Постанова

Іменем України
10 травня 2018 року

м. Київ
справа № 349/330/16-к
провадження № 51-3011км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 на вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 липня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000059, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Путятинці Рогатинського району, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 липня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 128 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, а на підставі ч. 3 ст. 61 КК його звільнено від призначеного судом покарання, оскільки таке покарання не застосовується до осіб, які досягли пенсійного віку.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 2 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 500 грн процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 7 березня 2016 року близько 9:30 на вул. Галущинського в м. Рогатині на ґрунті неприязних стосунків вдарив ОСОБА_8 рукою в ділянку голови, після чого потерпілий, який спирався на ціпок, впав на тверду поверхню і внаслідок падіння отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Апеляційний суд Івано-Франківської області 22 березня 2017 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що вирок ґрунтується на припущеннях, на недопустимих доказах, а саме показаннях свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не були очевидцями події, а лише повідомили, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння та скаржився на біль в руці. Зазначає, що висновок експерта не відповідає вимогам статей 101, 102 Кримінального кодексу України (далі КПК), оскільки не містить докладного опису проведених досліджень, зокрема методів, застосованих у дослідженні, отриманих результатів та їх експертної оцінки. При цьому стверджує про відсутність причинного зв`язку між ударом і падінням. Вказує на те, що в обвинувальному акті є протиріччя у визначенні форми вини, оскільки в ньому зазначено одночасно про завдання умисного удару і, поряд з цим, заподіяння тілесних ушкоджень із необережності.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржені судові рішення залишити без змін.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Від засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_12 надійшли заяви про розгляд провадження за їх відсутності за ст. 435 КПК.

Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За змістом касаційної скарги захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не погоджується з оцінкою доказів, наявних у матеріалах провадження, тоді як їх перевірку відповідно до вищевказаної норми кримінального закону до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено. Отже, Суд при розгляді касаційної скарги виходить з обставин провадження, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, підтверджується доказами, зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні.
Зокрема, обвинувальний вирок місцевого суду ґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_8 про те, що 7 березня 2016 року близько о 19:30 він повертався з магазину додому та несподівано відчув удар ззаду у вухо, внаслідок чого втратив рівновагу, впав на дорогу, відчув різкий біль у руці та побачив ОСОБА_7 , який втікав від нього по дорозі. Далі підвівся та намагався наздогнати ОСОБА_7 , якого зупинив ОСОБА_11 .
Ці показання потерпілого є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими наведеними у вироку доказами, а саме показаннями свідка ОСОБА_11 , який є його сусідом, про те, що він побачив на вулиці чоловіка, який втікав від ОСОБА_8 , та зупинив його. При цьому ОСОБА_8 пояснив, що цей чоловік його вдарив, від чого він впав на дорогу та забив руку; показаннями свідка ОСОБА_10 (сусіда ОСОБА_8 ) про те, що того вечора бачив ОСОБА_8 , який ішов до лікарні через біль у руці; даними протоколу слідчого експерименту від 11 березня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , під час якого він розповів про обставини, за яких отримав тілесні ушкодження 7 березня 2016 року; даними висновку експерта № 20 від 17 березня 2016 року про характер, локалізацію та тяжкість заподіяних ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Суд, проаналізувавши вищевказані докази, визнавши їх належними та допустимими й оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 128 КК. Будь-яких сумнівів щодо об`єктивності оцінки доказів, на яких ґрунтується вирок та дотримання судом першої інстанції вимог ст. 94 КПК Суд не вбачає. Усі зібрані у справі докази в комплексі підтверджують, що саме ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_8 удар рукою в ділянку голови, у результаті чого потерпілий впав на тверду поверхню і отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Крім того, за результатами судового розгляду суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання в межах санкції ст. 128 КК у виді обмеження волі та звільнити його від покарання на підставі ч. 3 ст. 61 КК, оскільки таке покарання не застосовується до осіб, які досягли пенсійного віку.
З таким висновком погодився і апеляційний суд, навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, є аналогічними за змістом доводам апеляційної скарги засудженого, ретельно перевірялися судом апеляційної інстанції та були визнані необґрунтованими, що належним чином мотивовано в судовому рішенні.
Так, суд обґрунтовано визнав допустимими доказами показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , оскільки вони узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_8 , а також з протоколом слідчого експерименту та висновком судово-медичної експертизи. Вказані докази в сукупності логічно доповнюють один одного та є комплексом непрямих доказів, які, на думку Суду, доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК.
Безпідставними є доводи захисника про визнання недопустимим доказом висновку експерта № 20 від 17 березня 2016 року через те, що він зроблений лише за медичними документами, які одержані в незаконний спосіб, і він не містить підтверджень слідів удару в голову потерпілого і містить припущення, що останній міг сам впасти.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Інструкція про проведення судово-медичної експертизи, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 № 6 допускає проведення судово-медичної експертизи на підставі наданих матеріалів та документів.
Оскільки вказаний висновок складений атестованим судово-медичним експертом другої кваліфікаційної категорії ОСОБА_13 , яка попереджена про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків, та його висновки узгоджуються із показаннями свідків та потерпілого, у Суду відсутні підстави вважати висновок судово-медичної експертизи необ`єктивним або таким, що проведений всупереч вимогам статей 101, 102 КПК.
Доводи сторони захисту про те, що у висновку експерта відсутні дані, які б вказували на причинний зв`язок між діями ОСОБА_7 та суспільно -небезпечними наслідками у виді тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_8 , є неспроможними, оскільки висновок судового експерта не має для суду наперед встановленої сили. Водночас, дослідивши кожен із доказів, та сукупність доказів у їх взаємозв`язку суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтовані висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.
Не заслуговують на увагу і твердження захисту про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у клопотанні про дослідження вищевказаного висновку експерта. Згідно з аудіозаписом судового засідання від 22 березня 2017 року як засуджений, так і його захисник не заявляли в суді апеляційної інстанції клопотання щодо дослідження вказаного висновку на предмет його допустимості.
Отримали належну оцінку і твердження апелянта про те, що в обвинувальному акті є протиріччя, які полягають у тому, що обвинувачений завдав потерпілому умисного удару і, водночас, з необережності заподіяв йому тілесних ушкоджень. Суд вмотивовано зазначив, що жодних суперечностей в акті немає, оскільки діяння ОСОБА_7 в частині завдання удару по голові потерпілого має вину у формі умислу, а наслідки від його падіння і одержання від цього ушкодження руки охоплюються необережною формою вини. В цьому випадку має місце змішана форма вини, яка являє собою різним психічним ставленням особи у формі умислу і необережності до різних об`єктивних ознак одного і того ж злочину. При змішаній формі вини щодо одних ознак складу злочину має місце умисел (прямий чи непрямий), щодо інших - необережність (злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість).
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, в ній дані ґрунтовні відповіді на всі питання, поставлені в апеляційній скарзі.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисник не навів та суд касаційної інстанції при розгляді кримінального провадження не встановив. Тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 липня

2016 року й ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3