Справа № 299/2784/16-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.09.2018 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , їх представників адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , перекладача ОСОБА_14 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/777/166/18 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_9 , начальника Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури та прокурора відділу прокуратури Закарпатської області на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.11.2017.

Цим вироком:

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Фехердьормод Угорської республіки, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, непрацюючий, не судимий, засуджений:

- за ч.3 ст.286 КК України на десять років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

За ч.1 ст. 135 КК України ОСОБА_8 виправданий у зв`язку з відсутністю в його діянні складу цього злочину, на підставі п. 2 ст. 284 КПК України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з дня його затримання - 25.08.2016, зараховано у строк відбування покарання період перебування під вартою з 25.08.2016 по 21.06.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди 20 000 грн., у відшкодування моральної шкоди 250 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн..

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 250 000 грн..

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати у загальній сумі 2 110,15 грн..

-2-

Речові докази: автомобіль «Мерседес Віто», реєстраційний номер НОМЕР_1 передано володільцю ОСОБА_17 , або її довірителю ОСОБА_18 ; волосся з вітрового скла, змиви крові, ДВД-Р диск залишено при матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку суду ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_8 22.08. 2016, приблизно о 05 год. 30 хв., керуючи в стані алкогольного сп`яніння, технічно справним автомобілем марки «Мерседес», моделі «Віто», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , зі швидкістю близько 100 км/год., (що є більшою за максимально допустиму швидкість поза населеним пунктом 90 км/год.), на ділянці автодороги між с. Нове Село і смт. Вилок Виноградівського району, не забезпечив безпеку дорожнього руху, порушив вимоги п. п. 1.3, 1.4, 1.5, 1.10, 2.3 «б», 2.9 «а», 2.10, 10.1, 12.1, 12.2, 12.3, 12.6 «г» 13.3 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням транспортного засобу, на відстані близько 144 м. від дорожнього знаку 1.31.3 «Наближення до залізничного переїзду» Правил дорожнього руху України, виїхав на праве узбіччя, де допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які рухалися в попутному напрямку краєм проїзної частини та правим узбіччям тримаючись за руки.

В наслідок наїзду пішоходи ОСОБА_20 та ОСОБА_19 отримали тяжкі тілесні ушкодження які спричинили їх загибель.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що завідомо залишив потерпілих ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , які перебували в небезпечному для життя стані і були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження, без допомоги в той час як сам поставив їх у небезпечний для життя стан.

Так, ОСОБА_8 вчинивши за вказаних обставин наїзд на потерпілих, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через отримані нею небезпечні для її життя травми, не намагався вжити заходи щодо надання потерпілим медичної допомоги та транспортування їх до медичного закладу, хоча сам поставив потерпілих в небезпечний для життя стан, та з метою уникнення від кримінальної відповідальності, завідомо залишив їх без допомоги у небезпечному для життя стані, з місця події втік та за допомогою невстановлених досудовим розслідуванням осіб, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, перемістив з місця події та сховав за місцем проживання свій автомобіль, а сам переховувався від працівників поліції, до його встановлення 23.08. 2016.

Такі діяння ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.135 КК України.

В обґрунтування виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, суд у вироку послався на показання обвинуваченого про те, що після наїзду він підійшов до одного з постраждалих, який не виявляв ознак життя, а іншого потерпілого не бачив, отже надати їм допомогу не міг. Окрім цього, суд послався на висновки судово-медичних експертиз №158, №159 від 28.09.2016, про те, що врятування життя ОСОБА_19 наданням своєчасної, кваліфікованої медичної допомоги було малоймовірним, а життя ОСОБА_20 неможливим, а також відсутність суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.135 КК України, тобто прямого умислу та усвідомлення обвинуваченим того факту, що інші особа опинилася у небезпечному також стані.

