Провадження № 1-кп/537/41/2018
Справа № 537/4918/13-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.11.2018 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчук Полтавської області кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000336 від 03.07.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, який не працює, одружений, має малолітню дитину 2012 року народження, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 обвинувачується у злочині в сфері службової діяльності, вчиненому за наступних обставин.
Так, ОСОБА_6 був призначений на посаду начальника сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Кременчуцького міського управління УМВС України в Полтавській області наказом начальника Управління МВС України в Полтавській області від 04.06.2013 року № 273 о/с .
ОСОБА_6 уповноважений згідно ст.ст. 10, 11, 12, 20 Закону України "Про міліцію, п.п.1.4., 1.5., 2.1., 3.1.1., 3.3.2., 10.1.1., 10.1.6., 10.2 "Інструкції з організації розшуку осіб органами внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 29.07.2002 року №765 дск та функціональних обов`язків начальника сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Кременчуцького міського управління, затверджених 06.03.2013 року начальником Кременчуцького міського управління УМВС України в Полтавській області:
- здійснювати розшукову роботу щодо осіб, які переховуються від органів дізнання, слідства та суду;
- у межах компетенції розглядати заяви, скарги, іншу інформацію з питань розшукової роботи, виконувати розшукові доручення, завдання, орієнтування та вживання відповідних заходів реагування;
- затримувати і тримати у спеціально відведених для цього приміщеннях осіб, засуджених, які ухиляються від виконання кримінального покарання, застосовувати засоби впливу, спеціальні засоби та вогнепальну зброю;
- виявляти розшукуваних осіб у процесі повсякденної діяльності;
- організовувати розшукову роботу шляхом здійснення перевірок, вивчення оперативно-розшукових справ, надання підпорядкованим підрозділам методичної та практичної допомоги;
- здійснювати керівництво та контроль за розшуковою роботою;
- у разі затримання розшукуваного засудженого організовувати повідомлення ініціатора розшуку;
- організовувати та координувати діяльність ВКР КМУ, Автозаводського та Крюківського РВ по попередженню та розкриттю злочинів проти особи;
- організовувати діяльність карного розшуку щодо розшуку злочинців;
- здійснювати контроль за виконанням підрозділами міськрайвідділів постанов уряду, наказів, інструкцій і вказівок МВС України та УМВС області з питань розшуку злочинців;
- забезпечувати професійну підготовку підлеглих, дотримання ними службової дисципліни, законності;
- організовувати збір, накопичення та узагальнення результатів розшуку злочинців;
- контролювати дотримання підлеглими внутрішнього розпорядку під час виконання службових обов`язків.
В червні 2013 року ОСОБА_6 підпорядковувались оперативні працівники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Таким чином, ОСОБА_6 постійно здійснював функції представника влади, а тому був службовою особою.
26 червня 2013 року вказаними працівниками ВКР Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області був затриманий ОСОБА_10 , який перебував у розшуку як особа, що ухиляється від відбування покарання у виді громадських робіт та доставлений до Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області. ОСОБА_6 , будучи службовою особою, займаючи посаду начальника сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області, до посадових обов`язків якого входило, в тому числі, організація роботи ВКР КМУ Автозаводського та Крюківського РВ по розшуку злочинців, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, умисно, з корисливих мотивів повідомив ОСОБА_10 про його перебування в розшуку у зв`язку з ухиленням ним від виконання покарання за вироком суду, та висунув вимогу про передачу йому 500 доларів США за вчинення дій з використанням службового становища, спрямованих на припинення розшуку ОСОБА_10 . Крюківським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області, а саме направлення оперативного зведення до вказаного райвідділу про встановлення місця знаходження ОСОБА_10 та припинення його розшуку.

ОСОБА_10 розуміючи, що у разі перебування у розшуку для нього можуть настати негативні наслідки у вигляді затримання у будь-який момент працівниками міліції та відповідно позбавлення права на вільне пересування, погодився на незаконну вимогу ОСОБА_6 .

У свою чергу, ОСОБА_6 на виконання указаної домовленості вжив заходів щодо інформування Крюківського РВ КМУ УМВС України в Полтавській області та Крюківського РП КВІ УДПтСУ в Полтавській області про затримання ОСОБА_10 та перебування останнього в приміщенні Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області.

Водночас, на підставі оперативного зведення Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області про встановлення місця знаходження ОСОБА_10 , направленого до Крюківського РВ КМУ УМВС України в Полтавській області, оперуповноваженим Крюківського РВ КМУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_11 01.7.2013 року складено рапорт про встановлення місця знаходження ОСОБА_10 . Після цього 02.07.2013 року постановою оперуповноваженого ОСОБА_11 було закрито оперативно-розшукову справу щодо ОСОБА_10 у зв`язку із встановленням його місця знаходження.

З цих підстав 12 липня 2013 року близько 19 год. 30 хв. поблизу будівлі кафе "Нептун", розташованого по вул. 50 років СРСР в м. Кременчуці Полтавської області, ОСОБА_10 за вчинення дій, спрямованих на припинення його розшуку, передав ОСОБА_6 неправомірну вигоду у виді грошових коштів в розмірі 1000 грн., які за вказівкою останнього поклав на водійське сидіння його автомобіля.

Після чого ОСОБА_6 був затриманий працівниками міліції, які були заздалегідь повідомлені про його неправомірні дії ОСОБА_10 . Під час обшуку на передньому пасажирському сидінні автомобіля, яким керував ОСОБА_6 , працівники міліції виявили та вилучили 1000 грн. неправомірної вигоди.

