Справа №487/4386/17 11.07.2018

У Х В А Л А
11 липня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2018 року у відношенні
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
25.06.2009 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ч.1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці, звільнений 05.04.2012 р. умовно-достроково на 08 місяців 28 днів,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5
ОСОБА_8 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2018 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Вирішено долю речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить призначити йому покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обвинувачений ОСОБА_5 вважає призначене йому покарання занадто суворим покарання. Просить врахувати, що він визнав вину під час досудового розслідування та судового розгляду. Не заперечує, що вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння. Після звільнення з місць позбавлення волі у 2012 р. працював, має родину (дружину та дитину), позитивно характеризується.

На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував обставин, які пом`якшують покарання: його визнання вини, щире каяття у вчиненому, відшкодування шкоди, а також думку потерпілої, яка просила його суворо не карати. Вважає, що суд неправомірно його узяв під варту у залі суду.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

01 липня 2017 р. близько 16 год. 30 хв., знаходячись у кафе «Бомбардир», розташованого по вул. Лазурна в м. Миколаєві, ОСОБА_5 побачив на столі у барі мобільний телефон «Lenovo». Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 підійшов до столу, на якому знаходився мобільний телефон «Lenovo» і, розуміючи, що потерпіла його не бачить, таємно, повторно заволодів майном потерпілої ОСОБА_9 , а саме: мобільним телефоном «Lenovo» вартістю 2000 грн, грошовими коштами в сумі 70 доларів США, що еквівалентно 1818 грн., а всього на загальну суму 3818 грн. З викраденим з місця вчинення злочину зник, розпорядившись майном на власний розсуд.

Судом першої інстанції ОСОБА_5 визнаний винним у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно. Його дії кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисників на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчинені злочину за обставин, встановлених судом, є правильними. Дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України. В цій частині вирок апелянтом не оскаржується.

Що стосується призначеного покарання, то відсутні підстави вважати його занадто суворим, як вважає апелянт.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст. ст. 65-67 КК України, та достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше судимий за вчинення корисливого злочину, за місцем проживання згідно характеристики ДОП СП Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області характеризується негативно, як особа, яка зловживає алкогольними напоями, притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 178 КУпАП. Згідно характеристики сусідів за місцем проживання характеризується позитивно. Обвинувачений перебуває на обліку в обласному наркологічному диспансері з 1996 р. з діагнозом: синдром залежності від опіоїдів.

Судом першої інстанції визнано, що обставини, які пом`якшують покарання, відсутні. Хоча апелянт посилається на повне визнання вини та просить врахувати цю обставину як таку, що пом`якшує покарання, однак ця обставина не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки обвинувачений фактично вину визнав частково. Щире каяття визнається обставиною, що пом`якшує покарання, якщо воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Однак, такого ставлення в обвинуваченого до вчиненого не вбачається.

Крім того, телефон потерпілій був повернутий внаслідок розкриття злочину працівниками поліції, а не внаслідок добровільного повернення викраденого майна.

В суді потерпіла не висловлювала думки щодо призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Посилання обвинуваченого як на пом`якшуючу покарання обставину наявність у нього малолітньої дитини, матеріалами кримінального провадження не підтверджені. Не надано на підтвердження цієї обставини документів і під час апеляційного розгляду.

Обставиною, яка обтяжує покарання, суд обґрунтовано визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Покарання ОСОБА_5 призначено відповідно до санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі та за розміром, який є наближеним до мінімального. Хоча санкція ч.2 ст. 185 КК України передбачає менш суворі види покарання, але, на думку апеляційного суду, з урахуванням наведених даних про особу винного, наявності обставини, яка обтяжує покарання, призначене йому покарання є необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів.

Наведені апелянтом позитивну характеристику з місця проживання не є достатньою підставою для пом`якшення призначеного покарання.

Хоча ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості та має незадовільний стан здоров`я, про що свідчить надана під час апеляційного розгляду довідка медчастини СІЗО, але враховуючи дані про особу винного, який раніше судимий за вчинення тяжкого злочину проти власності, та, маючи непогашену судимість, знову вчинив злочин проти власності у стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд вважає, що виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання є неможливим. Тому підстав для його звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, про що просить апелянт, немає.

Доводи апелянта про порушення кримінального процесуального закону щодо взяття його під варту в залі суду є безпідставними, оскільки ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі.

За такого, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407,424,425, 532 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2018 року у відношенні ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3