Справа № 343/236/18
Провадження № 11-кп/779/177/2018
Категорія ч.3 ст.185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

та його захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000799 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та, застосувавши ч.1 ст. 69 КК України, призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

До набрання вироком законної сили обрано обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши його під варту негайно в залі суду.

Речові докази в кримінальному провадженні: 8 батарей по 7 ребер та 2 батареї по 4 ребра повернуто власнику ОСОБА_10 .

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив крадіжку, тобто таємно викрав чуже майно, з проникненням у сховище. Злочин вчинено за наступних обставин:

27 грудня 2017 року близько 21:00 год. ОСОБА_8 вирішив вчинити крадіжку металевих батарей, що належать ОСОБА_10 , які остання зберігала на підставі усної домовленості з ОСОБА_11 на території будинковолодіння останньої, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 підійшов до господарства ОСОБА_11 , що огороджене металевим парканом та доступ до якого закрито стороннім особам, переліз через огорожу й незаконно проник на територію даного господарства, де діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав 8 металевих секцій батарей по 7 ребер в кожній та 2 металеві секції батарей по 4 ребра в кожній, вартістю по 80,00 грн. за ребро, на загальну суму 5120,00 грн., чим заподіяв потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму. Дані батареї ОСОБА_8 перекинув через огорожу, після чого переніс до промислової дороги, де поскладав біля обочини. Вночі, 28 грудня 2017 року, близько 00:30 год. ОСОБА_8 прийшов до свого односельчанина ОСОБА_12 , який згідно домовленості мав надати послуги з перевезення і при цьому не був обізнаний з тим, що вказані батареї є чужим майном, та на автомобілі останнього приїхали на місце, де ОСОБА_8 залишив батареї, завантажили їх в мікроавтобус ОСОБА_12 , після чого того ж дня вранці близько 09:00 год. приїхали на пункт прийому металобрухту, що знаходиться по АДРЕСА_2 , де ОСОБА_8 продав вказані батареї за 3000,00 грн., які витратив на власні потреби.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок Долинського районного суду від 26 березня 2018 року, виключивши кваліфікуючу ознаку крадіжки як таку, що поєднана з проникненням в інше сховище, перекваліфікувати його дії з ч.3 ст. 185 КК України на ч.1 ст.185 КК України, за якою призначити йому покарання, застосувавши ч.1 ст.69 КК України, звільнити від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що він дійсно вкрав металеві батареї, що належали ОСОБА_10 , які остання зберігала на підставі усної домовленості з ОСОБА_11 на території її будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Проте вказані батареї знаходились на подвір`ї ОСОБА_11 під дашком із шифера, не огороджені і не закриті від стороннього доступу. Тому, вважає,що суд першої інстанції помилково кваліфікував його злочинні дії за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в інше сховище. Посилається на позицію, викладену у п.22 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику про злочини проти власності» від 06.11.2009 року №10, відповідно до якої під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб, наявність охоронця, сигналізації, тощо. Обов`язковою ознакою сховища є наявність засобів охорони від доступу до них сторонніх осіб і мають своїм завданням забезпечення схоронності майна, унеможливлення вільного зовнішнього проникнення до нього поза волею власника. Вказує, що згідно ухвали колегії Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 26 січня 2010 року, територію з огорожею не можна визнати сховищем, бо наявність огорожі лише встановлює видимі межі цієї території та запобігає вільному перетинанню її меж кіньми, великою рогатою худобою та іншої живності.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити;

- прокурор заперечив з приводу поданої апеляційної скарги, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України, оскільки ухвалений компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним законом, на підставі об`єктивно встановлених обставин ,які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням з врахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнає факт вчинення крадіжки батарей на загальну суму 5120,00 грн., однак вказує, що викрадене ним майно знаходилось під дашком із шифера, не огороджене і не закрите від стороннього доступу , що свідчить про те, що в нього був вільний доступ до викраденого майна, а тому не було проникнення в інше сховище, у зв`язку з чим його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст. 185 КК України.

