справа № 216/648/18
ВИРОК
01 серпня 2018 року Центрально-Міський районний суд
м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Бариш Ульяновської області Російської Федерації, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, раніше не судимого, одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, військовослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 на посаді начальника радіостанції батареї управління та радіолокаційної розвідки зенітного ракетно-артилерійського дивізіону у військовому званні старшого сержанта, учасника бойових дій, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.407 КК України, -
учасників кримінального провадження:
обвинуваченого ОСОБА_3
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від 14.01.2015 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-VІІI від 15.01.2015 року, відповідно до ст.106 ч.1 п.п.1, 17, 20, ст. 112 Конституції України та ст.ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 року оголошено проведення, зокрема, на території Дніпропетровської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991 року та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 року особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
24.11.2016 року ОСОБА_3 на добровільній основі уклав контракт на три роки про проходження військової служби у Збройних Силах України, яку згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №397 від 24.11.2016 року (по стройовій частині) став проходити у цій військовій частині ( АДРЕСА_2 ) на посаді начальника радіостанції батареї управління та радіолокаційної розвідки зенітного ракетно-артилерійського дивізіону, у військовому званні старшого сержанта.
Згідно ст.24 ч.1 п.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 року з 24.11.2016 року ОСОБА_3 , набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст.ст.6, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІV від 24.03.1999 року, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, та умов укладеного контракту, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
У кінці жовтня 2017 року, діючи в умовах особливого періоду, за попередньою змовою групою осіб, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою взагалі незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, а також ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІV від 24.03.1999 року, самовільно залишити військову частину НОМЕР_1 .
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_3 , 23.10.2017 року біля 09 год. 00 хв. самовільно без дозволу командування залишив військову частину НОМЕР_1 і направився до місця проживання своєї сестри за адресою: АДРЕСА_3 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у вказану військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
06.11.2017 року біля 10 год. 00 хв., тобто більше ніж через десять діб, але не більше місяця усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, ОСОБА_5 , добровільно та з власної ініціативи прибув до військової частини НОМЕР_2 і заявив про себе.
Таким чином, ОСОБА_3 , являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на посаді начальника радіостанції батареї управління та радіолокаційної розвідки зенітного ракетно-артилерійського дивізіону, у військовому званні старшого сержанта, 23.10.2017 року біля 09год. 00 хв. діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, у порушення вимог ст.ст.6, 11, 16, 49, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІV від 24.03.1999 року, та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року та умов укладеного контракту самовільно без дозволу командування залишив вказану військову частину і направився до місця проживання своєї сестри за адресою: АДРЕСА_3 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки 06.11.2017 року біля 10год. 00хв., тобто більше ніж через десять діб, але не більше місяця, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, добровільно та з власної ініціативи прибув до військової частини НОМЕР_1 і заявив про себе.
В судовому засіданні обвинувачений винним себе визнав, пояснив, що 23.10.2017 року біля 09 год. 00 хв. самовільно без дозволу командування залишив військову частину НОМЕР_1 і направився до місця проживання своєї сестри за адресою: АДРЕСА_3 де став проводити час на власний розсуд. Проте зрозумівши помилковість свого вчинку 06.11.2017 року року з`явися до військової прокуратури Криворізького гарнізону і заявив про себе. У вчиненому злочині щиро розкаявся, просить суд не призначати йому сувору міру покарання.
Разом з тим заявив клопотання про застосування відносно нього Закону України «Про амністію в 2016 році », в зв`язку з тим, що він є учасником АТО.
Винність обвинуваченого крім його показань також підтверджується письмовими матеріалами кримінального провадження:
- повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 17.11.2017 року - а.с.6;
- актом службового розслідування за фактом відсутності солдата ОСОБА_3 а.с.11-13;
- наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2017 року № 1272 про призначення службового розслідування а.с.15;
- наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.12.2017 року № 1878 про результати службового розслідування а.с.30-31;
- витягом з наказу від 24.11.2016 року № 397, відповідно до якого ОСОБА_3 24.11.2016 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання обовязків у військовій частині НОМЕР_3 а.с.53;
- витягом з наказу від 02.11.2017 року № 139, відповідно до якого з 23.10.2017 року ОСОБА_3 , у зв`язку із залишенням військової частини НОМЕР_1 припинено виплату всіх видів грошового забезпечення - а.с.54.
Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає обвинуваченого винним у кримінальному правопорушенні за ч.4 ст. 407 КК України за ознаками самовільного залишення військової частини, вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому суд керується ст.65 КК України та враховує тяжкість вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання: обвинувачений вину визнав, розкаявся у вчиненому, характеризується позитивно, є учасником АТО, і вважає необхідним для виправлення обвинуваченого призначити покарання у вигляді позбавлення волі, із звільненням від відбуття покарання з випробуванням.
Обговорюючи питання про застосування до обвинуваченого амністії суд враховує наступне.
Як передбачено ст. 85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного та додаткового покарання.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акту амністії, суд за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Як передбачено ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році», питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного).
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році», застосування амністії не допускається, якщо засуджений заперечує проти цього.
Як передбачено ст. 13 Закону України «Про амністію в 2016 році», дія цього закону поширюється на осіб, які вчинили злочин до дня набрання ним законної сили включно.
Пунктом «д» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України: ветеранів війни (учасників бойових дій, інвалідів війни та учасників війни, які підпадають під дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
Судом встановлено, що ОСОБА_3 являється учасником АТО, крім того, обвинувачений просить застосувати до нього амністію, також судом не встановлено підстав, передбачених ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», які перешкоджають застосуванню амністії до обвинуваченого ОСОБА_3 , тому суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого амністію, звільнивши його від призначеного покарання.
Керуючись ст.ст.373-376 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні та призначити покарання за ч.4 ст. 407 КК України 3 (три) роки позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 від покарання звільнити з іспитовим строком на 1 (один) рік.
В силу ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.
Звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання, призначеного за даним вироком на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду, через районний суд, протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копію вироку вручити обвинуваченим та прокурору негайно після його проголошення.

СУДДЯ: