Єдиний унікальний номер 234/3824/18
Номер провадження 11-сс/775/152/2018

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарів ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області матеріали справи за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 та підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 25 березня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛА:

Органом досудового розслідування 14.03.2018 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000020 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України відносно ОСОБА_8 .

У поданому клопотанні слідчий зазначає, що слідчим відділом ГУ СБУ у Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000020 від 14.03.2018 за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України.

Процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні здійснюється військовою прокуратурою сил антитерористичної операції.

Відповідно до ст.ст.1, 2, 5, 24 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України. На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України. Діяльність Служби безпеки України здійснюється на основі дотримання прав і свобод людини. У виняткових випадках з метою припинення та розкриття державних злочинів окремі права та свободи особи можуть бути тимчасово обмежені у порядку і межах, визначених Конституцією та законами України. Неправомірне обмеження законних прав та свобод людини є неприпустимим і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством. Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана: здійснювати інформаційно-аналітичну роботу в інтересах ефективного проведення органами державної влади та управління України внутрішньої і зовнішньої діяльності, вирішення проблем оборони, соціально-економічного будівництва, науково-технічного прогресу, екології та інших питань, пов`язаних з національною безпекою України; виявляти, припиняти та розкривати кримінальні правопорушення, розслідування яких віднесено законодавством до компетенції Служби безпеки України; здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань; здійснювати контррозвідувальне забезпечення оборонного комплексу, Збройних Сил України, інших військових формувань, дислокованих на території України, енергетики, транспорту, зв`язку, а також важливих об`єктів інших галузей господарства; брати участь у розробці і здійсненні відповідно до Закону України «Про державну таємницю» та інших актів законодавства заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та здійснення контролю за додержанням порядку обліку, зберігання і використання документів та інших матеріальних носіїв, що містять службову інформацію, зібрану у процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни.

Згідно зі ст.ст.1, 2, 4-7 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» контррозвідувальна діяльність спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України. Метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення. Завданнями контррозвідувальної діяльності є: добування, аналітична обробка та використання інформації, що містить ознаки або факти розвідувальної, терористичної та іншої діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України; протидія розвідувальній, терористичній та іншій діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України; розроблення і реалізація заходів щодо запобігання, усунення та нейтралізації загроз інтересам держави, суспільства та правам громадян. Основними принципами контррозвідувальної діяльності, зокрема, є: законність; повага і дотримання прав та свобод людини і громадянина. Спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України. Підставами для проведення контррозвідувальної діяльності є: наявність достатньої інформації, що потребує перевірки за допомогою спеціальних форм, методів і засобів, про: здійснення розвідувальної діяльності проти України спеціальними службами іноземних держав, а також організаціями, окремими групами і особами; посягання на державний суверенітет, конституційний лад і територіальну цілісність України; терористичні посягання чи терористичну діяльність, злочини проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку; виконання визначених законом завдань щодо: контррозвідувального забезпечення економічного, інформаційного, науково-технічного потенціалу, оборонно-промислового і транспортного комплексів та їх об`єктів, національної системи зв`язку, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, військово-технічного співробітництва, дотримання міжнародних режимів нерозповсюдження, а також закордонних дипломатичних установ України і безпеки громадян України за кордоном; контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці. Для виконання визначених законом завдань та за наявності підстав, передбачених статтею 6 цього Закону, в ході контррозвідувальної діяльності органи, підрозділи та співробітники Служби безпеки України мають право: здійснювати контррозвідувальний пошук, оперативно-розшукові заходи з використанням оперативних та оперативно-технічних сил і засобів, опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу; виявляти, фіксувати і документувати гласно і негласно розвідувальні, терористичні та інші посягання на державну безпеку України; проводити контррозвідувальні операції та відповідні оперативні і оперативно-технічні заходи з метою попередження, своєчасного виявлення і припинення розвідувально-підривної, терористичної та іншої протиправної діяльності на шкоду державній безпеці України; витребовувати, збирати і вивчати, за наявності визначених законом підстав, документи та відомості, що характеризують діяльність підприємств, установ, організацій, а також спосіб життя окремих осіб, джерела і розміри їх доходів для попередження і припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань на державну безпеку України; виключно з метою попередження, своєчасного виявлення і припинення розвідувальних, терористичних та інших посягань на державну безпеку України, отримання інформації в інтересах контррозвідки здійснювати на підставі відповідної контррозвідувальної справи заходи, визначені ч.3 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» негласне обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи, аудіо-, відеоконтроль особи, аудіо-, відеоконтроль місця, спостереження за особою, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, електронних інформаційних мереж, накладення арешту на кореспонденцію, здійснення її огляду та виїмки, установлення місцезнаходження радіоелектронного засобу, лише за ухвалою слідчого судді, постановленою за клопотанням керівника відповідного оперативного підрозділу або його заступника, погодженим прокурором. Надані права співробітники органів та підрозділів, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, не можуть використовувати у протиправних цілях. У разі невиконання цих вимог вони несуть відповідальність, встановлену законом. Відомості про організацію, плани, зміст, форми, методи, засоби, фінансування та матеріально-технічне забезпечення, результати контррозвідувальної діяльності, а також про осіб, які співробітничають або раніше співробітничали на конфіденційній основі з органами та підрозділами Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, узагальнюючі відомості про особовий склад цих органів та підрозділів становлять державну таємницю і підлягають захисту в порядку, визначеному Законом України «Про державну таємницю». Доступ до зазначених відомостей може надаватися у випадках та у порядку, визначеному Службою безпеки України, згідно з вимогами закону. Забороняється оприлюднювати або надавати (розголошувати) зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи контррозвідувальної діяльності та заходів до прийняття рішення за результатами такої діяльності або заходів.

