Ухвала
Іменем України
10 травня 2018 р.

м. Київ
справа № 140/2495/16

провадження № 51-5925 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року відносно ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Куровське Московської області, мешканку АДРЕСА_1 , раніше судиму вироком цього ж суду від 10.06.2015 за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнену з іспитовим строком 1,6 років,
засуджено:
за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки;
за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року засуджено ОСОБА_6 за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 5 місяців.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року зазначений вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винною і засуджено за те, що вона за обставин, викладених у вироку, за попередньою змовою з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 24 грудня 2015 року у с. Ометинці Немирівського району Вінницької області проникала на територію домогосподарств та таємно викрадала чуже майно, а саме:
приблизно о 02.00 год. та ввечері з домогосподарства ОСОБА_8 , розташованого по АДРЕСА_2 , на загальну суму 6703 грн та 1260 грн відповідно;
приблизно о 05.00 год. з домогосподарства ОСОБА_9 , розташованого по АДРЕСА_3 , на загальну суму 2000 грн.
Крім того, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_6 у період з квітня по серпень 2016 року у селищах Немирівського району Вінницької області проникала на територію домогосподарств та таємно викрадала чуже майно, а саме:
ввечері 03 квітня з домогосподарства ОСОБА_10 , розташованого по АДРЕСА_4 , на загальну суму 700 грн;
ввечері 13 липня з домогосподарства ОСОБА_9 , розташованого по АДРЕСА_3 , на загальну суму 1300 грн;
ввечері 21 липня з домогосподарства ОСОБА_11 , розташованого по АДРЕСА_5 , на загальну суму 500 грн;
приблизно о 23.00 год. 09 серпня з домогосподарства ОСОБА_12 , розташованого по АДРЕСА_6 , на загальну суму 1540 грн.
Приблизно о 09.30 год. 12 червня 2016 року ОСОБА_5 усупереч волі господарки домогосподарства, розташованого по АДРЕСА_1 , ОСОБА_13 проникла до погребу, що знаходиться на території цього домогосподарства, з метою вчинення крадіжки продуктів харчування, однак була помічена неповнолітнім ОСОБА_14 .
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, зазначає про необхідність зміни судових рішень та призначення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 162 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 70 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, і на підставі ст. 71 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На думку захисника, судами не повною мірою враховані особа винної, обставини, які пом`якшують її покарання, а також те, що більшість потерпілих претензій до неї не мали, цивільні позови не заявляли.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які її засуджено, та кваліфікація її дій у касаційній скарзі не піддаються сумніву.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених нею злочинів, особу винної, яка раніше судима, вчинила нові злочини під час іспитового строку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується негативно, її соціальне становище, обставини, які пом`якшують покарання, визнання вини та щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженій покарання в межах санкцій частин статей, за якими її визнано винною.
Також суд правильно призначив ОСОБА_5 остаточне покарання на підставі положень ст.ст. 70, 71 КК України.
Апеляційний суд переглянув це кримінальне провадження, зокрема, за апеляційною скаргоюзахисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 щодо суворості призначеного останній покарання, та виніс мотивовану ухвалу, якою залишив зазначену апеляційну скаргу без задоволення, визнавши вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання законним та обґрунтованим, а саме покарання таким, що повною мірою відповідає вимогам ст. 65 КК України. При цьому доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 , зокрема ті, на які він посилається в касаційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та мотивовано спростовані.

З висновками судів першої та апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду. При цьому призначене ОСОБА_5 покарання колегія суддів вважає необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів.
Враховуючи конкретні обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_5 , будучи засудженою за ч. 3 ст. 185 КК України, вчинила 7 епізодів аналогічного злочину під час іспитового строку, а також відсутність у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного засудженій покарання, колегія суддів не знаходить підстав для його пом`якшення та задоволення цієї скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року відносно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3