АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1660/18 Справа № 205/5546/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001728 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2018 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, освіта середня, не одруженого, раніше не судимого, який навчається у МВПУПІТ, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України,

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років;

- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з 07.07.2017 року.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат в порядку ст. 118 КПК України.

Вирішено питання щодо речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_7 06 липня 2017 року близько 09 години 20 хвилин, знаходився у приміщенні буд. АДРЕСА_2 , де на ґрунті ревнощів у нього виник умисел на умисне вбивство неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний умисел на умисне вбивство потерпілої, обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись за зазначеною вище адресою, у вказаний вище час, взяв на кухні будинку кухонний ніж та, утримуючи його у правій руці, зайшов до кімнати, в якій в цей час спала потерпіла ОСОБА_11 . Продовжуючи свої злочинні дії, обвинувачений ОСОБА_7 , діючи протиправно, з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи настання смерті потерпілої, стягнув її за волосся з ліжка до долу, а коли остання стала в положення на коліна, обпершись на ліжко, наніс їй вказаним ножем не менше 4 ударів зліва в область шиї, від яких вона втратила свідомість та впала на підлогу. Після цього, обвинувачений ОСОБА_7 , продовжуючи вчиняти злочин, в той час, коли потерпіла ОСОБА_11 лежала на підлозі, наніс останній вказаним ножем не менше 15 ударів по тілу, а саме: в області лівої ключиці, скроні ліворуч, шиї з правого боку, потиличну область голови, задньої поверхні лівого плеча у нижній третині, задньої поверхні лівого плеча на межі верхньої та середньої третини, зовнішньої поверхні лівого плечового суглобу, грудної клітини ліворуч, після чого відвів потерпілу до ванної кімнати, де поклав її до ванни з теплою водою. Доводячи до кінця свій злочинний умисел на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_7 , закривши двері ванної кімнати, пішов на кухню вказаного будинку, де, з метою подальшої задухи потерпілої, відкрив три газові конфорки, через які природний газ почав потрапляти до приміщень вказаного будинку. Таким чином, в результаті злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: численних колото-різаних та різаних ран голови, обличчя, шиї, лівої верхньої кінцівки та грудної клітини ліворуч з ушкодженням шийного відділу грудного лімфатичного протоку, з явищами масивної зовнішньої кровотечі, що призвели до розвитку геморрагічного шоку, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких, як небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.
Вважаючи, що ним виконано усі дії, які він вважав необхідними для неминучого настання смерті потерпілої ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник, проте злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпіла ОСОБА_11 від вказаних вище тілесних ушкоджень та дії природного газу не померла, а була госпіталізована до дитячої лікарні, де їй було надано медичну допомогу.
Крім того в той же день, тобто 06 липня 2017 року, близько 09 годин 40 хвилин, перебуваючи у приміщенні буд. АДРЕСА_2 , після спричинення потерпілій ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, обвинувачений ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел на крадіжку чужого майна, діючи таємно, із корисливих міркувань, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав майно, яке належить потерпілій ОСОБА_12 , а саме:
-ноутбук «Samsung NP-R528», темно-сірого кольору, вартістю 3450 грн.;
-мобільний телефон «Samsung J1», вартістю 1400 грн.;
-грошові кошти на суму 1000 грн., а всього на загальну суму 5450 грн., після чого з місця злочину зник, завдавши потерпілій майнову шкоду на зазначену суму.
Не погоджуючись з вказаним вироком суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив частково скасувати вирок, в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України. В іншій частині вирок суду залишити без змін. Вважав вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України необґрунтованим, незаконним, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку суду фактичним обставинам справи. Так зазначив, що судом першої інстанції не було враховано покази батька обвинуваченого, який надав пояснення з приводу стану здоров`я ОСОБА_7 , який отримав родову травму, та батькам було рекомендовано д-облік педіатра, невролога за місцем лікування, але останні на облік невролога сина не поставили. Також судом не було враховано покази потерпілої, яка пояснила, що під час нанесення їй ударів обвинувачений плакав та просив пробачення, що свідчить про душевне хвилювання останнього. Також зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволення клопотання захисника про необхідність призначення додаткової судово-психолого-психіатричної експертизи. Судом не була надана оцінка психологічному стану обвинуваченого під час скоєння злочину. На думку захисту, обвинувачений на момент скоєння злочинів не досяг психологічного повноліття. Також вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому, не в достатній мірі врахував особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, позитивно характеризується, визнав себе винуватим, щиро розкаюється, активно сприяв розкриттю злочинів. Покарання, призначене судом першої інстанції, вважає надмірно суворим.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок суду залишити без змін, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які він засуджений, ґрунтується на зібраних у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Доводи захисника ОСОБА_6 в частині того, що судом першої інстанції невірно кваліфіковано злочин за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, оскільки обвинувачений не мав наміру вбивати потерпілу, тяжкі тілесні ушкодження наніс їй на ґрунті ревнощів, що ОСОБА_7 заздалегідь не планував злочину, тому його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України, не є слушними, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» зазначено, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Відповідно до ч.2 ст.24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Відповідно до п.22 вказаної Постанови для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду підтвердив, що наносив потерпілій удари ножем, при цьому наніс близько шести ударів в ділянку шиї та живота (при цьому обвинувачений пояснив суду, що не пам`ятає скільки він взагалі наніс ударів). Після цього він пішов на кухню та ввімкнув газ. Потім повернувся до потерпілої, відвів її у ванну кімнату, набрав у ванну води та помістив туди ОСОБА_11 . Після цього зайшов в кімнату, переодягнувся, взяв ноутбук, мобільний телефон, грошові кошти та пішов з місця вчинення злочину.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №2869е від 25.08.2017 та додаткової судово-медичної експертизи №2870е від 25.08.2017, потерпілій ОСОБА_11 спричиненні тілесні ушкодження у вигляді:численних колото-різаних та різаних ран голови, обличчя, шиї, лівої верхньої кінцівки та грудної клітини ліворуч з ушкодженням шийного відділу грудного лімфатичного протоку, з явищами масивної зовнішньої кровотечі, що призвели до розвитку геморрагічного шоку, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких, як небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Зазначені висновки повністю підтверджені допитаним у судовому засіданні експертом ОСОБА_13 .
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що ОСОБА_7 , будучи психічно-здоровим, наносячи удари в ділянку життєво-важливих органів, розумів наслідки цього та те, що такими діями він може спричинити смерть, при цьому він зробив все, що вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, а саме відкрив газ, помістив потерпілу у ванну з водою, та залишив потерпілу, не викликав швидку медичну допомогу та не надав допомоги. Колегія додатково звертає увагу на ту обставину, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав, при цьому суд першої інстанції не тільки врахував його позицію, але й перевірив її у сукупності з дослідженими доказами по справі.
У зв`язку з викладеним, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій судом за ч.2 ст. 15 ч.1 ст.115 КК України, тобто, у вчиненні особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті людині, не доведеного до кінця з причин, не залежних від його волі, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Посилання захисника в частині того, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психолого-психіатричної експертизи, на підтвердження того, що ОСОБА_7 вчинив злочин під час розладу психічного стану, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 242 КПК України, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Відповідно до ч.2 ст.332 КПК України суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо:суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності;