Таким чином ОСОБА_6 , будучи службовою особою, одержав неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того хто надає неправомірну вигоду ( ОСОБА_10 ) дії з використанням наданої йому влади та службового становища, тобто вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.368 КК України в редакції Закону України № 221-18 від 18.04.2013 року.

В судовому засіданні ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому злочині, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України не визнав, одночасно, підтвердивши, що в липні 2013 року займав посаду начальника сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області, до посадових обов`язків якого входило, наряду з іншим, організація роботи ВКР КМУ Автозаводського та Крюківського РВ по розшуку злочинців. 26 червня 2013 року під час виконання завдання з розшуку особи на прізвище « ОСОБА_12 », яка підозрювалась у спричиненні тілесних ушкоджень, обвинуваченим було встановлено, що інформацією про місцезнаходження цієї особи може володіти ОСОБА_10 , після отримання від свого колеги даних про те, що останній знаходиться в розшуку Крюківського РВ, було вирішено перевірити цю особу за місцем його проживання. Того ж дня, близько 10.00 год. обвинувачений зі своїми підлеглими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , приїхали до будинку АДРЕСА_2 , з якого до них вийшов чоловік, який представився як ОСОБА_13 і якому під час спілкування було повідомлено, що він перебуває в розшуку, оголошеному кримінально-виконавчою інспекцією Крюківського району міста Кременчука та запропоновано прослідувати разом з працівниками міліції до ОСОБА_14 , на що ОСОБА_10 погодився. Після прибуття зазначених вище осіб до службового кабінету в приміщенні міліції, працівником ВКР ОСОБА_7 , який перебував в кабінеті, було повідомлено працівника кримінально-виконавчої інспекції Крюківського району міста Кременчука, після прибуття якого до кабінету сектору ВКР, останній роз`яснив ОСОБА_10 наслідки ухилення його від відбування покарання, при цьому, як наполягає обвинувачений, його в приміщенні кабінету, де відбувалася розмова між працівником КВІ Крюківського району та ОСОБА_10 вже не було і до 12 липня 2013 року він останнього не бачив. 12 липня 2013 року ОСОБА_10 зателефонував йому на мобільний телефон і повідомив, про те, що в нього є інформація щодо місцезнаходження розшукуваної обвинуваченим особи на прізвище « ОСОБА_12 » і на даний час він, тобто ОСОБА_10 перебуває в приміщенні бару «Нептун» в районі Першого Занасипу в місці ОСОБА_15 , на що обвинувачений погодився зустрітися з останнім після приїзду з місця Полтави, де під час цієї телефонної розмови і знаходився. Приїхавши до міста Кременчук, обвинувачений під`їхав до бару «Нептун», оскільки той знаходився по дорозі в місто та зателефонував ОСОБА_10 , коли останній вийшов з бару, то обвинувачений помітив, що той знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, однак оскільки для обвинуваченого було важливо отримати інформацію щодо місця знаходження ОСОБА_12 , він залишився і між ними, з приводу проблем в сім`ї ОСОБА_10 відбулася коротка розмова, по закінченню якої, останній підійшов до автомобіля обвинуваченого та відкривши двері водія, поклав на сидіння останнього записку з зазначенням координат ОСОБА_12 , як на той час, вважав, сам обвинувачений, і лише після того, як ОСОБА_10 пішов, обвинувачений, відкривши свій автомобіль побачив гроші, що знаходилися на сидінні водія. Подальші свої дії обвинувачений пояснює тим, що оскільки в автомобілі знаходилися засекречені документи, він відповідно до закону, не мав можливості їх залишити в зачиненому транспорті і таким чином догнати ОСОБА_10 , а тому останнім було прийнято рішення про повідомлення правоохоронні органи про скоєння відносно нього злочину і саме з цією метою він переклав гроші на пасажирське сидіння та завівши автомобіль мав намір поїхати до ОСОБА_14 , однак його автомобіль заблокували, а його самого затримали. Як зазначає обвинувачений, в даному випадку мала місця провокація з боку працівників внутрішньої безпеки, прокуратури міста Кременчука та самого ОСОБА_10 , якій є неодноразово судимою особою, і на думку обвинуваченого, із врахуванням висновків, відображених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 19 лютого 2015 року, постановленої за наслідками перегляду попередніх вироків судів, в діях останнього відсутній склад злочину, передбачений статтею 368 КК України, в зв`язку з чим по справі підлягає постановленню виправдувальний вирок.
Однак, показання обвинуваченого ОСОБА_6 суперечать зібраним по справі доказам, всебічно, повно та об`єктивно дослідженими і перевіреними судом.
Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 дав показання, що вже не пам`ятає детально тих подій, оскільки сплинуло багато часу. В 2012 році вироком Крюківського районного суду міста Кременчука він був засуджений за умисне ухилення від сплати аліментів до покарання у вигляді громадських робіт, однак, до виконання покарання так і не став, так як став проживати за іншою адресою. 26 червня 2013 року він знаходився вдома за адресою: АДРЕСА_2 , коли до нього зайшли троє працівників міліції, в тому числі ОСОБА_6 , та повідомили, що він перебуває в розшуку, після чого його доставили до Кременчуцького міського управління міліції. При цьому, ОСОБА_6 повідомив йому, що, так як він ( ОСОБА_10 ) ухилявся від відбування покарання, то його оголошено в розшук. В той час ОСОБА_10 збирався виїхати за кордон України. Проте, оголошення його в розшук унеможливлювало такі плани. Як зазначає свідок, на його запитання, адресоване ОСОБА_6 щодо можливості вирішення цієї проблеми, останній відповів, що можливо вирішити, якщо він ( ОСОБА_10 ) передасть йому ( ОСОБА_6 ) особисто 500 доларів США. Так як він ( ОСОБА_10 ) був зацікавлений в тому, щоб його зняли з розшуку, він погодився на пропозицію ОСОБА_6 , однак повідомив, що зараз в нього таких грошей не має і передав ОСОБА_6 частину з 500 доларів США, що дорівнює 4 000 гривень - в сумі 500 гривень. Після чого вони приїхали до ОСОБА_14 , де ОСОБА_6 при ньому зателефонував до Крюківського РВ і повідомив, що все добре. Після цього ОСОБА_6 сказав йому ( ОСОБА_10 ), що наступного дня слід з обумовленої в цілому суми передати йому ще 2000 гривень. Потім ОСОБА_6 поїхав, а свідок з іншими працівниками міліції дочекались прибуття інспектора Крюківського РП КВІ, який відібрав від нього пояснення та дав направлення для відбування покарання у вигляді громадських робіт. В подальшому, виконуючи існуючу між обвинуваченим та свідком домовленість щодо передачі частини коштів, ОСОБА_10 зрозумів, що у нього немає обумовлених коштів для сплати ОСОБА_6 за вчинення дій, направлених на припинення його розшуку, які останній ( ОСОБА_6 ) наполягав йому передати. Тому ОСОБА_10 вирішив звернутися з відповідною заявою про неправомірні дії ОСОБА_6 до відділу внутрішньої безпеки міліції, що і було зроблено останнім 2 липня 2013 року. 12 липня 2013 року, близько 19 год. 30 хв. біля в`їзду до кафе «Нептун», що по вул. 50 років СРСР в місті Кременчуці, він передав ОСОБА_6 належні йому 1000 гривень купюрами по 200 грн., які за вказівкою ОСОБА_6 поклав до салону його автомобіля на сидіння водія чи передав в руку.