Відповідно до ст.ст.4, 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» Служба безпеки України є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю, яка здійснює боротьбу з тероризмом шляхом проведення оперативно-розшукових та контррозвідувальних заходів, спрямованих на запобігання, виявлення та припинення терористичної діяльності, у тому числі міжнародної; збирає інформацію про діяльність іноземних та міжнародних терористичних організацій; провадить у межах визначених чинним законодавством повноважень виключно з метою отримання упереджувальної інформації у разі загрози вчинення терористичного акту або при проведенні антитерористичної операції оперативно-технічні пошукові заходи у системах і каналах телекомунікацій, які можуть використовуватися терористами.

Водночас, згідно зі ст.ст.3, 21, 22, 31, 32 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З вересня 2010 року капітан ОСОБА_8 проходить військову службу в Службі безпеки України. З 8 грудня 2017 року обіймає посаду старшого оперуповноваженого сектору контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки та захисту національної державності Лисичанського МРВ 3 управління (з дислокацією у АДРЕСА_1 ) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях.

Проходячи військову службу на вказаній посаді, ОСОБА_8 за функціональними обов`язками здійснює планомірну цілеспрямовану діяльність з організації оперативно-розшукових, контррозвідувальних та аналітичних заходів по лінії контррозвідки за напрямами протидії розвідувально-підривній діяльності спецслужб Російської Федерації, виявлення, попередження та припинення спроб втручання з боку РФ у внутрішню та зовнішню політику України та діючими за їх кураторством правоохоронними та спеціальними органами окупаційної адміністрації РФ на окупованій частині Луганської області, контррозвідувальний захист органів державної влади та місцевого самоврядування м. Лисичанська від розвідувальних спрямувань, інших протиправних посягань іноземних спецслужб (насамперед РФ), недопущення створення ними позицій впливу з метою прийняття рішень на шкоду інтересам України, у зв`язку з чим являється службовою особою представником влади.

У зв`язку з проходженням служби на посадах, пов`язаних зі здійсненням оперативно-розшукової та контррозвідувальної діяльності, ОСОБА_8 мав доступ до державної таємниці та був обізнаний стосовно відомостей про організацію, плани, зміст, форми, методи, засоби, фінансування та матеріально-технічне забезпечення, результати контррозвідувальної діяльності, а також про осіб, які співробітничають або раніше співробітничали на конфіденційній основі з органами та підрозділами Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, а також інших відомостей з обмеженим доступом.

Незважаючи на те, що одним із основних завдань ОСОБА_8 , як співробітника державного правоохоронного органу спеціального призначення, являється захист національної безпеки України та цілеспрямоване проведення антитерористичної діяльності, останній, переслідуючи корисливі мотив і мету прагнучи протиправно збагатитись за рахунок можливостей займаного службового становища, став на шлях сприяння діяльності терористичної організації «ЛНР» за наступних обставин.