-3-

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_15 просять вирок від 09.11.2017 - скасувати, а кримінальне провадження направити на новий розгляд до Виноградівського районного суду у новому складі. Вважають, вирок суду в частині призначення покарання незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм кримінального процесуального законодавства України, а висновки суду такими, що суперечать наявним матеріалам кримінального провадження. Вказують, що суд всупереч вимогам ст. 23 КПК України, не дивлячись на клопотання прокурора про допит свідків: ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , допитав лише свідка ОСОБА_24 , не встановив та не врахував пом`якшуючих покарання обставин, а саме: що обвинувачений самостійно звернувся до органів поліції, надав правдиві показання щодо обставин, які мали місце 22.08.2016, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягався. Перебування ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння на їх думку, жодним доказом не підтверджене, обвинувачений такі обставини не визнавав, у судовому засіданні про вживання алкогольних напоїв не говорив. Зазначають, що суд першої інстанції змінив порядок дослідження доказів, не розглянувши клопотання про подальший допит свідків, які не з`явилися в судове засідання, перейшов до наступної стадії судового розгляду судових дебатів. Крім того, вказують на заявлене в ході судового розгляду провадження усне клопотання про відвід судді, яке було залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі начальник Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури просить вирок від 09.11.2017 щодо ОСОБА_8 в частині його виправдання скасувати, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, призначити покарання у виді двох років позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК України визначити остаточне покарання у виді десяти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Просить допитати обвинуваченого ОСОБА_8 щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України та дослідити дані, які характеризують особу обвинуваченого. Вказує, що об`єктивна сторона даного злочину характеризується двома видами бездіяльності: 1) бездіяльність невтручання, що полягає у невиконанні особою обв`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан. Суб`єктивна сторона злочину завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння та необережною формою вини щодо наслідків вчиненого. Мотиви вчинення злочину не впливають на кваліфікацію злочину. Тільки не усвідомлення особою небезпечного для життя стану безпорадної особи виключає кримінальну відповідальність за залишення в небезпеці. Отже, відповідно до ст. 135 КК України обвинувачений мав усвідомлювати небезпечний для життя стан потерпілих; безпорадність осіб, про які обвинувачений повинен був піклуватися або яких поставив у небезпечний для життя стан; загроза життю виникла внаслідок поставлення його в небезпечний для життя стан суб`єктом злочину чи внаслідок подій або явищ, не пов`язаних з поведінкою винного; мав можливість надати необхідну допомогу потерпілому. Для кваліфікації діянь обвинуваченому, не має значення чи відвернула би надана ним допомога завдання шкоди життю та здоров`ю потерпілим. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці має нести відповідальність за ст. 135 КК України.

-4-

В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 також просить вирок від 09.11.2017 щодо ОСОБА_8 в частині його виправдання - скасувати, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України та призначити покарання у виді двох років позбавлення волі, і на підставі ст. 70 КК України визначити остаточне покарання у виді десяти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Також, просить допитати обвинуваченого ОСОБА_8 в ході апеляційного розгляду щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України та дослідити дані, які характеризують особу обвинуваченого. Доводи апеляційної скарги прокурора відділу прокуратури Закарпатської області повністю узгоджуються з доводами апеляційної скарги начальника Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури, вимоги аналогічні, зміст апеляційної скарги ідентичний.

