АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1163/18 Справа № 182/6151/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарях: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

його захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_9 , першого заступника прокурора Дніпропетровської області, прокурора Нікопольської місцевої прокуратури та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоний Запорожець Апостолівського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого: 1) 01.11.1995 року Апостолівським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 141 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; 2) 11.04.2002 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; 3) 25.12.2003 року Апостолівським районним судом Дніпропетровської області за ст. 395, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; 4) 26.01.2007 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; 5) 04.02.2016 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки

визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002603, -

встановила:

ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 05 травня 2015 року приблизно о 09 год., зайшов в під`їзд АДРЕСА_2 , де на сходах з потерпілим ОСОБА_10 виникла перебранка, в ході якої ОСОБА_8 кулаком наніс удар в спину останньому, від чого той впав на лівий бік, опинившись в приміщенні кв. АДРЕСА_3 , та удар обутою ногою в праве стегно ОСОБА_10 .

В результаті вказаних злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 було спричинено середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , знаходячись на місці події, обшукав кишені потерпілого і заволодів відкритим способом грошима в сумі 200 грн., які належали потерпілому і з викраденим залишив місце злочину.

Вказані злочинні дії ОСОБА_8 кваліфіковано судом за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України. За даним законом йому призначено покарання:

-за ч. 1 ст. 122 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

-за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення воді на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст. 72 КК України, ухвалено виконувати самостійно.

Запобіжний захід стосовно засудженого ОСОБА_8 не обирався.

Ухвалено стягнути з засудженого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відповідно - 10 304 грн. 99 коп. та 5 000 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Обвинувачений та його захисник не згодні з даним рішенням суду. В апеляційних скаргах просять вирок скасувати і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування посилаються на те, що судом не враховано висновки судово-медичних досліджень, які визначали можливість заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому при обставинах, на які посилався обвинувачений, а саме при падінні на сходах, а лише зазначено, що тілесні ушкодження у потерпілого могли утвориться при обставинах, на які посилався потерпілий.

Суд не дав оцінки низки доказів, які свідчать про непричетність ОСОБА_8 до отриманих ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Зокрема, первісні пояснень ОСОБА_10 в частині механізму отриманих тілесних ушкоджень;

-висновок комісійної експертизи про можливість отримання ушкоджень при обставинах, визначених у медичній картці ОСОБА_10 та при механізмі, на який вказував ОСОБА_8 при проведенні слідчого експерименту;

-пояснень свідка ОСОБА_12 , що суперечать свідченням ОСОБА_10 про конфлікт в його квартирі;

- суперечність показів потерпілого щодо місця, способу заподіяння тілесних ушкоджень та розміру викрадених коштів.

Вказують, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, у вироку зазначено, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник, коли вони випадково зустрілися на сходах. Проте, це твердження не відповідає поясненням ОСОБА_10 , який 26 червня 2017 року та 21 грудня 2017 року в судовому засіданні пояснив, що зайшов у під`їзд, піднявся сходами, постукав у двері та відчув поштовх у спину, від якого не втримався та впав у відкриті двері, з обвинуваченим знайомий не був. Судом дані пояснення до уваги взято не було. Не взято до уваги пояснення обвинуваченого про те, що потерпілий не встояв на ногах та впав від несподіванки. На їх думку, суд взяв до уваги частину пояснень потерпілого та обвинуваченого, не навівши мотивів такого рішення.

Висновок суду, що ОСОБА_8 завдав ногою удар ОСОБА_10 , коли останній лежав, та заволодів його коштами, ґрунтується виключно на поясненнях потерпілого, який упереджено ставиться до обвинуваченого та обмовляє його. Як вбачається з показань свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_10 в квартиру не заходив, він бачив потерпілого та обвинуваченого на сходах, які стояли поруч, ОСОБА_8 підтримував ОСОБА_10 .

Судом у вироку не вірно викладені пояснення свідка ОСОБА_14 . Так, судом зазначено, що їй відомо від ОСОБА_13 про конфлікт між обвинуваченим та потерпілим. У той же час в судовому засіданні 26 червня 2017 року вона пояснила, що зі слів її брата, конфлікт був. Однак їй відомо, що відбулася зустріч між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Інформації про саму зустріч вона не має.