З квітня 2014 року до цього часу невстановлені особи, діючи умисно, з метою вчинення на території України терористичних актів та інших тяжких і особливо тяжких злочинів, створили на території України та Російської Федерації терористичну організацію «Луганська народна республіка» (у подальшому «ЛНР»), діяльність якої спрямована на порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, впливу на прийняття рішень, вчинення або не вчинення дій органами державної влади та органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об`єднаннями громадян.

Зокрема, з квітня 2014 року невстановлені особи, знаходячись у населених пунктах Луганської області України та на території Російської Федерації, здійснювали публічні заклики до насильницької зміни та повалення конституційного ладу України, захоплення державної влади, вчиняючи з цією метою умисні дії, зокрема пов`язані з розповсюдженням матеріалів з такими закликами шляхом використання засобів масової інформації та мережі «Інтернет».

Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», яке введено в дію Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» №405/2014 від 14 квітня 2014 року та відповідно до якого на території України розпочато антитерористичну операцію.

Наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/6/9 від 7 жовтня 2014 року районами проведення антитерористичної операції визначені території Донецької та Луганської областей. До проведення антитерористичної операції, згідно зі ст.Закону України «Про боротьбу з тероризмом», залучені військові підрозділи Міністерства оборони, Міністерства внутрішніх справ та Служби безпеки України.

Статтями 17, 65 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Положеннями ст.25 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що керівники та посадові особи підприємств, установ і організацій, а також громадяни, які сприяли терористичній діяльності, несуть відповідальність згідно з законом.

Проте, діючи на порушення Конституції України, невстановлені особи разом із учасником терористичної організації «ЛНР» ОСОБА_10 , з метою протидії антитерористичній операції, збору і опрацювання інформації про сили та засоби, які використовують правоохоронні та військові органи України в ході її проведення (у подальшому сили та засоби АТО), утворили у її складі підрозділи, спрямовані на вербування нових учасників «ЛНР», підшукання пособників у терористичній діяльності, збору і опрацювання інформації про сили та засоби АТО, у тому числі, з використанням телекомунікаційних засобів і засобів поширення інформації в мережі Інтернет.

Вживаючи заходи конспірації, намагаючись уникнути кримінальної відповідальності за участь у терористичній організації, вищевказані особи при спілкуванні з оточуючими використовували вигадані імена, прізвиська, зокрема ОСОБА_10 «Бєс».

В один із днів лютого 2018 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, учасник терористичної організації «ЛНР» ОСОБА_10 , який, з метою конспірації, представився як «Бєс», з використанням невстановлених на цей час засобів зв`язку, знаючи про те, що ОСОБА_8 являється співробітником СБУ та здійснює контррозвідувальну діяльність проти окупаційної адміністрації окремих районів Луганської області, вийшов на контакт з останнім та запропонував за матеріальну винагороду передавати йому дані про особовий склад органів і підрозділів СБУ, якими здійснюється діяльність у районах проведення антитерористичної операції, а також інші відомості з обмеженим доступом та у такий спосіб сприяти терористичній організації «ЛНР» в її незаконній діяльності.

При цьому, ОСОБА_8 , розуміючи, що ОСОБА_10 є учасником терористичної організації «ЛНР», з корисливих мотиву і мети, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, достовірно знаючи, що сили і засоби СБУ у складі АТО використовуються для захисту суверенітету і територіальної цілісності України, розуміючи, що інформація про їх персональний склад і результати діяльності має суттєве значення для успішного проведення АТО та, у разі отримання її терористами, може використовуватись для планування і здійснення терористичних актів щодо них, усупереч наведених вимог Конституції та законів України, з метою порушення суверенітету і територіальної цілісності України, вирішив сприяти терористичній організації «ЛНР», шляхом збирання з використанням можливостей свого службового становища і передачі представникам цієї терористичної організації інформації з обмеженим доступом, для подальшого використання учасниками вказаної терористичної організації цієї інформації у протиправних цілях.