У поданих 26.03.2018 змінах до апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвоката ОСОБА_9 - просять вироку від 09.11.2017 в частині призначеного покарання - змінити, а саме: визнати ОСОБА_8 винним за ч.3 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки; зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи 3 25.08.2016 до набрання вироком законної сили. В обґрунтування своїх вимог зазначають, що висновок суду першої інстанції щодо причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням водієм ОСОБА_8 вимог Правил дорожнього руху України та наслідками у виді смерті потерпілих не відповідає фактичним обставинам справи та матеріалам кримінального провадження, оскільки за висновком судової - автотехнічної експертизи №485 від 26.09.2016, водій ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішоходів шляхом своєчасного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху, у зв`язку із поганою видимістю та недотриманням потерпілими ОСОБА_19 та ОСОБА_20 вимог пунктів 4.3.,4.4. Правил дорожнього руху України, згідно з якими пішоходи в темну пору доби мають виділити себе для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху та рухатися краєм проїзної частини чи узбіччям назустріч руху транспортних засобів. Посилаючись на цей висновок експертизи обвинувачений і захисник звертають увагу на те, що обрана водієм ОСОБА_8 швидкість руху не перевищувала допустиму за умов видимості. Також вважають, що з правової точки зору та з урахуванням п.1.4 Правил дорожнього руху України, який передбачає, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують Правила дорожнього руху, причиною виникнення ДТП були дії пішоходів ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , а це суттєво знижує ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Крім того обвинувачений та захисник ОСОБА_9 вказують, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, зокрема, те, що він вчинив злочин вперше з необережності. Також зазначають, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання безпідставно враховано як обставину, вчиненням ним злочину в стані алкогольного сп`яніння на підставі показань свідків, що не відповідає вимогам ст.84 КПК України про належність та допустимість доказів. Вважають неправильним і висновок суду першої інстанції щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, оскільки ОСОБА_8 щиро розкаявся, активно сприяв розслідуванню злочину, вперше притягається до кримінальної відповідальності, визнав цивільні позови, характеризується позитивно, а тому

-5-

вважають безпідставним врахування судом першої інстанції характеристики ОСОБА_8 , яка видана Перехрестівською сільською радою. Крім того, на їх думку, судом першої інстанції безпідставно враховано як обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння за умови визнання цієї ж обставини, зокрема порушення обвинуваченим ОСОБА_8 п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України, частиною об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.286 КК України. Вважають, що за наявності зазначених пом`якшуючих покарання обставин, суд першої інстанції повинен був призначити покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст.69 КК України. Також вказують, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, не допитавши свідків, про яких зазначили обвинувачений та захисник ОСОБА_15 у первісній апеляційній скарзі, неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, зарахувавши в строк попереднього ув`язнення період перебування під вартою з 25.08.2016 по 21.06.2017, а не до набрання вироком законної сили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримання змінених апеляційних вимог сторони захисту, їх заперечення проти апеляційних скарг прокурорів, промову прокурора на підтримання апеляційних вимог сторони обвинувачення та заперечення проти апеляційних вимог сторони захисту, пояснення потерпілих та їх представників на підтримання та заперечення проти апеляційних вимог сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження , перевіривши доводи апеляційних скарг, допитавши обвинуваченого, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_9 з урахуванням змін задоволенню не підлягають, а апеляційні скарги начальника Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури та прокурора відділу прокуратури Закарпатської області підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_8 в частині обвинувачення за ч.3 ст.286 КК України судом першої інстанції були дотримані.
Так, висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні та наведених у вироку.

В судовому засіданні були ретельно досліджені показання обвинуваченого ОСОБА_8 , який вину визнав частково та показав, що напередодні події знаходився на св`яткуванні дня села в с. Нове Село, вживав алкогольні напої. По завершенню св`яткування з двома пасажирами у напрямку села Вілок. Швидкість руху автомобіля була не більше, ніж 100 км/год. Під час руху, зустрічний транспорт засліпив його, тому пішоходів не помітив. Після наїзду він зупинився, вийшов, побачив хлопця без ознак життя, у нього був відсутні дихання, пульс. Іншого потерпілого не бачив, був переконаний, що збив тільки одну людину. Згодом транспортний засіб з місця події з товаришами відштовхали за допомогою коней.

-6-

Отже, факту наїзду та залишення місця події, обвинувачений в суді першої інстанції, не заперечував.

Апеляційним судом встановлено, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за наведених у вироку обставин є правильними, оскільки підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених доказів.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в суді першої інстанції показали, що очевидцем події не були, при цьому зазначили про відсутність каяття та відшкодування шкоди з боку обвинуваченого.

