Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А
Іменем України

24 квітня2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представників потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
ОСОБА_16 ,
обвинуваченої ОСОБА_17
та перекладача ОСОБА_18 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000694 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_19 , захисника обвинуваченої ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_14 та потерпілих ОСОБА_20 і ОСОБА_13 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року щодо
ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Тбілісі, Грузія, громадянки Українки, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року ОСОБА_17 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_17 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки, та поклавши на неї обов`язки, передбачені законом.

Цим же вироком суд задовольнив цивільний позов старшого прокурора відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_21 до ОСОБА_17 , в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні № 17 та стягнув з ОСОБА_17 на користь вказаної лікарні 16601 (шістнадцять тисяч шістсот одну) гривню 10 копійок витрати на лікування потерпілих ОСОБА_20 та ОСОБА_13 .
Крім цього, суд частково задовольнив цивільні позови ОСОБА_20 та ОСОБА_13 до обвинуваченої про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та стягнув з ОСОБА_17 :

на користь ОСОБА_20 матеріальну шкоду в розмірі 78841 (сімдесят вісім тисяч вісімсот сорок одну) гривню 07 копійок та моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень;

на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 36565 (тридцять шість тисяч п`ятсот шістдесят п`ять) гривень та моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Також, суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_17 , 01 липня 2013 року приблизно о 21 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Rav4», д.н.з. НОМЕР_1 , рухалася в крайній лівій смузі проїзної частини вулиці Мельникова зі сторони станції метро «Лук`янівська» в напрямку станції метро «Дорогожичі» в місті Києві, наближаючись до регульованого світлофорними об`єктами перехрестя з вулицею Якіра.

В цей час у крайній лівій смузі зустрічного напрямку проїзної частини вулиці Мельникова рухався мотоцикл «Honda Silver Wing», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_20 , на якому перебувала пасажир ОСОБА_13 , який наближався до вказаного регульованого перехрестя з вулицею Якіра.

Під час руху ОСОБА_17 , допустила порушення вимог пунктів 2.3 підпункт «б», 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_17 виявились у тому, що вона, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Rav4», д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху по проїзній частині вулиці Мельникова проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін. Не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при зеленому сигналі світлофора стала виконувати поворот ліворуч на вулицю Якіра. Не надала дорогу мотоциклу «Honda Silver Wing», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_20 , який рухався по проїзній частині вулиці Мельникова в зустрічному напрямку прямо на зелений сигнал світлофора, внаслідок чого на перехресті вулиці Мельникова з вулицею Якіра в місті Києві здійснила з ним зіткнення.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла «Honda Silver Wing», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_20 , та його пасажир ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження, а саме: ОСОБА_20 було спричинено тілесні ушкодження у виді закритої травми правої гомілки - розлогого синця по всій поверхні правого колінного суглобу на фоні якого садна; відриву власної зв`язки правого надколінка від нижнього полюсу надколінка; перелому проксимального епіметафізу правої великогомілкової кістки (зі зміщенням уламків); саден у ділянці лівого колінного суглобу, які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а ОСОБА_13 були спричинені тілесні ушкодження у виді: закритої травми грудної клітки та живота у вигляді забою та розчавлення нижньої частки розривів селезінки по діафрагмальній поверхні до воріт, крововиливів у ліву плевральну порожнину, уламкові переломи шийки, верхньої ості, клювоподібного відростка лівої лопатки, акроміального кінця лівої ключиці зі зміщенням уламків, саден м`яких тканин тулуба; закритих переломів медіального виростка лівої великогомілкової кістки, основи 1 п`ясткової кістки правої кисті, основи 1 плюснової кістки лівої стопи зі зміщенням уламків; саден м`яких тканин голови, кінцівок, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення вимог пунктів 2.3 підпункту «б», 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_17 , за висновком суду, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_19 , захисник обвинуваченої ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_14 та потерпілі ОСОБА_20 і ОСОБА_13 подали на вирок суду апеляційні скарги, в яких просять:

прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_19 , вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року в частині призначеного ОСОБА_17 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки;

потерпілі ОСОБА_20 та ОСОБА_13 , кожен окремо, скасувати вирок суду Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року щодо ОСОБА_17 в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_17 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами троком на 3 роки, а також задовольнити цивільний позов кожного з них в частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі;

захисник обвинуваченої ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_14 , з урахуванням уточнень, внесених під час її розгляду скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року у справі № 761/34755/13-к, а провадження у справі закрити, у зв`язку з недоведеністю, що злочин вчинено саме ОСОБА_17 ; позови заявлені до ОСОБА_17 залишити без розгляду; заставу повернути заставодавцю, а речові докази власникам.

В обґрунтування поданої скарги, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_19 посилається на те, що вирок суду першої інстанції, в частинні призначеного покарання, є незаконним, оскільки судом неправильно застосовано кримінальний закон та призначено покарання, яке не відповідає особі обвинуваченої та тяжкості вчиненого нею злочину, що, у відповідності до вимог ст. 409 КПК України, є беззаперечними підставами для скасування вироку суду.

Зокрема, як вважає прокурор, при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_17 від відбування покарання, суд неправильно застосував кримінальний закон, а саме ст. 75 КК України, звільнивши останню від відбування покарання з випробуванням та призначив покарання, яке не відповідає особі засудженої та тяжкості вчиненого нею злочину, оскільки під час скоєння ДТП ОСОБА_17 допустила грубі порушення вимог пунктів 2.3 «б», 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, які є неприпустимими для водія та потягли тяжкі наслідки для потерпілих, що судом належним чином оцінено не було.

Крім того, під час судового розгляду судом не було встановлено жодної пом`якшуючої покарання ОСОБА_17 обставини. Ніхто із потерпілих взагалі не отримав від обвинуваченої будь-якого відшкодування та щирих вибачень, що вказує на її принципове нерозуміння обставин скоєного злочину та його наслідків.

З урахуванням вищенаведеного, прокурор вважає, що наведені ним у скарзі обставини свідчать про підвищену суспільну небезпеку вчиненого злочину, а тому звільнення ОСОБА_17 від відбування покарання з випробуванням не досягне своєї мети виправлення засудженої, у зв`язку з чим просить застосувати до останньої реальне покарання, пов`язане з позбавленням волі.

Потерпілі ОСОБА_20 та ОСОБА_13 , кожен окремо, в обґрунтування вимог своїх скарг посилаються на те, що вирок суду першої інстанції є невмотивованим та явно несправедливим через м`якість у частині звільнення ОСОБА_17 від відбування покарання з випробуванням, терміну позбавлення її права керування транспортними засобами та розміру моральної шкоди, який стягнуто з обвинуваченої на їх користь.

У зв`язку з цим потерпілі вважають, що висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Як зазначають потерпілі, постановляючи вирок, суд першої інстанції вказав на відсутність як пом`якшуючих, так і обтяжуючих покарання обставин, а тому не мав підстав, які б дозволили йому застосувати до обвинуваченої ст. 75 КК України, яка передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тим більше, що після скоєння ДТП ОСОБА_17 не сприяла у наданні потерпілим медичної допомоги; швидку медичну допомогу не викликала; на досудовому слідстві свою вину у вчиненні злочину категорично заперечувала, уникала участі у слідчих діях, в подальшому не розкаювалася; розкриттю злочину не сприяла, із лікуванням та купівлею медикаментів для потерпілих не допомагала, добровільно шкоди не відшкодовувала.

Така поведінка і ставлення обвинуваченої до скоєного злочину є ознакою зухвальства та почуття безкарності діяння, оскільки у разі залишення вироку без змін, у її житті, як до ДТП, так і після винесеного вироку нічого не зміниться, що фактично буде свідчити про уникнення останньої від покарання.

Також, потерпілі звертають увагу на те, що внаслідок ДТП, вони зазнали тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до каліцтва та значно змінило їх життя. Вони постійно змушенні відвідувати лікарів різних напрямків; позбавленні вільного пересування, наявні труднощі у побутовому плані. Із-за травм, в силу неналежного фізичного стану ОСОБА_20 обмежений у працевлаштуванні, має інвалідність 3-ї групи.