Одержавши згоду ОСОБА_8 на сприяння діяльності терористичної організації «ЛНР», ОСОБА_10 визначив порядок передачі ОСОБА_8 відомостей з обмеженим доступом в інтересах «ЛНР», а саме шляхом обміну інформацією між використовуваною ОСОБА_8 електронною поштовою скринькою ІНФОРМАЦІЯ_1 та використовуваною ОСОБА_10 електронною поштовою скринькою ІНФОРМАЦІЯ_2

У подальшому, в один із днів наприкінці лютого 2018 року, учасник терористичної організації «ЛНР» ОСОБА_10 з використовуваної ним електронної поштової скриньки ІНФОРМАЦІЯ_2 спрямував ОСОБА_8 на використовувану ним у протиправних цілях електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 завдання здійснити збір і передачу відомостей з обмеженим доступом, які містять таємницю телефонних розмов, а саме відомостей про сеанси зв`язку, їх тривалість та місцезнаходження абонентів щодо 316 осіб.

17 березня 2018 року, близько 12год. 10 хв., ОСОБА_8 , знаходячись на своєму робочому місці в службовому кабінеті №4, розташованому на 1 поверсі адміністративної будівлі Лисичанського МРВ 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Соборна, 85, використовуючи службовий персональний комп`ютер з інвентарним № НОМЕР_1 , на якому змонтовано накопичувач на жорстких магнітних дисках №19 від 20.02.2018, приєднавшись до мережі Інтернет, з електронної поштової скриньки ІНФОРМАЦІЯ_1 переслав файловий архів «123.rar», у якому містились відомості з обмеженим доступом, які містять таємницю телефонних розмов, а саме відомості про сеанси зв`язку, їх тривалість та місцезнаходження абонентів щодо 54 із 316 замовлених осіб, на електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка використовується учасником терористичної організації «ЛНР» ОСОБА_10 .

20 березня 2017 року ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу на сприяння шляхом інформаційного забезпечення діяльності терористичної організації «ЛНР», перебуваючи на своєму робочому місці за вказаною адресою, з використанням службового персонального комп`ютера з інвентарним №104580020, на якому змонтовано накопичувач на жорстких магнітних дисках №19 від 20.02.2018, приєднавшись до мережі Інтернет, з електронної поштової скриньки ІНФОРМАЦІЯ_1 переслав ОСОБА_10 на електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_2 список особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 з розкриттям персональних даних, службового становища та засобів зв`язку співробітників указаного підрозділу СБУ.

23 березня 2018 року, близько 09год. 30хв., ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу на сприяння шляхом інформаційного забезпечення діяльності терористичної організації «ЛНР», знаходячись на своєму робочому місці в службовому кабінеті №4, розташованому на 1 поверсі адміністративної будівлі Лисичанського МРВ 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за адресою: АДРЕСА_1 , використовуючи службовий персональний комп`ютер з інвентарним № НОМЕР_1 , на якому змонтовано накопичувач на жорстких магнітних дисках №19 від 20.02.2018, приєднавшись до мережі Інтернет, з електронної поштової скриньки ІНФОРМАЦІЯ_1 переслав файловий архів «остаток трафиков.rar», у якому містились відомості з обмеженим доступом, які містять таємницю телефонних розмов, а саме відомості про сеанси зв`язку, їх тривалість та місцезнаходження абонентів щодо наступних 69 із 316 замовлених осіб, на електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка використовується учасником терористичної організації «ЛНР» ОСОБА_10 .

Одразу після цього, о 15 год. 23 березня 2018 року ОСОБА_8 було затримано правоохоронними органами у порядку ст. 208 КПК України.

Таким чином, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні за викладених обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, а саме: у сприянні діяльності терористичної організації.

24 березня 2018 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України.

Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 25 березня 2018 року задоволено клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до 21 травня 2018 року включно.

На вказану ухвалу суду захисником ОСОБА_9 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу, в якій він просить ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 25 березня 2018 року скасувати відносно ОСОБА_8 . В обґрунтування наведених доводів, захисник посилається на те, що ухвала слідчого судді незаконною та необґрунтованою, оскільки, під час її постановлення допущено неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що в подальшому перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також вказує, що підозра проявлена ОСОБА_8 не є обґрунтованою. Звертає увагу суду, що прокурором не доведено ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили скасувати ухвалу слідчого судді, підозрюваного ОСОБА_8 , який підтримав доводи своєї апеляції та захисника ОСОБА_9 , думку прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

23 березня 2018 року о 15:00 годині ОСОБА_8 затримано у порядку ст. 208 КПК України.