З показань свідка ОСОБА_24 вбачається, що після св`яткування дня села в с. Нове Село, він із знайомими на автомобілі ОСОБА_8 поїхали в напрямку села Вілок. Свідок ствердив, що перед поїздкою ОСОБА_8 вживав алкогольні напої на рівні з іншими хлопцями, вони випили близько трьох пляшок горілки. Почали вживати алкогольні напої з восьмої години вечора та продовжували до другої години ночі, після чого сіли в автомобіль і поїхали додому. Дорогою у світлі фар машини він побачив двох пішоходів. Як сталося, що ОСОБА_8 наїхав на пішоходів, не знає.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, підтверджується також іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема у протоколах огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 22.07.2016, схемі до протоколу огляду місця дорожньо транспортної пригоди з фототаблицею, в яких зафіксовано місце дорожньо-транспортної пригоди, розташування транспортного засобу, трупів, уламків, слідів крові, тощо (т.1 а.к. п.14-21, 22-48).

Згідно протоколів проведення слідчих експериментів від 22.09.2016, проведених за участю свідка ОСОБА_24 та фототаблицями до них, зафіксовано обставини, які мали місце до дорожньо-транспортної пригоди, під час неї та обставини, які мали місце після події (т.2 а.к.п. 110-119, 120 -126).

Висновком судової автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля №453 від 10.09.2016 підтверджено, що несправності системи освітлення та світлової сигналізації автомобіля «Мерседес Віто», р. н. НОМЕР_1 виникли в результаті дорожньо-транспортної пригоди (т.2 а.к.п.73-81).

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №485 від 26.09.2016, ОСОБА_8 керуючи автомобілем марки «Мерседес Віто», р. н. НОМЕР_1 , за встановлених в обвинуваченні час та обставинах, за умови дотримання безпечного інтервалу, мав технічну можливість уникнути даної пригоди, згідно з вимогами пунктів 2.10 (а), 12.2, 12.3, 13.3 та 1.10 «узбіччя» Правил дорожнього руху України( т.2. а.к.п.130-137).

Висновком судово-медичної експертизи №159 від 28.09.2016 підтверджується, що ОСОБА_20 внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження у вигляді: саден шкірних покровів щоки зліва, ділянки нижньої щелепи та підборіддя зліва, саден-подряпин шкірних покровів черева зліва та ліво-бокової поверхні грудної клітки, правого стегна в верхній третині по поредньо-зовнішній поверхні, правої гомілки в середньо-нижній третині, забійної рани м`яких тканин правої гомілки в верхній третині по задньо-зовнішній поверхні, закритого перелому кісток основи черепа, субархноїдального крововиливу конвекситальної та базальної поверхні обох півкуль з забоєм головного мозку, розриву атланто-окципітального зчленування, закритого подвійного перелому хребта у грудному відділі з повним розривом спинного мозку, закритого перелому кісток лівої гомілки в нижній третині, розриву легені, забою нирок. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмету, могли виникнути

-7-

в пішохода внаслідок зіткнення з автотранспортним засобом, мікроавтобусом, від удару виступаючими його частинами. В момент первинного контакту з транспортним засобом потерпіла знаходилася в вертикальному чи близькому до нього положенні, повернутою задньою поверхнею тіла до травмуючих поверхонь. Тому такі ушкодження є небезпечні для життя в момент їх спричинення і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і з безпосередньою причиною настання смерті знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку. Врятувати життя ОСОБА_20 наданням своєчасної, кваліфікованої медичної допомоги - було неможливо .

Висновком судово-медичної експертизи № 158 від 28.09.2016 стверджується, що пішохід ОСОБА_19 отримав тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної тупої травма голови, грудної клітки та хребта у вигляді закритого перелому кісток черепа, субархноїдального крововиливу та забою мозку, розриву атланто-окципітального зчленування, перелому грудного відділу хребта з розривом міжхребцевого диску та пошкодженням спинного мозку, забоєм та розривом легенів, супроводжувалося внутрішньою кровотечею і виникненням гемотораксу (близько 1800 мл), травматичний шок. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмету, могли виникнути в пішохода внаслідок зіткнення з автотранспортним засобом, мікроавтобусом, від удару виступаючими його частинами. В момент первинного контакту з транспортним засобом потерпілий знаходилася в вертикальному чи близькому до нього положенні, повернутою задньою дещо правою боковою поверхнею тіла до травмуючих поверхонь. Тому такі ушкодження є небезпечні для життя в момент їх спричинення і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і з безпосередньою причиною настання смерті знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку. Врятувати життя ОСОБА_19 наданням своєчасної, кваліфікованої медичної допомоги видається малоймовірним.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що в всупереч твердженням обвинуваченого та його захисників, в судовому засіданні з належною повнотою перевірялись обставини дорожньо-транспортної пригоди. Дослідженими судом доказами доведена винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України та їх причинний зв`язок з наслідками, що настали.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників адвокатів ОСОБА_15 , ОСОБА_9 про незаконність та необґрунтованість вироку в частині засудження за ч.3 ст.286 КК України, не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та доказах, які досліджено судом і наведені у вироку.