Крім того, потерпілі вважають, що визначена судом грошова сума моральної шкоди не покриває усіх страждань та незручностей, які їм доводиться переносити після ДТП.

На думку потерпілих, суд першої інстанції не взяв до уваги та не дослідив певні обставини, які стали наслідком травм, завданих дорожньо-транспортною пригодою та які мають істотне значне для правильного вирішення справи у частині призначеного покарання та вирішення питання щодо розміру моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційної скарги, поданої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_17 , її захисник адвокат ОСОБА_14 посилається на те, що обвинувальний вирок щодо ОСОБА_17 винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому він підлягає скасуванню з одночасним закриттям провадження у зв`язку з недоведеністю, що злочин вчинено саме ОСОБА_17 .
Як вважає захисник, висновки суду, зазначені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд, не маючи спеціальних знань з питань автотехнічних експертиз, нівелює висновок експертів № 13504/13505/15-52 від 31.12.2015 року, яким визнано спроможними показання ОСОБА_17 і неспроможною з технічної точки зору версію розвитку подій водія ОСОБА_20 та свідків по справі.

Проаналізувавши показання обвинуваченої ОСОБА_17 , потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , надані в судовому засіданні, захисник обвинуваченої вказує на те, що зміст показань зазначених осіб давав суду підстави визначитися лише із наявністю події кримінального правопорушення, а саме часу і місця зіткнення транспортних засобів під керуванням ОСОБА_20 та ОСОБА_17 , а також інших обставин, з урахуванням суб`єктивного сприяння подій учасниками кримінального провадження, але не винуватості ОСОБА_17 .

Водночас, доказом винуватості саме обвинуваченої ОСОБА_17 у вчиненні злочину проти безпеки руху, згідно матеріалів досудового розслідування став висновок авто технічної експертизи експерта НДЕКЦ при ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_27 від 21 серпня 2013 року № 326/ат, відповідно до якого в діях ОСОБА_20 вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР України, а в діях ОСОБА_17 невідповідність вимогам п. 10.1, 16.6 ПДР України. Крім того, на думку експерта, причиною даної ДТП, з технічної точки зору, є дії ОСОБА_17 , які не відповідали вимогам п. 10.1, 16.6 ПДР України.

Разом з тим, аналізуючи вказаний висновок експерта, так само, як і показання експерта ОСОБА_27 в судовому засіданні, а також висновок комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи експертів КНДІСЕ МЮ України від 31 грудня 2015 року № 13504/13505/15-52, так само, як і показання експертів ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , з точки зору їх належності та допустимості, захист вважає, що висновок автотехнічної експертизи від 21 серпня 2013 року № 326/ат, а також показання потерпілих ОСОБА_20 і ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , експерта ОСОБА_27 , а також похідний від показань ОСОБА_24 протокол слідчого експерименту за його участю підлягали критичній оцінці з боку суду і не могли визнаватись належними доказами, оскільки достовірно не підтверджують існування або відсутність обставин, що мають значення для кримінального провадження або можливість їх використання, і мають характер припущень.

Протокол огляду місця ДТП від 01 липня 2014 року, план схеми до нього та таблиця ілюстрацій, на переконання захисту, підтверджують лише факт події зіткнення транспортних засобів. Відомостей про винуватість чи невинуватість обвинуваченої ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованого їй злочину вони не містять, оскільки в них лише зафіксовані сліди ДТП та місце розташування транспортних засобів після зіткнення.

Враховуючи викладене захисник вважає, що ні в ході досудового розслідування, ні в суді стороною обвинувачення не надані належні та допустимі докази того, що дорожньо-транспортна подія за участю транспортних засобів під керуванням ОСОБА_20 та ОСОБА_17 сталася через порушення саме останньою п. 16.6 ПДР України.

Вказана ДТП, на думку захисту, спричинена діями водія мотоцикла Хонда ОСОБА_20 (які спровокував своїми діями водій автомобіля Шкода Октавія ОСОБА_24 ) і не перебуває у причинному зв`язку безпосередньо з діями водія автомобіля Тойота РАВ4 ОСОБА_17 , оскільки остання не створювала перешкоди та небезпеки для ОСОБА_20 і не мала можливості уникнути такого зіткнення.