24 березня 2018 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру, а саме: у тому, що він підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинення дій передбачених п.п.1-5 ч.1 ст. 177 КПК України, які можуть настати, якщо підозрюваному буде обрано інший ніж винятковий запобіжний захід.

Згідно ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш мяких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього кодексу.

Згідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 N 4 взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим він обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

В матеріалах судової справи містяться матеріали щодо обґрунтованості підозри саме у вчиненні вказаного злочину.

Крім того, колегія суддів бере до уваги і тлумачення поняття, «обґрунтованості підозри», надане Європейським судом з прав людини у своєму рішенні у справі «Мюррей про Обєднаного Королівства» від 28.10.1994 р. Так, суд зазначив, що стосується ступеня «підозри», то суд перш за все хоче відмітити, що як вказано в його рішенні по справі Броуган та ін.., «стаття 5 п.1 «С» не передбачає, що слідчі органи повинні мати докази, достатні для предявлення обвинувачення або в момент арешту, або в період тримання під вартою. Метою допиту під час затримання є подальше просування кримінального переслідування шляхом підтвердження, або усунення конкретної підозри, яка обґрунтовує арешт: факти, які викликали підозру ще не досягли того рівня, який є необхідним для засудження або навіть для предявлення обвинувачення, яке відбувається на наступній стадії кримінального процесу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що жоден із більш мяких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для скасування ухвали слідчого судді не вбачається.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

Як вбачається з ухвали слідчого судді, на основі наданих прокурором матеріалів, які обґрунтовують клопотання, слідчий суддя встановив, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, детальний перелік яких міститься в клопотанні слідчого.

Зазначена підозра судом правильно визнана обґрунтованою, оскільки матеріали провадження містять достатні дані з приводу цього.

Ураховуючи вказане вище, колегія суддів вважає, що доводи захисника щодо необґрунтованості підозри ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, повинні бути відхилені з огляду на їх безпідставність.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до скоєння кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як тримання під вартою.

Крім того, слідчий суддя обґрунтовано дійшов до висновку про наявність реальних ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, передбачених ст.177 КПК України.

Європейський суд в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Крім того, слідчим суддею правильно зазначено те, що з урахуванням змістовності кримінального провадження, інкримінованих ОСОБА_8 правопорушень, можливої міри покарання, останній може виконати певні дії, через осіб, які на теперішній час органом досудового розслідування не встановлені, спрямовані на переховування від органів досудового розслідування та впливу на свідків даному кримінальному провадженні, що в подальшому може слугувати підставою не доведення винуватості ОСОБА_8 .

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_8 перебуваючи на волі, під загрозою тяжкості покарання, маючі всі необхідні засоби та можливості, маючи досвід роблоти в првоохоноих органх, достовірно знаючи про тяжкість вчиненого та невідворотність покарання, викорстовуюччи тісні зв`язки з керівниками правохоннних органів, службовими особами органів державної влади. Здобуті за тривалий час перебування на службі в органах СБУ, зможе переховуватись від органу досудового розслідування та суду, у тому числі на території тимчасово непідконтрольній українській владі або за кордоном, що унеможливить притягнення останнього до кримінальної відповідальності.

Таким чином, оскільки відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, колегія суддів погоджується з рішенням слідчого судді щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують обмеження права ОСОБА_8 на свободу в саме такий спосіб процесуального примусу.

Більш того, матеріали кримінального провадження містять об`єктивні данні, що імовірність вчинення нею злочину є суттєвою. На це звертає увагу Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях стосовно практики обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Слідчим суддею правильно враховано положення ч.5 ст.176 КПК України, запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді відповідно до вимог ст.ст. 197, 199, 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування та зміни виду запобіжного заходу ОСОБА_8 , про що йде мова в апеляційній скарзі його захисника, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, ухвала слідчого судді відповідно до вимог ст.ст. 197, 199, 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування та зміни виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 про що йде мова в апеляційних скаргах його та захисника ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, зазначені в апеляційних скарзах доводи та підстави, з яких захисник та підозрюваний ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу слідчого судді - не обґрунтовані.

На підставі викладеного, керуючись статтями 176-178, 199, 404, 405, 407 422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 25 березня 2018 року про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді