АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

його захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2018 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого

визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000539, -

встановила:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 січня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у тому, що 17 липня 2016 рок приблизно в 00 год. 10 хв., рухаючись на автомобілі «Деу Ланос» в Соборному районі м. Дніпра по вул. Набережній Перемоги з боку вул. 6-ї Стрілкової дивізії в напрямку вул. Космічної, порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину з права наліво по ходу його руху, і яку він об`єктивно спроможний був виявити, та заходів до своєчасного зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, в результаті чого, допустив наїзд на останню.

В результаті даних злочинних дій ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, невиконання якого перебуває в причинному зв`язку з наслідками.

Вказаним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного і додаткового покарань.

Позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_8 та ПрАТ СГ «ТАС» про стягнення у матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 49 516 грн. 98 коп. і з нього ж на користь держави витрати, пов`язані з проведенням експертного дослідження 703 грн. 68 коп. та 703 грн. 68 коп.

З ПрАТ СГ «ТАС» на користь потерпілої ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди ухвалено стягнути 483 грн. 02 коп. та в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 9 660 грн. 48 коп., а всього - 10 143 грн. 50 коп.

В решти позовних вимог відмовлено.

Захисник не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок змінити в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди 49 615 грн. 98 коп., зменшивши суму стягнення з урахуванням обставин справи, позиції розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд, оцінюючи характер та обсяг душевних та психічних страждань потерпілої, не врахував намагання ОСОБА_8 зменшити вплив вказаних страждань, пропонуючи їй та її батькам компенсувати витрати на лікування, але отримував відмову в цьому. Зазначені обставини досліджувались у судовому засіданні, але не знайшли свого відображення у вироку.

Обвинувачений пропонував потерпілій стороні відшкодувати понесені витрати на лікування частинами, оскільки він не є забезпеченою людиною, однак йому було відмовлено. Таким чином, вважає, що обвинувачення ОСОБА_11 у тому, що ОСОБА_8 завдав душевні та психічні страждання тим, що відмовився надати допомогу є надуманими і не відповідають дійсності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд залишив поза увагою матеріальне становище ОСОБА_8 про те, що він об`єктивно неспроможний виплатити такий розмір шкоди, виходячи з розміру його заробітної плати, витрат на погашення кредиту на житло, самостійне утримання матері, якій потрібні коштовні ліки. В матеріалах справи є відповідні докази на це підтвердження, однак у вироку вони не знайшли свого відображення.

Вважає, що суд не достатньо оцінив грубе порушення потерпілою ОСОБА_11 «Правил дорожнього руху», негативний вплив її поведінки на виникнення моральної шкоди, завданої внаслідок отримання тілесних ушкоджень. Суд встановив, що потерпіла сама сприяла виникненню ДТП, отже стверджує, що цю обставину необхідно оцінювати як таку, що зменшує суму відшкодування цивільним відповідачем моральної шкоди.

Прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та направити матеріали кримінального провадження до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішення суду про застосування до обвинуваченого вимог Закону України «Про амністію у 2016 році» прийнято лише на підставі дослідженої довідки про стан сім`ї, датованої 2016 роком та копії паспорту матері ОСОБА_13 , яка не була завірена. Стороною захисту не надано суду свідоцтво про народження обвинуваченого. Крім того, в судовому засіданні обвинувачений повідомив, що в нього був рідний брат, який помер, однак копію свідоцтва про смерть надано не було. Таким чином, суд першої інстанції не провів ретельної перевірки підстав застосування закону про амністію, неповно дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказує, що під час досудового розслідування кримінального провадження, постановою слідчого визнано речовим доказом автомобіль марки «Деу Ланос» реєстраційний номер « НОМЕР_1 », що належить обвинуваченому, за рішенням слідчого судді на це майно накладено арешт. Під час судових дебатів прокурором та представником потерпілої наголошено на залишення арешту майна, оскільки він є речовим доказом та забезпеченням виконання рішення в частині позовних вимог. Проте, судом не вказані рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження (арешт майна) та щодо долі речових доказів.

Вказує, що у вступній частині вироку не зазначено цивільного відповідача представника ПрАТ СГ «ТАС», який приймав участь в судових засіданнях.

Потерпіла ОСОБА_11 та її представник в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, в заяві просили слухати справу за їх відсутності. З урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подані апеляційні скарги за відсутності потерпілої та її представника, відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали свої вимоги, просили їх задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечувала.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом дотримано вимоги ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, а також вид та міра призначеного покарання відповідають вимогам закону та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, та ніким з учасників кримінального провадження не оскаржуються.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставність рішення суду про звільнення обвинуваченого від призначеного покарання згідно Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів вважає їх безпідставними, та такими які спростовуються даними, які містяться в матеріалах справи.

Згідно зі ст. 3 ЗУ "Про застосування амністії в Україні", установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07 вересня 2017 року набрав чинності Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 №1810-VIII. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання ним чинності включно (ст. 13 вказаного Закону).

Відповідно до п. "є" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження (а.с. 228, 229), а також з довідки № 7253 від 24 травня 2018 року, долученої обвинуваченим до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 має матір ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою вони проживають однією сім`єю.

Суперечності серії паспорту ОСОБА_13 , зазначеної в довідці № 7253 від 24 травня 2018 року та в копії паспорту, на переконання колегії суддів, є помилкою, та не можуть бути підставою сумніватися в об`єктивності даних, які в ній містяться, а також для відмови в застосуванні амністії до обвинуваченого, оскільки всі інші дані номер паспорта, дата та місце його видачі співпадають.
Тому обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 амністії, передбачених ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році", судом не встановлено.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 підстав Закону України «Про амністію у 2016 році» є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині безпідставними.

До такого ж висновку суд апеляційної інстанції приходить стосовно доводів прокурора про долю речових доказів щодо автомобіля марки «Деу Ланос» реєстраційний номер « НОМЕР_1 », що належить обвинуваченому.

Колегія звертає увагу на те, що дане питання не пов`язане із законністю судового рішення. Відповідно до ст. 537 КПК воно може бути вирішено судом на стадії виконання вироку, а тому і не тягне за собою його зміну або скасування в цілому.

Відсутність у вступній частині вироку посилання суду на участь в ньому цивільного відповідача - представника ПрАТ СГ «ТАС», також не є підставою сумніватись в його законності. Крім того, ніхто із учасників не заперечував про те, що дана сторона приймала участь в розгляді справи. За таких обставин, колегія не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку в даній частині.

Обговорюючи доводи захисту про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав в повному обсязі.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд врахував характер та обсяг душевних та психічних страждань позивача, характер немайнових втрат, обставини вчинення злочину, поведінку потерпілої, яка своїми протиправними діями, що виразилися в грубому порушення ПДР, сприяла отриманню тілесних ушкоджень, засади розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення поданих апеляційних скарг та для зміни чи скасування вироку і в даній частині апеляційних вимог.

Керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_14 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4