Сторона захисту наголошує на тому, що обвинувачена ОСОБА_17 надавала правдиві, логічні та послідовні показання, як в ході досудового розслідування, так і в ході судового провадження, які є самостійним джерелом доказів і стороною обвинувачення спростовані не були, але суд цього не врахував, як і не врахував загальних засад кримінального судочинства, в тому числі принципу презумпції невинуватості.

Зважаючи на все вищевикладене, захист вважає, що обвинувачення ОСОБА_17 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, так само як і вирок суду, ґрунтується виключно на припущеннях, а тому, на підставі п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України, суд повинен був визнати ОСОБА_17 невинуватою та виправдати у зв`язку з недоведеністю того, що злочин вчинено саме нею.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу, подану в інтересах обвинуваченої, потерпілий ОСОБА_20 просить відмовити адвокату ОСОБА_14 у задоволенні його апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_17 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року щодо ОСОБА_17 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення прокурорів, які підтримали апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_13 та просили їх задовольнити, а також заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої; пояснення потерпілих та їх представників, які підтримали свої апеляційні скарги та скаргу прокурора і заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої; пояснення обвинуваченої та її захисників, які підтримали апеляційну скаргу, подану в інтересах обвинуваченої та заперечували проти задоволення апеляційних прокурора та потерпілих; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що жодна з поданих апеляційних скарг не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_17 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило заподіяння двом потерпілим тілесних ушкоджень, відповідно середньої тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень,тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_17 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та доводи апеляційної скарги її захисника адвоката ОСОБА_14 про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надані належні та допустимі докази того, що дорожньо-транспортна подія за участю транспортних засобів під керуванням ОСОБА_20 та ОСОБА_17 сталася через порушення правил безпеки дорожнього саме останньою, колегія суддів вважає, що наведене у вироку формулювання обвинувачення ОСОБА_17 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, форми вини та наслідків кримінального правопорушення, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин кримінального правопорушення, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, які суд першої інстанції детально навів у своєму рішенні та надав їм відповідну правову оцінку.

Зокрема, навівши у вироку показання допитаних у судовому засіданні обвинуваченої ОСОБА_17 ; потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_31 ; свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , інших осіб, які були допитані під час судового розгляду, в тому числі експертів ОСОБА_27 , ОСОБА_33 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 ; дослідивши в судовому засіданні надані стороною обвинувачення письмові докази, на підтвердження події злочину та вини ОСОБА_17 у його вчиненні, зокрема: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 01.07.2013 року; схему ДТП з фото таблицею; протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_24 від 11.07.2013 року з план схемою та фото таблицею; протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_34 від 11.07.2013 року з план схемою та фото таблицею; висновок експерта № 326/ат від 21.08.2013 року; висновок експерта № 1216/е від 22.08.2013 року; висновок експерта № 1306/е від 04.09.2013 року; протокол огляду транспортного засобу від 04.12.2013 року з фото таблицею; протокол огляду транспортного засобу від 20.03.2015 року з фото таблицею, а також висновок експертів за результатами проведення комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 31.12.2015 року № 13504/13505/15-52, яку було призначено та проведено на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2015 року під час судового провадження, суд першої інстанції визнав надані сторонами процесуальні джерела доказів, в тому числі документи, належними доказами, оскільки на їх підставі були встановлені обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для цього провадження.

Аналізуючи та оцінюючи показання наведених у вироку осіб та інші докази, надані сторонами кримінального провадження в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вина ОСОБА_17 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, а саме у порушенні вимог пунктів 2.3 підпункт «б», 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху, які призвели до наслідків, зазначених у вироку повністю доведена.

При цьому, обґрунтовуючи такий висновок, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами судового провадження не заперечувалися підтверджені матеріалами кримінального провадження фактичні обставини справи в частині того, що водій ОСОБА_17 , керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Rav4», д.н.з. НОМЕР_1 , виїхала на перехрестя вул. Мельника Якіра, на зелений сигнал світлофора, для здійснення повороту на вул. Якіра та її автомобіль частково перебував на смузі руху, по якій рухався потерпілий з пасажиром на мотоциклі «Honda Silver Wing», д.н.з. НОМЕР_2 .

Дані обставини, як обґрунтовано зазначено у вироку, підтверджуються фактично усіма безпосередніми свідками події ДТП, зокрема свідками ОСОБА_24 , ОСОБА_35 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , потерпілими та самою обвинуваченою, яка не заперечувала того факту, що частково виїхала на смугу зустрічного руху та зупинилася.

Також даний факт підтверджується схемою ДТП та висновками усіх експертиз, які були проведені у даному кримінальному провадженні.

Надаючи оцінку висновкам експертів, зокрема експерта ОСОБА_27 від 21.08.2013 року, яким встановлена наявність порушень зазначених у вироку правил ПДР з боку водія ОСОБА_17 та висновкам експертів від 31.12.2015 року, якими визнано неспроможною з технічної точки зору версію розвитку подій водія ОСОБА_20 та свідків по справі, суд першої інстанції, враховуючи сукупність всіх зібраних по справі доказів, дійшов до правильного висновку, що саме водій ОСОБА_17 допустила порушення вимог ПДР України, виїхавши на смугу зустрічного руху.

В даному випадку, на думку суду першої інстанції, з якою погоджується і колегія суддів, дії водія ОСОБА_20 , який рухався прямо по своїй смузі руху, на дозволяючий сигнал світлофора, не містили в собі будь-яких порушень вимог ПДР України, відповідно до яких він, як учасник дорожнього руху, мав право розраховувати на те, що й інші учасники будуть виконувати ці Правила. Натомість, дії водія ОСОБА_17 , з урахуванням її показань в судовому засіданні та інших доказів по справі, які свідчать про часткове зайняття зустрічної смуги руху, знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками ДТП, навіть виходячи з того висновку, що її автомобіль не рухався, оскільки саме вона повинна була пропустити зустрічний транспортний засіб та не заважати йому перетинати перехрестя, як це передбачено п.п. 10.1, 16.6 ПДР України.

Тобто, незалежно від дій водія мотоцикла, чи водія автомобіля Шкода Октавія під керуванням свідка ОСОБА_24 , в даному конкретному випадку, обвинувачена ОСОБА_17 змінюючи напрямок руху повинна була переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в тому числі перед тим, як виїжджати або зупинятись на зустрічній смузі руху, навіть частково.

Крім того, як обґрунтовано зазначено у вироку суду, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які достовірні дані, які б свідчили про те, що автомобіль Шкода Октавія якимось чином перешкоджав потерпілому ОСОБА_20 у русі, оскільки займав праву смугу дороги для руху, зупинився на перехресті для повороту праворуч, а потерпілий ОСОБА_20 рухався у лівій смузі, про що останній повідомив у своїх показаннях та підтвердив, що не бачив попереду себе в попутному напрямку перешкод з боку будь-яких учасників дорожнього руху.

Відкидаючи доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_14 про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вини його підзахисної, а вирок суду, ґрунтується виключно на припущеннях, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на таке.

Відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Незважаючи на законодавче визначення поняття доказів у кримінальному провадженні, а також положення ст.ст. 85, 86 КПК України, які визначають належність та допустимість доказів, апеляційна скарга захисника обвинуваченої ОСОБА_17 не містить в собі належного обґрунтування неналежності або недопустимості хоча б одного, із покладених в основу обвинувального вироку доказу, за виключенням показань самої обвинуваченої, а також показань експертів ОСОБА_33 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та їх висновку від 31.12.2015 року № 13504/13505/15-52, з посиланням на будь-які обставини, які свідчать про їх отримання всупереч порядку, встановленому цим Кодексом та неможливість їх використання при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Крім того, незважаючи на те, що показання будь-якої особи, в тому числі обвинуваченої, а також висновки експертів, є самостійними процесуальними джерелами доказів, це не означає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції повинен був брати до уваги лише показання обвинуваченої ОСОБА_17 та висновок експертів від 31.12.2015 року № 13504/13505/15-52, оскільки, згідно вимог ст. 94 КПК України, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення повинні прийматись до уваги не окремі докази, а сукупність зібраних по справі доказів.