Показання свідка ОСОБА_10 узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.
Так, факт доставлення ОСОБА_10 . ОСОБА_6 до ОСОБА_14 26.06.2013 року, де з ним проводилися бесіда з приводу невиконання вироку суду, підтверджений також наступними свідками.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні надав показання, що в червні 2013 року він працював на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Кременчуцького міського управління МВС і підтвердив суду факт затримання ним, разом з іншими працівниками громадянина ОСОБА_10 , як особи, що знаходилася в розшуку і доставлення останнього в КМУ. Обставини затримання і доставлення та розмови з ОСОБА_10 не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні надав показання, що в червні 2013 року він працював на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Кременчуцького міського управління МВС і підтвердив суду факт затримання ним, разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_6 громадянина ОСОБА_10 , як особи, що знаходилася в розшуку, після чого ними було здійснено повідомлення про затримання розшукуваної особи спецзведенням, одночасно свідок зазначив, що перед тим як їхати на адресу ОСОБА_10 йому було відомо про те, що останній перебуває в розшуку. Про що вони розмовляли з ОСОБА_10 не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що в червні 2013 року він працював на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Кременчуцького міського управління МВС, підтвердивши той факт, що його безпосереднім керівником був ОСОБА_6 26 червня 2013 року, коли він знаходився на роботі, до кабінету № 19 Кременчуцького МУ, де розташовувався їхній сектор карного розшуку, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 привезли особу, що перебувала в розшуку на прізвище ОСОБА_10 , про затримання якого було складене спецповідомлення та відправлене до УМВС України в Полтавській області. Також, ним ( ОСОБА_7 ) чи кимось з інших працівників ВКР про затримання ОСОБА_10 було повідомлено працівника ВКР Крюківського РВ ОСОБА_11 , який і оголошував ОСОБА_10 в розшук. В розмові з`ясувалося, що ОСОБА_10 оголошений в розшук за ініціативою кримінально - виконавчої інспекції, як особа, що ухиляється від відбування покарання, після чого було зателефоновано інспектору Крюківського РП КВІ ОСОБА_16 , повідомлено про затримання ОСОБА_10 та запропоновано здійснити необхідні дії після затримання оголошеної в розшук особи, які виконати в приміщенні ВКР Кременчуцького МУ. Під час перебування ОСОБА_10 в кабінеті, з ним розмовляли оперуповноважені ВКР, під час розмови з ОСОБА_10 в останнього з`ясовувалось місце знаходження його знайомого ОСОБА_17 . До приїзду до кабінету ВКР інспектора КВІ ОСОБА_16 , ОСОБА_10 весь час безвідлучно знаходився в кабінеті. Після прибуття ОСОБА_16 , останній про щось спілкувався з ОСОБА_10 , зміст розмови він ( ОСОБА_7 ) не чув.
Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що в червні 2013 року він обіймав посаду інспектора Крюківського РП КВІ, та в силу своїх службових обов`язків, займався питанням виконання призначеного судами покарання у вигляді громадських робіт. ОСОБА_10 перебував на обліку, як засуджений вироком 09.11.2012 року Крюківського районного суду міста Кременчука за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт. Так як засуджений ОСОБА_10 до інспекції за викликами не з`являвся та як було встановлено, зазначена особа за адресою, вказаною у вироку суду, не проживає, до Крюківського РВ Кременчуцького МУ, ним ( ОСОБА_16 ) було направлене подання про розшук ОСОБА_10 26 червня 2013 року йому на мобільний телефон зателефонував працівник ВКР Крюківського РВ на ім`я ОСОБА_18 та повідомив, що ОСОБА_10 затримано і він знаходиться в приміщенні ВКР Кременчуцького МУ у працівника на прізвище ОСОБА_19 . Після цього він ( ОСОБА_16 ) поїхав до ОСОБА_14 , де дійсно, в кабінеті сектору ВКР знаходився ОСОБА_10 , від якого останнім було відібране пояснення, де ОСОБА_10 зазначив , що дійсно змінив місце свого проживання, після чого ОСОБА_10 було видане направлення для відбування громадських робіт.
Факт затримання ОСОБА_10 , оголошеного в розшук, також об`єктивно підтверджено копією оперативно-розшукової справи, з якої видно, що, дійсно, за поданням інспектора Крюківського РП КВІ була заведена оперативно-розшукова справа, яка була закрита 02.07.2013 року в зв`язку із затриманням ОСОБА_20 26.06.2013 року працівниками СКР Кременчуцького МУ (т.1. а.с.230-264).
З копії особової справи ОСОБА_10 вбачається, що він був засуджений вироком Крюківського районного суду міста Кременчука від 09.11.2012 року за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт. Після направлення вироку до виконання засуджений за викликами до кримінально - виконавчої інспекції не з`являвся, змінив місце свого проживання, в зв`язку з чим було оголошено його розшук. 26.06.2013 року, після його затримання, інспектором КВІ від нього було відібрано пояснення, та вручена копія вироку суду і направлення на відбування громадських робіт (т.1 а.с.139-221).
З копії оперативно - розшукової справи видно, що, дійсно, за поданням інспектора Крюківського РП КВІ була заведена оперативно розшукова справа, яка була закрита 02.07.2013 року в зв`язку із затриманням ОСОБА_10 26.06.2013 року працівниками СКР Кременчуцького МУ (т.1 а.с.230-264).
Факт, що ОСОБА_6 станом на момент події в червні-липні 2013 року в розумінні ст.364 КК України був службовою особою, що здійснював функції представника влади, не оспорювався обвинуваченим та підтверджується наступними допустимими доказами:
- копіями документів з особової справи ОСОБА_6 , з яких видно, що з 04.06.2013 року ОСОБА_6 обіймає посаду начальника сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Кременчуцького МУ (т.2. а.с.47-117);
- копією посадової інструкції ОСОБА_6 , з якої вбачається, що до його посадових обов`язків входить, в тому числі організація роботи ВКР КМУ, Автозаводського та Крюківського РВ по розшуку злочинців (т.2. а.с.18-19);
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за обставин викладених у вироку, також підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку, досліджених та належно оцінених судом, а саме:
- скаргою ОСОБА_10 до ВВБ в Полтавській області - щодо вимагання в нього працівниками міліції 4000 гривень за те, щоб він не був поміщений ними в тюрму, як особа, що перебуває в розшуку ( т.1, а.с.70 );
- матеріалами ВВБ про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення ( т.1,а.с.71-75);
- витягом з ЄРДР, яким підтверджується внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за ознаками ст.368 ч.4 КК України про вимогу працівниками ОСОБА_14 коштів в розмірі 4000 гривень - за не поміщення останнього до місць позбавлення волі ( т.1, а.с.67);
- дорученням слідчого оперативному підрозділу на проведення слідчих (розшукових) дій, в тому числі проведення огляду грошових купюр, наданих ОСОБА_10 , помічення цих грошових купюр спеціальною речовиною для можливої подальшої передачі цих грошей ОСОБА_10 ОСОБА_6 ( т.1, а.с.76-77);
- протоколом огляду о/у ВВБ ОСОБА_21 наданих ОСОБА_10 5-ти грошових купюр номіналом 200 гривень кожна із створенням ксерокопій купюр та поміченням кожної купюри спеціальною хімічної речовиною ( т.1, а.с.81-83);
- рапортом о/у ВВБ ОСОБА_21 - про затримання співробітниками ВВБ ОСОБА_6 після отримання останнім від ОСОБА_22 неправомірної вигоди ( т.1,а.с.84-85);
- розсекреченим протоколом про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії та відео контролю особи, де зазначено, що негласні слідчі (розшукові) дії стосовно ОСОБА_6 проводились на підставі ухвали № 2000т від 03.07.2013 року заступника голови Апеляційного суду Полтавської області та доручення слідчого на проведення цих дії № 13-274т/13 від 03.07.2013 року. Негласні слідчі (розшукові) дії стосовно ОСОБА_6 проводились з 03.07.2013 року по 01.08.2013 року. Також, з протоколу видно, що обставини передачі грошових коштів в сумі 1000 гривень ОСОБА_10 ОСОБА_6 відповідають показанням свідка ОСОБА_10 ( т.1, а.с.63-66);
- відповіддю голови Апеляційного суду Полтавської області, якою підтверджено, що слідчим суддею Апеляційного суду дійсно надавався дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, аудіо, відео контролю особи ОСОБА_6 ( т.2, а.с.125);
- протоколом огляду місця події ( т.1, а.с.86-87);
- протоколом освідування особи ОСОБА_6 , з якого видно, що в ОСОБА_6 , після його затримання в присутності понятих на марлеві тампони відібрані змиви з долонь обох рук ( т.1, а.с.89-90);
- протоколом обшуку автомобіля KIA Cerrato, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 під час його затримання, зі змісту якого вбачається, що в ході проведення обшуку на передньому пасажирському сидінні автомобіля виявлені грошові кошти - 5 купюр номіналом по 200 гривень кожна; дані купюри при освітленні спеціальною лампою видають свічення жовто-зеленого кольору та за серіями та номерами відповідають купюрам, зафіксованих протоколом огляду та вручення грошових коштів ОСОБА_10 ( т.1, а.с.91-92);
- висновком судової експертизи, з якого видно, що на поверхні марлевого тампону зі змивом з правої руки ОСОБА_6 , а також на поверхні вилучених під час обшуку в автомобілі ОСОБА_6 грошових купюр загальною сумою 1000 гривень виявлені нашарування спеціальної хімічної речовини люмінофору, які мають спільну родову належність між собою і зі зразком спеціальної хімічної речовини, наданої для порівняння ( т.2, а.с.26-28);
- продемонстрованому в судовому засіданні відеозаписом проведеної негласної слідчої (розшукової) дії, з якого видно, що ОСОБА_10 за вказівкою ОСОБА_6 відчиняє двері автомобіля KIA Cerrato, д.н.з. № НОМЕР_1 та кладе гроші в розвернутому вигляді на сидіння водія автомобіля. Окрім того, з відеозапису встановлено, що ОСОБА_6 продовжував створювати перед ОСОБА_10 впевненість його впливу на інспекторів КВІ, так як ОСОБА_10 просить його допомоги у вирішенні питання про виїзд за кордон, на що останній запевняє ОСОБА_10 , що таку допомогу при необхідності надасть;