Відповідно до п.1 Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 397 від 08.10.2001 «Порядок проведення судово-психіатричної експертизи», судово-психіатрична експертиза (надалі експертиза) призначається органами досудового слідства та суду і проводиться за їх відповідним рішенням з метою відповіді на питання, що виникають під час провадження адміністративних, кримінальних та цивільних справ з приводу психічного стану особи.
Відповідно до п.6 зазначеного Наказу, повторною є експертиза, яка призначається, якщо висновок первинної експертизи суперечить матеріалам справи, викликає сумніви щодо його правильності і визнаний органами дізнання, слідчим, прокурором, судом необґрунтованим. Призначення повторної експертизи повинно бути мотивоване, а її проведення доручається іншому більш кваліфікованому складу експертів.
Під час дослідження судом першої інстанції висновку судово-психіатричної експертизи №153 від 17 серпня 2017 року, встановлено, що ОСОБА_7 хронічним психічним розладом, недоумством, тимчасовими хворобливими розладами психічної діяльності, іншим хворобливим станом психіки в період інкримінованого йому діяння не страждав і в даний час не страждає. В період інкримінованого йому діяння міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує. Зазначений висновок повністю підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні експертів - психолога ОСОБА_14 та психіатра ОСОБА_15 .
Таким чином судом першої інстанції було досліджено висновок судово-психіатричної експертизи №153 від 17 серпня 2017 року, допитано експертів, та встановлено, що зазначений висновок не суперечить матеріалам справи, є обґрунтованим, не викликає сумнівів, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що підстави для призначення повторної експертизи в даному випадку відсутні. Всі посилання захисника на важкі обставини дитинства та життя обвинуваченого викладені у п.19 висновку судово-психіатричного експерта №153 від 17.08.2017р. (а.п. 90-90зв. т.1) та враховані у висновках експертної комісії.
Доводи захисника в частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і даним про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Згідно ст. 3 та ст. 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів. При призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відноситься до категорії середньої тяжкості та особливо тяжкого, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, обставину, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. При цьому суд призначив покарання ОСОБА_7 з урахуванням положень ч.3 ст.68 КК України, відповідно до якої за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України. Окремо колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суд, призначивши покарання за кожний окремий злочин, на підставі ч.1 ст. 70 КК України призначив остаточне покарання за принципом поглинення менш суворого покарання більш суворим, що додатково спростовує позицію сторони захисту щодо суворості призначеного покарання.
З огляду на викладене, враховуючи характер вчинених злочинів, а також дані про особу обвинуваченого та інші обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання неможливо без ізоляції обвинуваченого від суспільства, і правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі, обравши достатній строк такого покарання в межах санкції закону України про кримінальну відповідальність, яке слід вважати законним та обґрунтованим.
Таким чином, скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року, щодо ОСОБА_7 , засудженого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судові рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4