При цьому, як прямо передбачено ч. 2 вказаної вище норми процесуального закону, жоден доказ, в тому числі висновок експертів, не має для суду наперед встановленої сили, а тому при наданні оцінки будь-якому доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд не обмежений у своєму праві брати до уваги одні докази та відкидати інші, з наведенням у вироку відповідних мотивів.

Що ж стосується посилання у скарзі захисника на те, що вирок суду ґрунтується на припущеннях, то воно взагалі є безпідставним, оскільки, за результатами апеляційного розгляду, судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, в тому числі через те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду або через інші, передбачені законом обставини.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вина ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованого їй злочину ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин кримінального правопорушення, а її дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

При призначенні ОСОБА_17 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку суду, врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_17 , судом не встановлено.

У зв`язку з цим, обираючи ОСОБА_17 вид та міру покарання, суд, приймаючи до уваги характер і ступінь небезпечності вчиненого нею злочину, сукупність всіх обставин його вчинення та дані про особу обвинуваченої, прийшов до висновку про можливість її виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства, тобто без реального відбування покарання та призначення їй покарання у вигляді позбавлення волі зі звільненням останньої від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України та застосуванням вимог ст. 76 цього Кодексу, а також застосуванням додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

Саме таке покарання, на думку суду першої інстанції, буде достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи наведені у вироку мотиви призначеного покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченій ОСОБА_17 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі винної, а тому, незважаючи на доводи апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні та потерпілих, призначене їй покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок м`якості.
Виходячи з вищенаведеного, а також вимог ч. 2 ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_17 покарання, з урахуванням її подальшої поведінки, часу, який минув з моменту вчинення кримінального правопорушення, а також тієї обставини, що до завершення перегляду вироку в апеляційному порядку обвинувачена добровільно повністю відшкодувала потерпілим спричинену кожному із них матеріальну шкоду та моральну шкоду у розмірі, який присудив суд, слід визнати таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а її виправлення, незважаючи на доводи апеляційних скарг, можливе без відбування покарання, у звязку с чим відсутні достатні підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, на підставі якої ОСОБА_17 було звільнено від відбування покарання з випробуванням.
Посилання прокурора у скарзі на те, що під час судового розгляду судом не було встановлено жодної пом`якшуючої покарання ОСОБА_17 обставини, а також на те, що наведені у його скарзі обставини, свідчать про підвищену суспільну небезпеку вчиненого нею злочину, а тому її звільнення від відбування покарання з випробуванням не досягне своєї мети, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування вироку суду та ухвалення нового вироку.
Перевіривши доводи апеляційних скарг потерпілих ОСОБА_20 та ОСОБА_13 щодо вирішення судом заявленого ними цивільного позову в частині відшкодування спричиненої їм моральної шкоди, оскільки визначена судом грошова сума моральної шкоди не покриває усіх страждань та незручностей, які їм доводиться переносити після ДТП, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог потерпілих в частині відшкодування спричиненої кожному із них моральної шкоди, є законним та обґрунтованим, в тому числі виходячи з принципів розумності, достатності та справедливості.
Під час апеляційного розгляду захисник обвинуваченої ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_16 , подала до суду апеляційної інстанції письмове клопотання про застосування до ОСОБА_17 акту амністії, згідно Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року, в якому просить звільнити ОСОБА_17 від кримінальної відповідальності (покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року, як основного, так і додаткового), до якого, поряд з іншими, додані документами, які підтверджують факт перерахування ОСОБА_17 потерпілим ОСОБА_20 та ОСОБА_13 грошових котів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди в результаті ДТП у розмірі, який зазначено у вироку суду, а також письмова заява обвинуваченої, в якій вона надає письмову згоду на застосування до неї Закону України «Про амністію у 2014 році».
В обґрунтування поданого клопотання захисник посилається на те, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_17 , віднесений до категорії необережних злочинів, який, відповідно до ст. 12 КК України, не є особливо тяжким, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_17 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - не набрав законної сили у зв`язку з його апеляційним оскарженням.