- переглянутому в судовому засіданні відеозаписом слідчої дії - протоколу обшуку автомобіля KIA Cerrato, д.н.з. № НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 під час його затримання, з якого ( відеозапису) видно, що в ході проведення обшуку грошові кошти в загальній сумі 1000 гривень 5-ти купюр номіналом по 200 гривень кожна виявлені не на сидінні водія, а на передньому пасажирському сидінні;
- процесуальними документами слідчого судді під час досудового розслідування, якими підтверджена правомірність здійснення слідчих дій, на які передбачена обов`язковість надання дозволу слідчим суддею ( т.1, а.с.127-128, 224-225; т.2, а.с. 1-6, 14,23-24);
Оцінюючи докази відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд, із врахуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2017 року, вказівки якого є обов`язковими для виконання судами першої інстанції під час нового розгляду справи, дійшов висновку, що ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_10 про його перебування в розшуку у зв`язку з ухиленням ним від виконання покарання за вироком суду, висунув вимогу про передачу йому 500 доларів США за вчинення дій з використанням службового становища, спрямованих на припинення розшуку ОСОБА_10 . Крюківським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області, а саме направлення оперативного зведення до вказаного райвідділу про встановлення місця знаходження ОСОБА_10 та припинення його розшуку, що він і зробив, використовуючи своє службове становище, за що отримав від ОСОБА_10 1000 грн. неправомірної вигоди. А ОСОБА_10 , розуміючи, що у разі перебування у розшуку для нього можуть настати негативні наслідки у вигляді затримання у будь-який момент працівниками міліції та відповідно позбавлення права на вільне пересування, погодився на незаконну вимогу ОСОБА_6 .