Таким чином, судом невірно зроблено висновок про те, що мав місце конфлікт, що виник внаслідок раптово неприязних відносин ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

Зазначають, що в судовому засіданні було задоволено клопотання прокурора про допит неповнолітнього свідка ОСОБА_15 , однак його допитано не було, а сторона обвинувачення не відмовилася від заявленого клопотання. Даний факт, на думку апелянтів, свідчить про неповноту судового розгляду.

Перший заступник прокурора Дніпропетровської області просить вирок змінити в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на ст. 72 КК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вказує на те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановления вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановления попереднього вироку - покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті.

Відповідно до вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки за вчинення ним злочинних діянь, які мали місце 05 травня 2015 року, тобто, до ухвалення вироку від 04 лютого 2016 року, згідно з яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, із звільненням від нього з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки на підставі ст. ст. 75, 76 КК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності самостійного виконання покарань, проте, у резолютивній частині безпідставно послався на вимоги ст. 72 КК України.

Прокурор місцевої прокуратури просить вирок в частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку з його м`якістю. Ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання:

-за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 2 років позбавлення волі;

-за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В якості обтяжуючих покарання обставин визнати «рецидив злочинів» та «вчинення злочину щодо особи похилого віку».

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 , відповідно до ст. 72 КК України, виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений вчинив новий умисний злочин, будучи особою, яка має судимість за умисний злочин, що злочин вчинено щодо особи похилого віку.

Зазначає, що за наявності обтяжуючих та відсутності пом`якшуючих покарання обставин, судом не враховано даних про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, у тому числі за тяжкі злочини, та призначено ОСОБА_8 мінімальне покарання, та застосовано правило поглинення менш суворого покарання більш суворим, за наявності підстав застосування - складання покарань.

Потерпілий в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, просить взяти обвинуваченого під варту в залі суду, призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі, задовольнити цивільний позов в повному обсязі.

Зазначає, що обвинувачений раніше судимий, у вчиненому не розкаявся, не вибачився, в результаті вчинення злочину йому встановлено інвалідність другої групи, матеріальної допомоги не надавав.

Представник потерпілого в засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. З урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за його відсутності, відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали свої апеляційні скарги. Просили їх задовольнити. Апеляційні скарги прокурорів та потерпілого залишити без задоволення.

Прокурор підтримала апеляційні вимоги сторони обвинувачення, проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника, та потерпілого заперечувала.

Потерпілий підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та сторони обвинувачення заперечував.

В судових дебатах учасники провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судовий розгляд кримінального провадження, відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, повинен проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом повинно бути чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повинно бути враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені докази по справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочинів за які його засуджено. Даний висновок суду колегія вважає правильним, таким, з яким важко не погодитись. Видно, що він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів на їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_8 в обсязі пред`явленого обвинувачення.

Посилання обвинуваченого та його захисника на необ`єктивність судового слідства, на невідповідність висновків суду про винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій фактичним обставинам справи, є безпідставними.
Матеріалами справи встановлено, що судовий розгляд по ній проведено з дотриманням процесуального закону, а висновки суду про винність ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені розглянутими в судовому засіданні доказами.

В обґрунтування свого висновку про винність ОСОБА_8 суд послався, насамперед, на покази потерпілого ОСОБА_10 , який стверджував, що на ґрунті неприязних взаємовідносин з обвинуваченим в день події виникла сварка з останнім, той штовхнув його в спину, від чого впав, а останній ще наніс один удар ногою в стегно.

В результаті застосованого ОСОБА_8 насильства, йому було спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження. Після чого, ОСОБА_8 , не бажаючи відмовлятись від своїх злочинних дій, продовжуючи залишатись на місці події, відкритим способом заволодів його грошима.

Як свідчить проведений судом аналіз, ці показання потерпілого ОСОБА_10 відзначались послідовністю і узгодженістю між собою і містили дані щодо часу, місця, мотиву, способу застосування до нього насильства, способу викрадення, наслідків таких дій та інших фактичних обставин злочинів, які складають елементи кримінально-караних діянь, і які визнані судом доведеними і викладені в мотивувальній частині вироку.

Аналогічні пояснення ОСОБА_10 давав в заяві до начальника місцевого органу поліції і в лікувальному закладі про обставини подій.

Їх він підтвердив під час проведення слідчого експерименту при відтворенні обстановки і обставин на місці події, що зафіксовано в протоколі зазначеної процесуальної дії і на фототаблицях (а.п. 65-67).