Так, твердження про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням ОСОБА_8 вимог Правил дорожнього руху та наслідками у виді смерті потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки спростовуються сукупністю наведених доказів. Зокрема показаннями свідка ОСОБА_24 , самого обвинуваченого, даними протоколів огляду місця події та висновками судово-медичних експертиз, з яких вбачається, що виявлені у ОСОБА_20 і ОСОБА_19 тілесні ушкодження могли виникнути в пішохода внаслідок зіткнення з автотранспортним засобом, мікроавтобусом, від удару виступаючими його частинами. В момент первинного контакту з транспортним засобом, потерпілі знаходилися в вертикальному чи близькому до нього положенні, повернуті задньою, а ОСОБА_19 дещо правою боковою, поверхнею тіла до травмуючих поверхонь. Такі ушкодження є небезпечними для життя в момент їх спричинення, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і є безпосередньою причиною настання смерті.

-8-

Наведені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи про те, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало недотримання вимог Правил дорожнього руху України, пішоходами ОСОБА_19 та ОСОБА_20 з цими доказами не узгоджуються, а тому правильно відкинуті судом, як необґрунтовані та неспроможні.

Доводи обвинуваченого та захисника про немотивованість судового рішення також є необґрунтованими. У вироку наведене достатнє мотивування висновків суду, детальний виклад доказів досліджених судом, їх оцінка, і вмотивоване спростування доводів сторін.

Твердження обвинуваченого та захисника ОСОБА_9 про те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання безпідставно врахував, як обставину, що обтяжує покарання вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння, є безпідставними. Суд першої інстанції правильно зазначив, що така обставина об`єктивно підтверджується показаннями свідка ОСОБА_24 і належно обґрунтував у вироку свій висновок з даного приводу.

Що стосується характеристики ОСОБА_8 , яка видана головою Перехрестівської сільської ради Виноградівського району, то суд дав їй належну оцінку як сучасній характеристиці обвинуваченого за місцем проживання, і обґрунтовано надав їй перевагу перед характеристикою цієї ж особи в минулому, тобто під час навчання в школі.
Не заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 про безпідставність неврахування судом першої інстанції визнання обвинуваченим вини, як обставини, яка пом`якшує покарання, оскільки ОСОБА_27 визнав вину частково.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, суд першої інстанції всебічно, повно і об`єктивно з`ясував всі обставини, які могли мати істотне значення для правильного вирішення справи в частині обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. Переконливих доказів на підтвердження доводів сторони захисту викладених в апеляційній скарзі, апеляційному суду не надано..

Колегія суддів вважає, що при призначені ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.286 КК України суд, у відповідності до вимог ст. ст.50, 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його фактичні обставини, відомості про особу винного; те, що він притягується до кримінальної відповідальності вперше, по місцю проживання характеризується посередньо, обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також, думку потерпілих, які в судовому засіданні просили призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та позбавлення права керувати транспортними засобами, та призначив ОСОБА_8 покарання, необхідне і достатнє для запобіганню вчинення нових злочинів.

Тому з доводами апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_9 про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.286 КК України вимогам закону, внаслідок його суворості та наявність підстав для застосування ст.69 КК України, апеляційний суд не погоджується.