Із нормативних приписів заборони одержувати незаконну винагороду, визначення яких міститься у статті 368 КК, випливає, що представник влади, одним із яких є працівник правоохоронного органу, не вправі одержувати будь-якої винагороди у зв`язку зі здійсненням своїх службових повноважень. Це законодавче положення передбачає, що кримінальна відповідальність за порушення цієї заборони настає у тому разі, коли особа, яка дає хабар працівнику правоохоронного органу, усвідомлює, що дає його саме такій особі, й у зв`язку із можливостями цієї посади, а особа, яка одержує незаконну винагороду (хабар), розуміє (не може не розуміти) значимість займаної нею посади, її статусність та можливості; вагомість цієї посади у сприйнятті хабародавцем, мету, яку переслідує останній, та його віру в те, що ця мета буде досягнута завдяки можливостям посади, яку обіймає хабароодержувач.

Такого трактування норми закону притримується і Верховний Суд України. Зокрема, у п. 2 постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво» дано роз`яснення, що відповідальність за одержання хабара настає лише за умови, що службова особа одержала його за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 12, 20 Закону України «Про міліцію»; п.п.1.4., 1.5., 2.1., 3.1.1., 3.3.2., 10.1.1., 10.1.6., 10.2 "Інструкції з організації розшуку осіб органами внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 29.07.2002 року № 765 дск та функціональних обов`язків начальника сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Кременчуцького міського управління, затверджених 06.03.2013 року начальником Кременчуцького міського управління УМВС України в Полтавській області, ОСОБА_6 як начальник сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Кременчуцького міського управління УМВС України в Полтавській області був уповноважений в тому числі організовувати роботу ВКР КМУ Автозаводського та Крюківського РВ по розшуку злочинці, а саме: здійснювати розшукову роботу щодо осіб, які переховуються від органів дізнання, слідства та суду; у межах компетенції розглядати заяви, скарги, іншу інформацію з питань розшукової роботи, виконувати розшукові доручення, завдання, орієнтування та вживання відповідних заходів реагування; затримувати і тримати у спеціально відведених для цього приміщеннях осіб, засуджених, які ухиляються від виконання кримінального покарання, застосовувати засоби впливу, спеціальні засоби та вогнепальну зброю; виявляти розшукуваних осіб у процесі повсякденної діяльності; організовувати розшукову роботу шляхом здійснення перевірок, вивчення оперативно-розшукових справ, надання підпорядкованим підрозділам методичної та практичної допомоги; здійснювати керівництво та контроль за розшуковою роботою; у разі затримання розшукуваного засудженого організовувати повідомлення ініціатора розшуку; організовувати та координувати діяльність ВКР КМУ, Автозаводського та Крюківського РВ по попередженню та розкриттю злочинів проти особи; організовувати діяльність карного розшуку щодо розшуку злочинців; здійснювати контроль за виконанням підрозділами міськрайвідділів постанов уряду, наказів, інструкцій і вказівок МВС України та УМВС області з питань розшуку злочинців; забезпечувати професійну підготовку підлеглих, дотримання ними службової дисципліни, законності; організовувати збір, накопичення та узагальнення результатів розшуку злочинців; контролювати дотримання підлеглими внутрішнього розпорядку під час виконання службових обов`язків.
Повноваження такої посади ОСОБА_6 , а також її можливості усвідомлювалися як особою, яка обіймала цю посаду, так і особою, яка звертався до нього.

