єдиний унікальний номер справи 531/611/18
номер провадження 1-кп/531/98/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року місто Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в судовій залі кримінальне провадження №0000134, відомості про яке 01.03.2018 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Федорівка Карлівського району Полтавської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, утриманців не має, не працюючого, військовозобов`язаного, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 згідно з рішенням 5 сесії 23 скликання від 12 лютого 1999 року Полтавської обласної ради «Про погодження збільшення розмірів земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства» отримав в користування для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку розміром 1,39 га в с. Федорівка Карлівського району Полтавської області.

Після чого, усвідомлюючи відсутність будь-яких законних підстав, ОСОБА_4 в період часу з осені 2015 року до осені 2017 року, умисно, з метою збагачення, в порушення вимог ст. 14 Конституції України, згідно з якою земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на яку гарантується та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, за відсутності будь-яких підстав набуття права на землю, передбачених ст. 116 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону, нехтуючи вимогами ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, згідно з якою громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю), ст. 125 Земельного кодексу, згідно з якою право власності на земельну ділянку, або її оренди, право державної реєстрації цих прав виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, право постійного користування, або оренди земельною ділянкою, та його державної реєстрації, ст. ст. 60, 61, 150 ч.1 п.г) Земельного кодексу України, ст. 88, 89 Водного кодексу України, згідно з якими уздовж річок з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги, які встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів, на яких заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,50 га, з них прибережної захисної смуги площею 0,50 га, яка нікому не надана у власність чи користування, розташовану за адресою: с. Федорівка Карлівського району, у захисній зоні р.Ланна, самовільно розпочав розорювання земель і висіяв культури кукурудзи, з метою збільшення самовільно зайнятої земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур, при цьому достовірно знаючи, що вказана земельна ділянка у встановленому порядку не надавалась йому у володіння і користування та не передавалась у власність, або оренду, тобто за відсутності правочину щодо такої земельної ділянки. Таким чином, самовільним зайняттям земельної ділянки, площею 0,50 га, прибережної захисної смуги, яка нікому не надана у власність чи користування, ОСОБА_4 заподіяв шкоду в розмірі 898 грн. 07 коп.

Умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.2 ст. 197-1 КК України, тобто самовільне зайняття земельної ділянки із земель в охоронних зонах.
24.04.2018 між прокурором, якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора в даному кримінальному провадженні, з одного боку та підозрюваним ОСОБА_4 , за участі захисника ОСОБА_5 , з іншого боку, була укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст.ст. 468, 469, 470, 472 КПК України. При цьому, згідно даної угоди підозрюваний ОСОБА_4 та прокурор ОСОБА_3 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст. 197-1 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, беззастережного визнання вини підозрюваним, а також покарання, яке він повинен понести із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У підготовчому судовому засіданні прокурор, обвинувачений, захисник підтримали угоду про визнання винуватості та просили її затвердити.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості. Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Враховуючи вищенаведене та, розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, який згідно ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені ч.4 ст. 474 КПК України, наслідки укладання та затвердження даної угоди, передбачені ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Обвинуваченому роз`яснено наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України.

Суд переконався, що укладення угоди між сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосуванням насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій, будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.

Узгоджена між сторонами міра покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених ст.65 КК України з наступних підстав.

Так, судом визнається у якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне повне відшкодування шкоди, які з урахуванням особи обвинуваченого та характеру вчиненого кримінального правопорушення істотно знижують ступінь його тяжкості.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
З урахуванням всіх обставин у справі, характеризуючих даних обвинуваченого, з урахуванням трьох зазначених пом`якшуючих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відповідно до загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання, суд вважає узгоджене сторонами угоди основне покарання більш м`якого виду, не зазначеного в санкції ч.2 ст.197-1 КК, у вигляді штрафу у сумі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 грн., таким, що відповідає вимогам ст.65 КК України та є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не застосовувався, підстави для його застосування до набрання вироком чинності відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 373-376, 394-395, 474-475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, яка була укладена в ході досудового розслідування 24.04.2018 між прокурором, якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора в даному кримінальному провадженні, з одного боку та підозрюваним ОСОБА_4 , за участі захисника ОСОБА_5 , з іншого боку, у кримінальному провадженні №0000134, відомості про яке 01.03.2018 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами кримінального провадження покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Відповідно до ст. 532 КПК України вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Полтавської області з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя ОСОБА_1