Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/331/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2018 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницький матеріали кримінального провадження № 0000221 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.03.2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Цибулеве Знам`янського району Кіровоградської області, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, працює слюсарем в Цибулівське ХПП, одружений, утриманці відсутні, місце проживання АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України і призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді двох років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільнено з іспитовим строком на 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 3289 грн. 00 коп. за проведення судових експертиз.

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6

потерпілого - ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли обвинувачений сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, за наступних обставин.

ОСОБА_7 не забезпечив належну перевірку та технічну справність транспортного засобу, а саме автомобіля ВАЗ 21104, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

При наявності видимих та завчасно відомих водію технічних несправностей, при яких, у відповідності до п.31.4, п.п.31.4 «а», п.31.4.5. «є» ПДР України здійснював його експлуатацію.

24 грудня 2017 року, приблизно о 02 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , рухаючись на автомобілі ВАЗ 21104, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в селі Дмитрівка Знам`янського району Кіровоградської області в напрямку м.Знам`янка Кіровоградської області, порушуючи вимоги п.п.1.2,1.5,2.3 (б) і (д).2.9 (а) ПДР України (п.1.2.

Під час руху, в зазначений час, на вказаному автомобілі у вказаному напрямку, ОСОБА_7 , не контролюючи свої дії через стан алкогольного сп`яніння, навпроти будинку №39 по вулиці Нечаєва, с.Дмитрівка Знам`янського району Кіровоградської області, допустив виїзд автомобіля на зустрічну смугу руху, де відбувся наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які рухалися по лівій стороні проїзної частини в попутному з автомобілем напрямку.

В результаті наїзду на пішоходів автомобіль ВАЗ 21104, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , отримав механічні пошкодження, проте останній, не зупинившись, продовжив рух на пошкодженому автомобілі в напрямку м.Знам`янка, Кіровоградської області.

ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням Правил дорожнього руху та вчиненням наїзду на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , поставив останніх в небезпечний для життя стан, при цьому, маючи змогу допомогти їм, завідомо залишив потерпілих без допомоги і з місця пригоди зник, переховуючись від правоохоронних органів до 02.40 години 24 грудня 2017 року.

У наслідок дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи №182 від 12 січня 2018 року, отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення, призвели до смерті останнього і знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 не оспорюючи фактичних обставин справи та юридичної кваліфікації дій обвинуваченого просить вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, Яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 135, ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання за ч.1 ст. 135 КК України 2 роки позбавлення волі, за ч.2 ст. 286 КК України 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, на підставі ст.. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. В решті вирок суду залишити без зміни.

Вказує, що судом при застосуванні положень ст. 75 КК України не в повному обсязі взято до уваги характеризуючі особу обвинуваченого дані. Кримінальне правопорушення вчинене в стані алкогольного сп`яніння. Обвинувачений водійське посвідчення отримав 12.10.2017 року, а злочин вчинено 24.12.2017 року, тобто менше ніж через 2 місяці.

Крім того, судом не взято до уваги досудову доповідь надану органом пробації, відповідно до якої обвинувачений має високий рівень ризику вчинення повторного злочину, середній рівень небезпеки для суспільства, виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.

До того ж, не в повній мірі враховано, що від протиправних дій обвинуваченого фактично постраждало дві особи, одна з яких загинула. Після здійснення наїзду на пішохода, обвинувачений ОСОБА_7 з місця пригоди зник і будучи випадково зупинений працівниками поліції, про подію що сталася не повідомляв, доки останні не отримали повідомлення про неї з чергової частини. Вказане свідчить про вжиття обвинуваченим всіх можливих заходів з метою уникнення відповідальності, а саме залишення місця пригоди, не повідомлення про неї до медичної установи та правоохоронних органів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.
Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду і наведених у вироку доказів, є обґрунтованими і законними і ніким із учасників процесу не оспорюються.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України та за ч.1 ст.135 КК України, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Поряд з цим, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких суд призначає покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину (класифікації, обставин і способу його вчинення, характеру і тяжкості наслідків), даних про особу винного (вік, поведінку до вчинення злочину, наявність судимостей і адміністративних стягнень, тощо), та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, і призначив йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину внаслідок його м`якості та не є необхідним і достатнім для запобігання вчиненню особою інших злочинів, про що правомірно йдеться у поданій прокурором апеляційній скарзі.
За вимогами ч.2 ст.409 КПК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.
Згідно роз`яснень у п.20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №1423 від 23.12.2005, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що при призначенні покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції не в повній мірі враховано конкретні обставини вчинення ним злочину та поведінку безпосередньо після вчинення злочину, в результаті чого було призначене покарання з застосуванням ст.75 КК України, що є явно несправедливим через м`якість.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування оскаржуваного вироку в частині призначення покарання та ухвалення в цій частині нового вироку.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, прийде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком, суд послався на відшкодування завданої шкоди і те, що останній позитивно характеризується за місцем свого проживання, займається тимчасовими заробітками в селі за місцем проживання, майбутня дружина є вагітною, термін вагітності станом на 26 лютого 2018 року становить 13 тижнів та звернулась з заявою про надання права на шлюб, щире каяття та визнання своєї вини та думку потерпілого та його представника, які звернувся до суду з проханням не призначати обвинуваченому покарання пов`язане з позбавленням волі, позитивну посткримінальну поведінку обвинуваченого.