У кримінальній справі ОСОБА_10 особа, яка давала неправомірну вигоду, звертався до ОСОБА_6 , як до начальника сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Кременчуцького міського управління УМВС України в Полтавській області, розраховуючи на те, що він використає можливості своєї посади і за хабар виконає дії в його інтересах. Водночас ОСОБА_6 , коли одержував неправомірну вигоду, не міг не розуміти, що ці грошові кошти йому даються за те, що він використає можливості своєї посади. Посилання на те, що ОСОБА_6 самостійно не припиняв розшук ОСОБА_10 , оголошений іншою службовою особою, не виключає наявності складу інкримінованого йому одержання хабарів, оскільки ці дії знаходяться поза межами об`єктивної сторони цих злочинів.

Проте з обставин кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 для зняття ОСОБА_10 з розшуку дав вказівку своєму підлеглому ОСОБА_7 скласти оперативне зведення про виявлення особи, оголошеної в розшук, правовим наслідком якого стало те, що 02.07.2013 року працівником карного розшуку Крюківського РВ КМУ ОСОБА_11 було знято з розшуку ОСОБА_10 , оголошеного інспектором Крюківського РП КВІ ОСОБА_16 .

Таким чином ОСОБА_6 , будучі службовою особою, виконав з використанням наданої йому влади дії, вжив заходів завдяки своєму службовому становищу, до вчинення яких іншими службовими особами дій, що мали бажані для хабародавця наслідки, за які була передана неправомірна вигода. Наведене тягне за собою відповідальність за одержання неправомірної вигоди.

При цьому , суд критично оцінює твердження обвинуваченого стосовно безпідставності передавання йому ОСОБА_10 12.07.2013 року коштів в сумі 1000 грн. , хоча з розшуку останній був знятий ще 02.07.2013 року, так як вказані кошти йому були передані за виконання обвинуваченим з використанням наданої йому влади та вжиття заходів завдяки своєму службовому становищу, до вчинення іншими службовими особами дій, що мали бажані для хабародавця ( ОСОБА_10 ) наслідки , а саме зняття з розшуку та запевнення позитивно вирішити і інші питання , створюючи перед ОСОБА_10 впевненість його впливу на інспекторів КВІ, так як ОСОБА_10 після передачі коштів просив обвинуваченого допомоги у вирішенні питання про виїзд за кордон, на що останній запевняв ОСОБА_10 про надання такої допомоги при необхідності.

Так, на підставі наведених вище та досліджених доказів, суд вважає встановленим в судовому засіданні факт, що ОСОБА_6 будучи службовою особою, одержав неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того хто надає неправомірну вигоду ( ОСОБА_10 ) дії з використанням наданої йому влади та службового становища. А тому в новій редакції обвинувального акту, складеного 30 червня 2016 року, його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.368 КК України в редакції Закону України № 221-18 від 18.04.2013 року.

При цьому , суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого стосовно відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.368 КК України , висловленого в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2015 року ( 5-82 км15) , згідно якої вирок Крюківського районного суду м. Кременчука від 27 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2014 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції з тих підстав, що дане кримінальне провадження розглядається в новій редакції обвинувального акту відносно обвинуваченого, складеного 30 червня 2016 року за ч.2 ст.368 КК України, яка відрізняється від редакції обвинувального акту, який був предметом розгляду судами першої, апеляційної та касаційної інстанції.

Також , суд критично ставиться до показань обвинуваченого, які були надані останнім в своє виправдання в залі судового засідання та знаходить їх такими, що спростовуються сукупністю інших узгоджених між собою доказів і розглядає останні як спосіб захисту та спробу уникнення останнього від кримінальної відповідальності, виходячи з наступного.
Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину не визнав, наполягаючи на тому факті, що будь-якої домовленості між ним та ОСОБА_10 щодо передачі йому грошей не існувало, про те, що саме кошти, а не записку з зазначенням координат ОСОБА_12 , ОСОБА_10 поклав до автомобіля обвинуваченого в його присутності, останньому стало відомо після того як ОСОБА_10 вже пішов і наздогнати його ОСОБА_6 не мав можливості, оскільки в автомобілі знаходились секретні документи, які він відповідно до закону не мав можливості залишити в зачиненому транспорті.
Суд критично відноситься до наведених вище показань обвинуваченого, оскільки неспростовним та достовірним доказом факту передачі ОСОБА_10 грошей обвинуваченому та існуючої про це домовленості, є по-перше: відеозапис розшукової дії згідно якої вбачається, що ОСОБА_10 демонстративно кладе грошові кошти в розгорнутому вигляді за персональною вказівкою саме ОСОБА_6 в його автомобіль на водійське сидіння та відповідно ОСОБА_6 бачить, що ОСОБА_10 кладе в автомобіль саме грошові кошти, а не інші предмети; по-друге: після проведення обшуку в автомобілі обвинуваченого вказані кошти в розмірі 1000 грн. були виявлені не на водійському сидінні, а вже на пасажирському; і по-третє: після освідування обвинуваченого, на тампоні змиву з долонь ОСОБА_6 був виявлений люмінофор, яким були оброблені грошеві кошти з метою фіксації дій обвинуваченого.
Показання обвинуваченого, що після виявлення в своєму автомобілі грошей, його подальші дії були спрямовані на фіксацію зазначеного правопорушення, скоєного відносно нього, шляхом звернення останнього до правоохоронних органів з відповідною заявою про злочин, суд не приймає до уваги, оскільки останні спростовуються поясненнями та діями самого обвинуваченого при проведенні огляду його автомобіля, де на запитання слідчого щодо наявності в транспорті обвинуваченого будь яких заборонених предметів, останній відповів відмовою і навіть після виявлення коштів, на питання слідчого в якій спосіб вони там опинилися, факт їх передачі обвинуваченим ОСОБА_10 не зазначив.
З аналогічних підстав суд не бере до уваги пояснення обвинуваченого стосовно перекладання ним грошових коштів з водійського сидіння його автомобіля на переднє пасажирське сидіння для буцім то слідування в управління, враховуючи, що останній , будучи керівником оперативного підрозділу не міг не розуміти наслідків торкання їх ( грошових коштів) своїми руками з метою перекладання , тощо.
Суд критично відноситься на тверджень обвинуваченого стосовно того, що ОСОБА_10 не мав законних підстав, як цивільна особа, приймати участь у проведенні негласних слідчих ( розшукових) дій, що спростовується процесуальними документами слідчого судді під час досудового розслідування, якими підтверджена правомірність здійснення слідчих дій, на які передбачена обов`язковість надання дозволу слідчим суддею, які маються в матеріалах справи.
Також, суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого щодо наявної провокації злочину відносно нього з боку працівників ВВБ міліції та прокуратури щодо отримання хабара на тій підставі, що на час спілкування ОСОБА_10 з ним 12.07.2013 року , останній повинен був відбувати покарання у виді громадських робіт на підприємстві, якого забрали звідти працівники ВВБ при цьому ОСОБА_10 при допиті показав, що він залишив місце роботи з дозволу після виконання поставленого йому в той день завдання. Дані показання свідка в ході судового розгляду не були спростовані,а відповідно твердження обвинуваченого не були доведені жодним доказом .
Відповідно до ст.ст. 84, 85 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Докази повинні бути належними, тобто такими, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Також, докази повинні бути допустимими, тобто такими, що отримані у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