Водночас колегією суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання. Прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції довів необхідність призначення ОСОБА_8 за ч.3 ст.286 КК України покарання у виді десяти років позбавлення волі з позбавленням на три роки права керування транспортними засобами, а в апеляційних скаргах сторони обвинувачення не наведено доводів спроможних спростувати його обґрунтування та викладені у вироку висновки суду з цього приводу.

-9-

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_28 про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, про зарахування в строк попереднього ув`язнення період перебування під вартою з 25.08.2016 по 21.06.2017, а не до набрання вироком законної сили, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно ч.4 ст.374 КПК України суд у резолютивній частині обвинувального вироку зобов`язаний прийняти рішення про залік досудового тримання під вартою.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №663/537/17 від 29.08. 2018 щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України, якщо особа вчинила злочин до 20.06.2017 включно і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21.06. 2017, то застосування Закону № 2046-VIII буде неправильним, оскільки зворотна дія цього закону як такого, що «іншим чином погіршує становище особи» в розумінні ч. 2 ст. 5 КК України не допускається, і в такому разі, під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11. 2015.

Як вбачається із вироку суду та матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 був затриманий 25.08.2016 та до цього часу утримується під вартою.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність при зарахуванні ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення у строк покарання, зарахувавши його у співвідношенні один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до 21.06.2017.

Такий підхід узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.08.2018 року (справа№663/537/17).

У зв`язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого про зарахування строку тримання під вартою з 25.08.2016 по день набрання вироком законної сили, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838-VIII від 26.11. 2015.

Водночас, колегія суддів вважає безпідставним рішення суду про виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України за відсутністю в його діях складу злочину, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, а їх сукупністі оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.
Відповідно до ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.; а також при

-10-

встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 284 цього Кодексу, тобто, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення або якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
За змістом цієї статті виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення ухвалюється в тих випадках, коли факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно доведено, що обвинувачений його не вчинив і сторона обвинувачення вичерпала можливості надати інші докази для усунення сумнівів, які виникли. Виправдувальний вирок ухвалюється також у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, тобто факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено довести, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого цій особі.
За змістом п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Виходячи з цих вимог кримінального процесуального закону у мотивувальній частині виправдувального вироку викладаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним; аналіз і оцінка доказів, як тих, що були зібрані на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду; вмотивований висновок суду про те, чому суд відкинув докази обвинувачення; підстави для виправдання обвинуваченого (недоведеність вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа; недоведеність вчинення правопорушення обвинуваченим; недоведеність складу кримінального правопорушення в діянні обвинуваченого; відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення (ч.1 ст.373 КПК); мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд тощо.
Колегія суддів уважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону при постановленні вироку в частині виправдання ОСОБА_8 дотримані не були, внаслідок чого висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, на підтвердження відсутності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, суд першої інстанції послався на показання обвинуваченого про те, що після вчинення наїзду він підійшов до одного з постраждалих, однак ознак життя не виявляв, а іншого потерпілого не бачив, а також на висновки судово-медичних експертизи №158, №159 від 28.09.2016 про те, що врятування життя ОСОБА_19 наданням своєчасної, кваліфікованої медичної допомоги було малоймовірним, а врятування життя ОСОБА_20 неможливим.

-11-

Такі самі показання, обвинувачений ОСОБА_8 надав і апеляційному суду.

Проаналізувавши показання обвинуваченого у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до змісту диспозиції статті 135 КК України суб`єкт передбаченого нею злочину має усвідомлювати: а) небезпечний для життя стан потерпілого; б) безпорадність особи, про яку даний суб`єкт повинен був піклуватися або яку поставив в небезпечний для життя стан; в) що загроза життю виникла внаслідок поставлення в небезпечний для життя стан суб`єктом злочину чи внаслідок подій або явищ, не пов`язаних з поведінкою винного; г) суб`єкт злочину має можливість надати необхідну потерпілому допомогу.