Суд першої інстанції на переконання колегії суддів, при призначенні покарання не навів переконливих доводів для застосування вимог ст. 75 КК та звільнення засудженого від кримінальної відповідальності, не в повній мірі врахував, що скоєні злочини відноситься до категорії невеликої тяжкості та тяжкого, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі, до восьми років.
Не враховано судом, що сам обвинувачений своєю неправомірною поведінкою, при виникненні небезпеки руху, як водій повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, останній ніяких заходів з попередження дорожньої транспортної події не прийняв, скоїв наїзд на пішохода, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті, після чого залишив останнього в небезпечному для життя стані, та з місця пригоди зник.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції залишив поза увагою і не проаналізував характер та обсяг, допущених ОСОБА_7 грубих порушень Правил дорожнього руху. Суд, формально вказавши на наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення діяння у стані алкогольного сп`яніння, фактично її не врахував, в сукупності з іншими порушеннями, зокрема наслідками, а також подальшою поведінкою обвинуваченого, який залишив потерпілих в небезпечному стані, намагався втекти.
Між тим, указані обставини мають значення при виборі заходу примусу і для забезпечення його мети, сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_7 покарання з застосуванням ст. 75 КК України очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, як обвинуваченим, так й іншими особами.
Суд апеляційної інстанції, зважаючи на обставини вчинення діяння ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, його поведінку після наїзду на потерпілого, наслідки злочину, а також суспільну небезпеку його дій вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування ст.75 КК України при призначенні йому покарання.
За таких обставин вирок суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України не можна визнати законним і обґрунтованим, оскільки таке покарання суперечить загальним засадам його призначення.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, внесеними від 19.12.2008 року N 18, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд першої інстанції, в дотримання вимог ст. 65 КК України та постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 року №14, обґрунтовано врахував конкретні обставини провадження, в тому числі щодо грубого порушення ОСОБА_7 ПДР України, що призвели до настання тяжких наслідків у виді смерті потерпілого, залишення ним місця пригоди та прийняв рішення про неможливість виправлення останнього без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
При призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів, виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, і враховує, як фактичну тяжкість вчиненого злочину та його підвищену суспільну небезпеку, так і особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, обставини, що пом`якшують покарання щире розкаяння у вчиненому, сприяння розкриттю злочину, відсутність претензій матеріального і морального характеру з боку потерпілого внаслідок добровільного відшкодування заподіяної злочином шкоди, який не настоює на позбавленні волі обвинуваченого, обтяжуючу покарання обставину вчинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння, що все в своїй сукупності, на думку колегії суддів, істотно не знижує ступінь тяжкості вчинених злочинів, однак, дає підстави для призначення ОСОБА_7 найбільш наближене до мінімального у виді позбавлення волі за ч.1 ст.135 КК України, мінімального покарання за ч.2 ст.286 КК України, без застосування положень ст. 75 КК України та з позбавленням права керування транспортними засобами.
Керуючись ст.ст. 404, ч.1 п.3 ст. 407, ст. 409, 420 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та призначити йому покарання:
- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки;
- за ч. 1 ст. 135 КК України - 2 (два) роки позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Зарахувати в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення в період з 26 грудня 2017 року по 22 березня 2018 року.
Строк відбуття покарання рахувати з моменту затримання.
В решті вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 березня 2018 року - залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, з моменту отримання копії вироку.

Судді: ( підписи )
Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2