Відповідно до ст. 62 Конституції Українии обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність", особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
При оцінюванні на предмет допустимості як доказу у кримінальному проваджені протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо, - відео контролю особи, складений 12.07.2013 року оперуповноваженим в ОВС ВВБ в Полтавській області ОСОБА_21 та флеш-картки з відеозаписом, суд приймає до уваги, наявну в матеріалах кримінального провадження відповідь Голови Апеляційного суду Полтавської області зі змісту, якої вбачається, що 3 липня 2013 року слідчим суддею Апеляційного суду Полтавської області строком на один місяць надавався дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, аудіо, відео контролю особи ОСОБА_6 при цьому, ухвала слідчого судді не розсекречувалася і не надавалася. (т. 2 а.с. 125). Суд бере до уваги , що переглянута в судовому засіданні флеш-картка з відеозаписом проведеної негласної слідчої (розшукової) дії , а саме протоколу обшуку автомобіля KIA Cerrato, д.н.з. № НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_6 під час його затримання, є копією відеозапису з матеріалів розшукової справи і обвинуваченим будь яких клопотань чи заяв стосовно невідповідності вказаного запису , який неодноразово переглядався в ході попередніх судових розглядів , не заявлялося.
Під час судового розгляду даного кримінального провадження, стороною захисту, а саме обвинуваченим, неодноразово вказувалося на ознаки провокації даного злочину зі сторони правоохоронних органів.
Частина 3 статті 271 КПК України встановлює, що під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем.
Згідно з визначенням, закріпленим у Рішенні Європейського Суду від 09.06.1998 року у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії», підбурювання з боку правоохоронних органів має місце тоді, коли працівники таких органів або особи, які діють за їх вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.
Судом під час дослідження доказів, встановлено, що між обвинуваченим та ОСОБА_10 була домовленість про передачу останнім коштів обвинуваченому за вирішення питання про зняття його з розшуку, жодних спонукань зі сторони ОСОБА_10 чи то правоохоронних органів вчинити злочин не встановлено.
Європейський Суд з прав людини не визнав провокаційними дії правоохоронних органів у справі «Мілінііне проти Литви» ( рішення від 24.06.2008 року) оскільки не знайшов підстав вважати, що поліція допустила зловживання, зважаючи на її обов`язок перевіряти повідомлення про вчинення злочину і важливості протидії негативного впливу судової корупції на верховенство права в демократичному суспільстві. Європейський Суд з прав людини визнає, що поліція приєдналася до злочинної діяльності, а не ініціювала її. Дії поліції, таким чином, можна охарактеризувати як таємну роботу, але не як провокацію, яка порушувала б пункт 1 ст. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За викладених вище обставин, приймаючи до уваги показання свідків, дані наведених вище процесуальних документів та на підставі сукупності доказів, суд приходить до висновку, що встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про неможливість формування стороною обвинувачення штучних доказів, в зв`язку з чим наведенні вище доводи обвинуваченого не приймає до уваги та відхиляє.
Як вбачається зі змісту нової редакції обвинувального акту складеного 30 червня 2016 року, ОСОБА_6 також обвинувачується у отриманні як службова особа незаконної винагороди від ОСОБА_10 в розмірі 500 грн., передача якої відбулася 26 червня 2013 року біля будівлі Кременчуцького МУ КМУ УМВС України в Полтавській області, що знаходиться за адресою: Полтавська область , м. Кременчук , вул. 29 Вересня, буд.№ 3.
Суд, дослідивши наданні стороною обвинувачення докази на підтвердження причетності ОСОБА_6 до вчинення зазначених вище злочинних дій, що мали місце 26 червня 2013 року, приходить до висновку про їх недоведеність в судовому засіданні з тих підстав, що докази аудіо або відео фіксації неправомірних дій ОСОБА_6 відсутні, грошові кошти не вилучені та не долучені до матеріалів кримінального провадження в якості доказів, достеменно не доведено коли, де, у кого та при яких обставинах із зазначенням деталізації ОСОБА_10 залучав для цього грошові кошти, їх номінал та кількість банкнот. Окрім того, відсутні зафіксовані данні фрагментальності в показаннях ОСОБА_10 про детальні обставини передання ним кошів обвинуваченому, що унеможливлює на теперішній час перевірку його показань у іншій спосіб.
Таким чином, враховуючи тільки показання ОСОБА_10 про передачу вказаних коштів та заперечення цього факту ОСОБА_6 , суд, трактує вказані сумніви на користь обвинуваченого і вважає пред`явлені ОСОБА_6 в обвинуваченні злочинні дії з отримання неправомірної винагороди 26 червня 2013 року не доведеним та таким, що підлягають виключенню з обвинувачення.
В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначення покарання суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, суди визначаючи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та яке б запобігло вчиненю нею нових злочинів.
Відповідно до ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
В ст. 5 КК України встановлено, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, передбачені ст.ст.66, 67 КК України відносно ОСОБА_6 , судом не встановлено.
Обираючи міру покарання, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, приймає до уваги тяжкість скоєного ОСОБА_6 злочину, особу обвинуваченого якій раніше не судимий, характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину.
З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, відсутності як пом`якшуючих так і обтяжуючих покарання обставин, відношення обвинуваченого до вчиненого, думку прокурора в судових дебатах, суд приходить до висновку про доцільність призначення покарання в межах санкції ч. 2 ст. 368 КК України з врахуванням положень ст.ст.4,5 цього Кодексу про чинність закону про кримінальну відповідальність у часі та про зворотну дію закону про кримінальну відповідальність у часі, а саме 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно господарських функцій в органах державної влади , місцевого самоврядування , підприємствах , установах та організаціях державної та комунальної форм власності на строк 3 роки.