Разом з тим, вищевказані доводи обвинуваченого ОСОБА_8 носять безпідставний характер та повністю спростовуються обґрунтованими висновками суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені злочину, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав повну, всебічну та об`єктивну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні таємного викрадення чужого майна з проникненням у сховище та дав правильну правову оцінку діям обвинуваченого, кваліфікувавши їх за ч. 3 ст. 185 КК України.

Згідно диспозиції ч.3 ст. 185 КК України відповідальність за вчинення даного кримінального правопорушення настає у разі крадіжки, поєднаної з проникнення у житло, інше приміщення чи сховище або що завдало значної шкоди потерпілому.

Відповідно до положень п.22 постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Залежно від того, які фактичні ознаки складу суспільно небезпечного діяння будуть установлені, як ці ознаки будуть співвідноситися з ознаками складу злочину, що містяться у кримінально-правовій нормі, та від того, як вони трактуються й застосовуються на практиці, можна виділити фізичний та юридичний (психологічний) критерії розуміння поняття «проникнення».

Характерними рисами першого є: а) факт входження чи потрапляння у сховище; б) спосіб, місце, час та обставини (існуючий режим доступу до майна, яке там знаходилося), за яких відбулося входження чи потрапляння у сховище.

Характерними рисами другого є: а) незаконність входження у сховище (за відсутності в особи права перебувати там, де знаходиться майно, на заволодіння яким спрямовані її дії); б) мета, яку переслідує особа, що вчиняє таке входження, усвідомлення характеру (перебігу) вчинюваного нею суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного проникнення (потрапляння чи входження) у сховище, передбачення наслідків свого діяння.

Факт входження, потрапляння у сховище чи поява у ньому іншим способом у поєднанні з іншими зовнішніми поведінковими проявами дають можливість визначити об`єктивну сторону суспільно небезпечного діяння.

Із хронології та послідовності цих дій можна з`ясувати, зокрема, чи існували і які саме обмеження в доступі до майна, а також визначити, що, встановлюючи у певний спосіб безперешкодний (вільний) режим доступу до майна, його власник чи володілець не обмежує в цьому нікого, серед них, по суті, й особу, яка використовує такий спосіб доступу з умислом заволодіти чужим майном.

Зовнішній прояв діяння розкриває внутрішній (психологічний) процес діяння, окреслює суб`єктивне ставлення особи до вчинюваних нею дій, які в сукупності з іншими обставинами визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння.

Під поняттям «сховище» слід розуміти певні місця чи ділянки території, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які обладнані огорожею чи технічними засобами або забезпечені іншої охороною: пересувні автолавки, рефрижератори, контейнери, сейфи та інші сховища.

Судова практика не визнає сховищем неогороджену і таку, що не охороняється, площу території, ним визнається лише територія, спеціально відведена для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей.

Таким чином, обов`язковою ознакою проникнення є його незаконність, тобто відсутність у особи права перебувати у перелічених місцях, де знаходиться майно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений визнає факт вчинення крадіжки і не визнає наявність в його діях кваліфікуючої ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України у виді проникнення в інше сховище.

Зокрема, в суді першої інстанції ОСОБА_8 пояснив, що вирішив викрасти батареї, які раніше бачив на подвір`ї ОСОБА_11 , оскільки мав погасити кредитний борг. Під вечір 27.12.2017 року він переліз через огорожу та зайшов до господарства ОСОБА_11 , звідки викрав 10 батарей.

Вказані показання обвинуваченого узгоджуються з даними протоколу огляду місця події від 28.12.2017 року та доданими до нього фототаблицями, протоколу додаткового огляду місця події від 05.01.2018 року і доданими до нього фототаблицями (а.с. 23-27, 41-47), відповідно до яких територія господарства, що належить ОСОБА_11 та знаходиться в АДРЕСА_1 огороджена металевою сіткою.

Тому, суд першої інстанції, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши наявні докази по справі, дав правильну правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_8 та кваліфікував їх за ч.3 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у інше сховище.

Апеляційним розглядом встановлено, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_8 відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

За таких обставин, вирок суду є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя-доповідач ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5