Судом взято до уваги, що показання потерпілого ОСОБА_10 щодо обставин, які підлягають доказуванню у справі і складають об`єктивну і суб`єктивну сторони інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, містять подробиці подій, які могла знати лише особа, яка знаходилась на місці події під час її скоєння.

Вірність повідомлених потерпілим даних про обставини вчинення щодо нього злочинів засвідчена власноручними записами та підписами потерпілого, інших учасників процесуальної дії, а саме понятих та посадових осіб, які брали участь у відповідній процесуальній дії, без будь-яких зауважень.

Крім того, узгоджені з викривальними показаннями потерпілого дані містяться:

-у висновках судово-медичного дослідження потерпілого про виявлення у останнього тілесних ушкоджень, які віднесені до середньої тяжкості, і що вони могли утворитись при обставинах, на які той посилався під час проведення слідчого експерименту при відтворенні обставин події;

-в показах судово-медичного експерта про те, що такі пошкодження могли утворитись при обставинах, на які посилався потерпілий, а також при падінні з висоти власного росту.

З урахуванням послідовності пояснень потерпілого про обставини отримання тілесного ушкодження, суд дійшов правильного висновку, про визнання показів експерта і його висновків як викривальний ОСОБА_8 доказ про те, що саме в результаті застосованого насильства останнього, потерпілому заподіяно таке ушкодження.

Наведеними у вироку даними спростовані твердження обвинуваченого та його захисника про відсутність у справі доказів винності ОСОБА_8 у вчинені інкримінованих йому злочинів та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Цими ж даними спростована версія обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_16 отримав травму в результаті падіння, і про те, що ОСОБА_17 не викрадав гроші останнього.

Давши аналіз зібраним у справі доказам у їх сукупності, та належним чином їх оцінивши, суд обґрунтовано визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні ним зазначених у вироку злочинів, за які його засуджено, а дії останнього вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України.

Істотних порушень процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення, у справі не виявлено.

Обговорюючи питання щодо виду та міри покарання, колегія вважає, що суд першої інстанції, при його розв`язанні враховував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 злочинів, вчинення їх повторно, ступінь суспільної небезпеки, наслідки вчиненого, які потягли спричинення тілесних ушкоджень, в результаті яких потерпілий отримав інвалідність, поведінку обвинуваченого після злочину, який не надав допомоги потерпілому, не вжив заходів щодо відшкодування завданої шкоди, думку потерпілого про призначення реальної міри покарання, дані, що характеризують останнього, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно призначити покарання саме пов`язане з позбавленням волі в межах станкій ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України.

Зазначений висновок є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 6567 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого про призначення ОСОБА_8 занадто м`якого покарання, не обґрунтовані.

Безпідставними є й вимоги прокурора про визнання рецидиву злочину та скоєння злочину проти особи похилого віку в якості обставин, які обтяжують покарання та про необхідність призначення покарання за правилами часткового складання.

На переконання суду апеляційної інстанції, визнавати обставини, які обтяжують, пом`якшують покарання, визначення правила призначення покарання відповідно до ст. 70 КК, є правом суду з огляду на обставини справи.

Обговорюючи правильність посилання суду на вимоги ст. 72 КК в резолютивній частині вироку, колегія звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановления вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановления попереднього вироку - покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз. 2 п. 23 та абз. 2 п. 29 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановления вироку в першій справі іншій злочин, за який вона засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 16 січня 2018 року засуджено Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення за вчинення ним злочинних діянь, які мали місце 05 травня 2015 року. Тобто, до ухвалення вироку від 04 лютого 2016 року, згідно з яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки на підставі ст. 75 КК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності самостійного виконання покарань, проте у резолютивній частині безпідставно послався на ст. 72 КК України.

Тому, доводи апеляційних скарг прокурорів в цій частині підлягають безумовному задоволенню.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілого щодо незаконності часткового задоволення його позовних вимог, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з вироку, визначаючи розмір відшкодування спричиненої матеріальної шкоди, судом, згідно вимог ст. 1166 ЦК України, було враховано загальну суму, яка була підтверджена товарними чеками на придбанням ліків.

Тому, рішення суду про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 10 304 грн. 99 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, є законним та обґрунтованим.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника, прокурора, який приймав участь при розгляді справи судом першої інстанції.

Апеляційна скарга першого заступника прокурора області підлягає задоволенню. Вирок щодо ОСОБА_8 підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_9 , прокурора Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_18 , та потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області - задовольнити.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання змінити.

Виключити з його резолютивної частини посилання на ст. 72 КК України.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4