Із законодавчого визначення випливає, що моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації діяння як злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за статтею 135 КК. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 встановлено, що після наїзду на пішоходів, достовірно знаючи, що такими своїми діями він поставив принаймні одного з потерпілих у небезпечний для життя стан, маючи можливість для надання допомоги, не виконав свого обов`язку, не переконався у тому, чи потребують потерпілі допомоги, не чинив спроб викликати карету швидкої допомоги відвезти потерпілих до найближчого лікувального закладу, а умисно залишив у небезпеці.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 159 від 28.09.2016, враховуючи характер тілесних ушкоджень, врятувати життя ОСОБА_20 наданням своєчасної, кваліфікованої, медичної допомоги було неможливо. В той же час, згідно висновку судово-медичної експертизи № 158 від 28.09.2016, враховуючи характер поєднаної травми, наданням своєчасної, кваліфікованої медичної допомоги, врятувати життя ОСОБА_19 видається малоймовірним.

Як випливає з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 з подальшими змінами «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, правил водіння або експлуатації машин і наступне залишення потерпілого від такого злочину без допомоги слід кваліфікувати за наявності до того підстав за сукупністю злочинів, передбачених відповідною частиною ст. 286 та відповідною частиною ст. 135 КК України.

З показань свідка ОСОБА_24 та обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що останній після дорожньо-транспортної пригоди, бачив потерпілого ОСОБА_11 , який на його думку не виявляв ознак життя, після цього вживав активних заходів до переміщення з місця дорожньо-транспортної пригоди автомобіля за місцем свого проживання, що свідчить про те, що ОСОБА_8 усвідомлював, що здійснив наїзд на пішохода і залишив його в небезпеці.

Такий злочин вважається закінченим з моменту залишення потерпілого без допомоги, незалежно від того, запобігла би чи ні надана допомога можливій смерті чи іншим тяжким наслідкам.

-12-

Враховуючи викладене, колегії суддів визнає установленим, що ОСОБА_8 вчинивши 22.06.2016, приблизно о 05 год. 30 хв. наїзд на потерпілих ОСОБА_20 і ОСОБА_19 , не намагався вжити заходи щодо надання потерпілим медичної допомоги та транспортування їх до медичного закладу, хоча сам поставив їх в небезпечний для життя стан, та з метою уникнення від кримінальної відповідальності, залишив їх без допомоги у небезпечному для життя стані, з місця події втік та за допомогою невстановлених досудовим розслідуванням осіб, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, перемістив з місця події свій автомобілем, який сховав по місцю свого проживання, а сам переховувався від поліції, до 23.08.2016. Зазначене діяння ОСОБА_8 містить склад злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України стверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні апеляційного суду доказів, а саме: протоколами огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 22.07.2016, схемою до огляду місця ДТП з фототаблицею, в яких зафіксовано місце дорожньо-транспортної пригоди, розташування транспортного засобу, трупів, які були учасниками пригоди, уламки, сліди кров; протоколом огляду предмету та його переогляду від 25.08.2016, яким підтверджено та зафіксовано обставини, за яких транспортний засіб, яким керував ОСОБА_8 після дорожньо-транспортної пригоди, шляхом штовхання був переміщений з місця пригоди на подвір`я будинку в якому мешкає ОСОБА_8 ..

Протоколом проведення слідчих експериментів від 22.09.2016, проведених за участю свідка ОСОБА_24 та фототаблицями до них, відповідно до яких зафіксовано місце та обставини, які мали місце до дорожньо-транспортної пригоди, під час її настання та обставини, які мали місце після події.

Висновком № 453 від 10.09.2016 судової автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля стверджується, що несправності системи освітлення та світлової сигналізації автомобіля «Мерседес Віто», р. н. НОМЕР_1 виникли в результаті дорожньо - транспортної пригоди.