Крім того, ОСОБА_17 є матір`ю ОСОБА_36 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим відділом РАЦС Печерського районного управління юстиції міста Києва, копія якого додається, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 і якій, станом на 19 квітня 2014 року (день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році»), виповнилося 17 років і 9 місяців і вона, як неповнолітня особа, перебувала на утриманні матері.
Згідно повідомлення Печерського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в актовому записі про народження ОСОБА_36 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмітка про позбавлення матері батьківських прав відсутня.

У зв`язку з цим, ОСОБА_17 , як зазначається у клопотанні, підпадає під дію п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», як особа, не позбавлена батьківських прав, яка на день набрання чинності цим Законом має дітей, яким не виповнилося 18 років та яка засуджена за злочин, вчинений з необережності, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України.

Окрім цього, на підставі аналізу норм Загальної частини КК України, а саме ст.ст. 85, 86, 88 цього Кодексу, а також Рішення Конституційного Суду України у справі про депутатську недоторканність від 27 жовтня 1999 року № 9-рп/99, в клопотанні захисника зроблено висновок про те, що особа може бути звільнена від кримінальної відповідальності до того моменту, поки вона не набула статусу засудженого, тобто до набуття обвинувальним вироком суду законної сили і що саме день набуття обвинувальним вироком законної сили є межею, що розділяє звільнення від кримінальної відповідальності і звільнення від відбування покарання.

З огляду на це, у клопотанні висловлене також прохання скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року у кримінальній справі № 761/34755/13-к, а провадження у справі закрити.

Обговоривши доводи наведеного вище клопотання, з урахуванням думки учасників судового провадження, перш за все обвинуваченої ОСОБА_17 , наявність згоди якої на застосування до неї амністії є обов`язковою, колегія суддів вважає, що клопотання захисника в частині наявності відповідних умов та законних підстав для звільнення ОСОБА_17 від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вказане клопотання підлягає задоволенню лише частково, а саме в частині звільнення ОСОБА_17 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Що ж стосується призначеного судом ОСОБА_17 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 2 роки, то, відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році», звільнення особи від додаткового покарання, є правом, а не обов`язком суду, а тому в цій частині у задоволенні клопотання слід відмовити.

Решта доводів, наведених у клопотанні захисника адвоката ОСОБА_16 , а саме в частині звільнення ОСОБА_17 від кримінальної відповідальності, а не покарання; скасування вироку суду та закриття провадження у справі, визнається колегією суддів безпідставними, оскільки згідно вимог Закону України «Про амністію у 2014 році», які підлягають застосуванню до ОСОБА_17 вона підлягає звільненню лише від покарання, а не від кримінальної відповідальності, що виключає можливість скасування вироку суду та закриття провадження у справі.
За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним прийняти рішення, яким подані апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду, ухвалений щодо ОСОБА_17 без змін, звільнивши останню від відбування основного покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».
Окрім цього, оскільки обвинувачена ОСОБА_17 підлягає звільненню від відбування призначеного за вироком суду покарання у виді позбавлення волі на підставі закону України про амністію, колегія суддів вважає також необхідним скасувати запобіжний захід щодо ОСОБА_17 у виді особистого зобов`язання, який було обрано щодо неї до набрання вироком законної сили.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_19 , захисника обвинуваченої ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_14 та потерпілих ОСОБА_20 і ОСОБА_13 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року ухвалений щодо ОСОБА_17 без змін.

Клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_16 , підтримане самою обвинуваченою ОСОБА_17 про її звільнення від відбування покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року, як основного, так і додаткового, на підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року задовольнити частково.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року № 1185-VІІ звільнити ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року.

Запобіжний захід, у виді особистого зобов`язання, обраний щодо ОСОБА_17 до набрання вироком законної сили - скасувати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/201/2018

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_37

Доповідач - суддя ОСОБА_1