АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/2365/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу прокурора відділу правової допомоги управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року,
за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 11.04.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора відділу правової допомоги управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 про накладання арешту на майно, а саме: ноутбук марки «Lenovo Yoga 2Pro» s/n YB01385192, який було виявлено та вилучено 14.12.2017 року під час проведення санкціонованого обшуку в житлі ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування даним майном.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою задовольнити клопотання про накладання арешту на майно, а саме: ноутбук марки «Lenovo Yoga 2Pro» s/n YB01385192, який було виявлено та вилучено 14.12.2017 року під час проведення санкціонованого обшуку в житлі ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити відчуження, розпорядження та користування даним майном.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор зазначає, що слідчому судді були надані до клопотання матеріали, що відповідають вимогам ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки містять достатні підстави для тимчасового вилучення майна, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Прокурор зазначає, що повернення вилученого майна призведе до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, оскільки ОСОБА_8 може вдатися до таких дій з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника власника майна, який просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів провадження, Генеральною прокуратурою України здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.08.2017 року під № 0001311 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України, за фактами легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, акціонерами та службовими особами компанії «Jaspen Capital Partners Limited».
Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється Головним слідчим управлінням Національної поліції України.

14.12.2017 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.11.2017 року було проведено обшук в житлі акціонера компанії «Jaspen Capital Partners Limited» ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено ноутбук марки «Lenovo Yoga 2Pro» s/n YB01385192.

10.01.2018 року слідчим в особливо важливих справах ГСУ НП України ОСОБА_9 було винесено постанову про визнання речей, предметів і документів речовими доказами та приєднання їх до кримінального провадження.

Разом з тим, 11.01.2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва по справі 757/76641/17-к було зобов`язано слідчого або прокурора у кримінальному провадженні повернути ОСОБА_8 вилучене майно, щодо якого подано дане клопотання. При цьому, судом зазначено, що оскільки в ухвалі слідчого судді не вказано індивідуальних ознак вилученого в ході обшуку майна, таке майно є тимчасово вилученим, разом з тим не було арештовано судом, а тому підлягає негайному поверненню власнику.

01.02.2018 року прокурор відділу правової допомоги управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладання арешту на майно, а саме: ноутбук марки «Lenovo Yoga 2Pro» s/n YB01385192, який було виявлено та вилучено 14.12.2017 року під час проведення санкціонованого обшуку в житлі ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування даним майном.
11.04.2018 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання прокурора.

Відмовляючи в задоволені вищевказаного клопотання, внесеного в межах кримінального провадження № 0001311 слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення прокурора та представника власника майна, дослідив матеріали, додані до клопотання та прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для накладення арешту на майно, оскільки прокурором пропущено строк звернення з клопотанням про накладення арешту на майно, яке має статус тимчасово вилученого.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначених вимог закону слідчий суддя дотримався.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою збереження речових доказів, пославшись на те, що постановою таке майно визнано речовими доказами.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався у клопотанні прокурор.
Доводи прокурора про відповідність майна, критеріям передбаченим ст. 98 КПК України та наявність в матеріалах справи постанови про визнання речовими доказами від 15.02.2018 року не є безумовною підставою для накладення арешту на майно, оскільки при накладенні арешту на майно з метою збереження речових доказів слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПКУ України, при цьому висновки слідчого судді не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Крім цього, відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилученого майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, обшук було проведено 14.12.2017 року, однак прокурор вніс клопотання про накладення арешту лише 01.02.2018 року, тобто з порушенням строку, встановленого ч. 5 ст. 171 КПК України.

Також, колегія суддів, звертає увагу на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.01.2018 року по справі 757/76641/17-к було зобов`язано слідчого або прокурора у кримінальному провадженні повернути ОСОБА_8 вилучене майно.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання органу досудового розслідування, оскільки останнім пропущено строк звернення з клопотанням про накладення арешту тимчасово вилучене майно.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора відділу правової допомоги управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 про накладання арешту на майно, а саме: ноутбук марки «Lenovo Yoga 2Pro» s/n YB01385192, який було виявлено та вилучено 14.12.2017 року під час проведення санкціонованого обшуку в житлі ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування даним майном, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу правової допомоги управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

__________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4