Висновком №485 від 26.09.2016 судової автотехнічної експертизи стверджується, що ОСОБА_8 керуючи автомобілем марки «Мерседес Віто», р. н. НОМЕР_1 , за встановлених в обвинуваченні часі та обставин, при дотриманні безпечного інтервалу, мав технічну можливість уникнути даної пригоди, згідно з вимогами пунктів 2.10 (а), 12.2, 12.3, 13.3 та 1.10 «узбіччя» Правил дорожнього руху України.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 159 від 28.09.2016, ОСОБА_20 внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження у вигляді: саден шкірних покровів щоки зліва, ділянки нижньої щелепи та підборіддя зліва, саден-подряпин шкірних покровів черева зліва та ліво-бокової поверхні грудної клітки, правого стегна в верхній третині по поредньо-зовнішній поверхні, правої гомілки в середньо-нижній третині, забійної рани м`яких тканин правої гомілки в верхній третині по задньо-зовнішній поверхні, закритого перелому кісток основи черепа, субархноїдального крововиливу конвекситальної та базальної поверхні обох півкуль з забоєм головного мозку, розриву атланто-окципітального зчленування, закритого подвійного перелому хребта у грудному відділі з повним розривом спинного мозку, закритого перелому кісток лівої гомілки в нижній третині, розриву легені, забою нирок. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмету, могли виникнути в пішохода внаслідок зіткнення з автотранспортним засобом, мікроавтобусом, від удару

-13-

виступаючими частинами його. В момент первинного контакту з транспортним засобом потерпіла знаходилася в вертикальному чи близькому до нього положенні, повернутою задньою поверхнею тіла до травмуючих поверхонь. Тому такі ушкодження є небезпечні для життя в момент їх спричинення і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і з безпосередньою причиною настання смерті знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку. Врятувати життя ОСОБА_20 наданням своєчасної, кваліфікованої медичної допомоги було неможливо .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 158 від 28.09.2016, пішохід ОСОБА_19 отримав тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної тупої травма голови, грудної клітки та хребта у вигляді закритого перелому кісток черепа, субархноїдального крововиливу та забою мозку, розриву атланто-окципітального зчленування, перелому грудного відділу хребта з розривом міжхребцевого диску та пошкодженням спинного мозку, забоєм та розривом легенів, супроводжувалося внутрішньою кровотечею і виникненням гемотораксу (близько 1800 мл), травматичний шок. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмету, могли виникнути в пішохода внаслідок зіткнення з автотранспортним засобом, мікроавтобусом, від удару виступаючими частинами його. В момент первинного контакту з транспортним засобом потерпілий знаходилася в вертикальному чи близькому до нього положенні, повернутою задньою дещо правою боковою поверхнею тіла до травмуючих поверхонь. Тому такі ушкодження є небезпечні для життя в момент їх спричинення і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і з безпосередньою причиною настання смерті знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку. Врятувати життя ОСОБА_19 наданням своєчасної, кваліфікованої медичної допомоги видається малоймовірним.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_8 скоїв злочин, передбачений ч.1 ст.135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

При призначенні ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.135 КК України, колегія суддів у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані щодо особи обвинуваченого, зокрема те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередню характеристику по місцю проживання, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та наслідки вчиненого злочину, а саме настання смерті двох осіб.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, оскільки саме таке покарання відповідатиме положенням ст.50 КК України та вимогам ч.2 ст.65 КК України і буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, у відповідності до вимог ч.3 ст.407 КПК України зазначений вирок, в частині виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом в цій частині нового вироку.

Враховуючи викладене, змінені апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників адвокатів ОСОБА_15 та ОСОБА_9 задоволенню не підлягають, а апеляційні скарги начальника Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури та прокурора відділу прокуратури Закарпатської області підлягають до часткового задоволення.

-14-

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 420 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

змінені апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників адвокатів ОСОБА_15 та ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а апеляційні скарги начальника Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури та прокурора відділу прокуратури Закарпатської області - задовольнити частково.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.11.2017 щодо ОСОБА_8 в частині виправдання його за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України - скасувати.

Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 25.08.2016.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015, № 838-VIIІ зарахувати в строк відбування ОСОБА_8 покарання за цим вироком, термін попереднього ув`язнення з 25.08.2016 до 17.09.2018 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09.11.2017 щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на протязі трьох місяців з дня його проголошення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :