не доведено, що сільськогосподарські культури, якими засіяні та які вирощуються на зазначених земельних ділянках, відноситься до предметів, які відповідають критеріям, передбаченим у ч. 2 ст. 167 КПК України. Також, санкція ч. 1 ст. 197-1 КК України не містить додаткового покарання у вигляді конфіскації врожаю, а клопотання слідчого про накладення арешту на самовільно засіяні посіви пшениці та соняшнику що вирощується на зазначених земельних ділянках, не узгоджується з вимогами ст. 171 КПК України щодо необхідності зазначення точної кількості та індивідуальних характеристик майна, про арешт якого йдеться у клопотанні.

Також зазначено, що слідчим у клопотанні підставою для арешту майна зазначено лише збереження речового доказу у вигляді самовільно засіяних посівів пшениці та соняшнику задля попередження його можливого знищення чи пошкодження, але відповідно до наданих доказів розмір завданої значної шкоди її законному володільцю або власнику на момент подання клопотання слідчим не встановлено, що є обов`язковою вимогою при вирішенні зазначеного питання для з`ясування співмірності вартості майна на яке накладається арешт і завданої шкоди. Крім того, орган досудового розслідування, в порушення ч. 5 ст. 132, ч. 2 ст. 171 КПК України, не додав до клопотання матеріали, які б підтверджували заявлені ризики стосовно самовільно засіяних посівів пшениці та соняшнику, якою засіяні та яка вирощується на зазначених земельних ділянках, їх вартість, не визначено стан розвитку та стадія зрілості посівів, шляхи збереження і збору врожаю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально - протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Вирішуючи з урахуванням положень ст. 132 КПК України питання про наявність обгрунтованої підозри у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що цей факт не знайшов свого підтвердження наданими до суду апеляційної інстанції матеріалами, крім того жодній особі не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197-1 КК України, особливо з урахуванням того, що навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. За викладених обставин в колегії суддів відсутні підстави для висновку про наявність у даному кримінальному провадженні підозри у вчиненні кримінального правопорушення, достатньо обґрунтованої для вжиття за клопотанням слідчого заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.
Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру підлягає обов`язковому здійсненню зокрема у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. На думку колегії суддів, той факт, що на даний час у цьому кримінальному провадженні будь-якій особі не було повідомлено про підозру, до того ж у самому клопотанні було зазначено, що на теперішній час досудовим розслідуванням досі не встановлено осіб, які самовільно зайняли вказану земельну ділянку та засадили її посівами пшениці , соняшника, ячменю,що беззаперечно свідчить про відсутність у сторони обвинувачення обґрунтування такої підозри, достатньої для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.
Також колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що слідчим та прокурором не було в повному обсязі доведено наявності підстав для арешту вищезазначеного майна та необхідності у такому арешті, а також клопотання не містить посилань на те, що майно, яке слід арештувати, відповідає критеріям, зазначеним у ч. 3 ст. 170 КПК України і яким саме. Крім того, санкція ч.1 ст. 197-1 КК України не передбачає конфіскації майна або спеціальної конфіскації, що також не відповідає меті застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
В даному випадку слідчий суддя, відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого, цілком обґрунтовано зазначив що стороною обвинувачення не доведено, що сільськогосподарські культури, якими засіяні та які вирощуються на зазначених земельних ділянках, відноситься до предметів, які відповідають критеріям, передбаченим у ч. 2 ст. 167 КПК України, а клопотання слідчого не узгоджується з вимогами ст. 171 КПК України щодо необхідності зазначення точної кількості та індивідуальних характеристик майна, про арешт якого йдеться у клопотанні, розмір завданої значної шкоди її законному володільцю або власнику на момент подання клопотання слідчим не встановлено, що є обов`язковою вимогою при вирішенні зазначеного питання для з`ясування співмірності вартості майна на яке накладається арешт і завданої шкоди.
Крім того, орган досудового розслідування, в порушення ч. 5 ст. 132, ч. 2 ст. 171 КПК України, не додав до клопотання матеріали, які б підтверджували вартість посівів пшениці та соняшнику, якою засіяні та яка вирощується на зазначених земельних ділянках, не визначено стан розвитку та стадія зрілості посівів, шляхи збереження і збору врожаю.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що органом досудового розслідування не було доведено наявності підстав для арешту зазначених посівів сільськогосподарських культур, необхідності у такому арешті, відповідності цього майна критеріям ст. 170 КПК України, та не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Керуючись ст. ст. ст. ст. 170-173, 309, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу прокурора Петропавлівського відділу Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30.07.2018 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого СВ Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадження № 0000037 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду
Дніпропетровської області
_______________ _____________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4