Постанова
Іменем України

04 жовтня 2018 року

м. Київ
справа 761/28248-13-к
провадження № 51-228км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007818, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК та виправдано за відсутності в його діях складу злочину.
Вироком Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК та призначено покарання у виді позбавленні волі на строк 5 років.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суд луд України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 29 жовтня 2015 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено, вирок Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року виправдувальний вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що 02 травня 2013 року приблизно в 15 год. 35 хв., перебуваючи біля будинку № 9 по вул. Вавілових у м. Києві, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, відкрито повторно викрав чуже майно вартістю 6000 гривень, яке належить потерпілій ОСОБА_9 . Після чого, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду в розмірі 6000 гривень.
Зазначене діяння ОСОБА_7 , який повторно, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, відкрито викрав чуже майно (грабіж), органами досудового розслідування кваліфіковане за ч. 2 ст. 186 КК.
Виправдувальний вирок в даному кримінальному провадженні судом першої інстанції вмотивований тим, що при викладенні в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення стороною обвинувачення зазначено, що ОСОБА_7 відкрито викрав чуже майно, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, тобто за ознаками злочину, передбаченого ст. 187 КК (розбій). При цьому, стороною обвинувачення не зазначено, в чому саме полягали насильницькі дії, вчинені щодо потерпілої та які тілесні ушкодження їй були заподіяні. Самою ж потерпілою в судовому засіданні було зазначено, що при її пограбуванні будь-якого насильства до неї не застосовувалось. Також суд у вироку зазначив, що стороною обвинувачення взагалі не надано доказів щодо розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, з урахуванням того, що потерпілою у цивільному позові вказано іншу вартість майна, ніж в обвинуваченні.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Стверджує, що судові рішення постановлені з істотними вимогами кримінального процесуального закону, оскільки у вироку не наведено достатніх та обґрунтованих підстав для виправдання обвинуваченого та не міститься мотивів з яких суд відкинув докази обвинувачення. Крім того, суд не вжив належних заходів для повного, всебічного та об`єктивного вирішення питань для встановлення фактичних обставин. Апеляційний суд, переглядаючи провадження, усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) зазначені порушення залишив поза увагою.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор та захисник заперечили проти обґрунтованості касаційної скарги та просили судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до матеріалів провадження, під час його розгляду судом першої інстанції стороною обвинувачення були надані протокол огляду місця події від 02 травня 2013 року, протокол пред`явлення особи для впізнання від 15 травня 2013 року, а також допитано потерпілу ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Дослідивши ці докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Вказані докази були предметом дослідження судом апеляційної інстанції. Давши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Проте, суд касаційної інстанції за результатами перегляду провадження вирок апеляційного суду скасував. Приймаючи таке рішення, колегія суддів зазначила, що обвинувачений ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, так і в судах першої та апеляційної інстанцій свою причетність до грабежу заперечував та пояснював, що у час інкримінованого йому злочину перебував за межами міста Києва.
Крім того, свідок ОСОБА_10 пояснив, що у ОСОБА_7 не впізнає ту особу, яку він наздоганяв після вчинення нападу на потерпілу. Також в ухвалі суду зазначено, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили, що не пам`ятають ОСОБА_7 та обставин проведення за його участі впізнання.
Касаційний суд вказав, що не спростовані доводи ОСОБА_7 , а обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях.
Апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 2 ст. 439 КПК, безпосередньо дослідивши докази в судовому засіданні, встановив, що відповідно до показань, свідка ОСОБА_10 , він не впізнав у ОСОБА_7 ту особу, яка здійснила напад на потерпілу ОСОБА_9 та заволоділа її майном, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили, що підписи у протоколі пред`явлення особи для впізнання їх, проте обставини провадження цієї слідчої дії вони не пам`ятають. Наданий стороною обвинувачення протокол огляду місця події від 02 травня 2013 року, який досліджений як судом першої інстанції, так і апеляційним, містить лише інформацію про огляд території біля будинку АДРЕСА_2 . Разом із цим, потерпіла ОСОБА_9 , яка при повторному розгляді провадження апеляційним судом не з`явилась та просила розглянути провадження за її відсутності, також не впізнала ОСОБА_7 як особу, яка вчинила щодо неї грабіж.
Таким чином, апеляційний суд згідно зі ст. 94 КПК повно та всебічно дослідив усі докази, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку. На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що доказів для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні грабежу недостатньо, а інших доказів, які б спростували показання ОСОБА_7 про його непричетність до вчиненого стосовно ОСОБА_9 злочину не надано, тому висновок суду першої інстанції про невинуватість ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК, є правильним.
Суд касаційної інстанції визнає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що доказами у даному кримінальному провадженні, як кожним окремо, так і в сукупності, не доведено що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які би тягли за собою безумовне скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3