Ухвала

Іменем України

16 липня 2018 р.

м. Київ

Справа № 621/627/17
Провадження № 51-7387 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 28 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 28 грудня 2017 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олександропілля Попаснянського району Луганської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 шкоду в розмірі 215 681 гривень.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 23 липня 2016 року у вечірній час, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись на базі відпочинку «Пенати» в с. Коропове Зміївського району Харківської області, в результаті раптово виниклих неприязних стосунків по відношенню до ОСОБА_5 виник умисел на спричинення останньому тяжкого тілесного ушкодження. Реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на спричинення тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , тримаючи у правій руці скляний стакан, наніс ОСОБА_5 один удар із замахом в область обличчя зліва, внаслідок чого спричинив ОСОБА_5 травму лівого ока, у вигляді повної сліпоти внаслідок посттравматичної субатрофії очного яблука, зазначений злочин кваліфіковано, як тяжке тілесне ушкодження, за критеріем стійкості втрати працездатності у розмірі не менше ніж на одну третину (35%).
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції (далі прокурор), просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості. Так, на думку прокурора, суди першої і апеляційної інстанцій не врахували, та не дали належної оцінки ступеню тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок якого потерпілому ОСОБА_5 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що потягли за собою стійку втрату працездатності у розмірі не менш як на одну третину, обставинам вчинення зазначеного кримінального правопорушення, а також особі обвинувачення, який свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, що вказує на відсутність щирого каяття ОСОБА_4 . Крім того зазначає, що ОСОБА_4 під час судового засідання не визнав цивільний позов заявлений потерпілим та не відшкодував моральної та матеріальної шкоди.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення. Також судом враховано, що ОСОБА_4 не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину. Обставин, що пом`якшують покарання та обтяжують покарання, судом не встановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, з урахуванням принципу індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність обрання покарання ОСОБА_4 , пов`язаного з позбавленням волі в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, призначеного засудженому ОСОБА_4 , зазначивши, що при призначені саме такого покарання обвинуваченому, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст. ст. 65, 66, 67, КК України, призначивши покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Апеляційний суд розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 дотримався вимог ст. 419 КПК України, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги прокурора, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано залишив його апеляційну скаргу без задоволення.

Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 28 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3