Суд зазначає, що ч.2 ст.368 КК України в редакції Закону України № 889-V111 від 10.12.2015 року , яка діє на момент винесення вироку по даній справі, не покращує становище засудженої особи порівняно з редакцією Закону України № 221-18 від 18.04.2013 року , яка діяла на момент вчинення злочину обвинуваченим , тобто станом на 12.07.2013 року , тому суд керується ч.2 ст.368 КК України в редакції Закону України № 221-18 від 18.04.2013 року.

Призначення судом ОСОБА_6 додаткового покарання відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові №5-23кс/13 від 05.09.2013 року.

Суд прийшов до переконання, що зазначена міра покарання відносно обвинуваченого є необхідною і достатньою для виправлення та попередження нових злочинів, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого та думку учасників процесу.

Частиною 2 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів з проведення судової хімічної експертизи в розмірі 1470 грн.

Також, суд вважає за необхідне вирішити питання про долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України, а саме речові докази - грошові кошти в сумі 1000 гривень , вилучені в автомобілі KIA Cerrato, д.н.з. НОМЕР_1 , зразок барвника «Світлячок-М», змиви з долонь правої та лівої рук ОСОБА_6 , контрольний зразок бинту слід залишити в матеріалах кримінального провадження.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 не обирався.

У справі "Руслан Яковенко проти України" в рішенні від 04.06.2015 року Європейський Суду з прав людини встановив порушення ст. 5 Конвенції в частині залишення без змін запобіжного заходу тримання під вартою до набрання вироку законної сили, що очевидно виходив за межі строку призначеного покарання у вигляді позбавлення волі. Встановив, що якби заявник вирішив оскаржити вирок, то набрання ним законної сили було б затримано на невизначений строк. І таким чином погодився із твердженням заявника, що ціною за реалізацію його права на оскарження була його свобода. Тому Європейський суд дійшов висновку, що було порушено ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для обрання запобіжного заходу тримання під вартою щодо ОСОБА_6 до набрання вироку законної сили, оскільки в разі оскарження вироку такий запобіжний захід очевидно вийде за межі призначеного покарання.

З врахуванням положень ст.176-179, 194, 331, 368 КПК України, враховуючи процесуальну поведінку ОСОБА_6 , суд вважає за необхідне з метою забезпечення виконання вироку обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід особисте зобов`язання на строк 2 місяці, тобто до 03.01.2019 року , але не більше ніж до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст.368, 369, 370, 373, 374, КПК України, ст.ст.50, 65 , 66, 67 КК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України, та призначити покарання у виді 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно- розпорядчих та адміністративно господарських функцій в органах державної влади , місцевого самоврядування , підприємствах , установах та організаціях державної та комунальної форм власності на строк 3 роки.

Речові докази - грошові кошти в сумі 1000 гривень , вилучені в автомобілі KIA Cerrato, д.н.з. НОМЕР_1 , зразок барвника «Світлячок-М», змиви з долонь правої та лівої рук ОСОБА_6 , контрольний зразок бинту слід залишити в матеріалах кримінального провадження.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів з проведення судової хімічної експертизи в розмірі 1470 грн.

Обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід особисте зобов`язання, яке полягає у покладенні на нього зобов`язання виконувати обов`язки, передбачені ст. 194 цього Кодексу, а саме прибувати до суду за викликом, не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи. на строк 2 місяці, тобто до 03.01.2019 року, але не більше ніж до набрання вироком законної сили.
ОСОБА_6 письмово під розпис повідомити покладені на нього обов`язки та роз`яснити, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Апеляційна скарга може бути подана на вирок суду першої інстанції до Апеляційного суду Полтавської області через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя: ОСОБА_1