Справа №339/412/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2018 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000589 щодо обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Стрий, зареєстрованого на проживання АДРЕСА_1 та проживаючого без реєстрації в АДРЕСА_2 , громадянина України, неодруженого, непрацюючого, згідно ст. 89 КК України є таким, що немає судимості
за ч.2 ст.307 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
В провадженні суду перебувають матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.2 ст. 307 КК України.
Зокрема, він обвинувачується в тому, що незаконно придбав в невстановлений слідством час, в невстановленої слідство особи та за невстановлених слідством обставин з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено макову солому у великих розмірах ( 453,891г та 4,302г), яку незаконно зберігав по місцю фактичного проживання, що по АДРЕСА_2 , а в подальшому, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, незаконно збув особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - макову солому кількістю в перерахунку на суху речовину 272, 51 грами.
27.06.2018 року прокурор подав клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до 60 діб, мотивуючим тим, що ризики, встановлені судом при обранні запобіжного заходу не змінились та продовжують існувати: ухилення обвинуваченого від суду, продовження зайняття протиправною діяльністю, незаконного впливу на свідків, оскільки вчинив тяжкий злочин, за який відповідно до КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі, ніде не працює, немає міцних соціальних зв`язків.
В судовому засіданні прокурор підтримала вказане клопотання та вказала на те, що незважаючи на те, що судом багато раз продовжувався строк тримання під вартою обвинуваченому. одгак розгляд справи завершити неможливо, оскільки не з"являються свідки сторони обвинувачення : працівники поліції, а окрім того, прокурор бажає заявити також і клопотання про призначення експертизи, щодо змісту якого вона визначиться в наступному судовому засіданні.
Обвинувачений та його захисник з клопотанням прокурора про продовження строку тримання під вартою не згодні, вважають, що недостатньо доказів про наявність ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, адже свідки обвинувачення допитані, за винятком свідків працівників поліції, які не з"являються в судові засідання. Просять застосувати більш м"який запобіжний захід - особисте зобов"язання.
Обвинувачений також вважає достатнім для нього запобіжним заходом особисте зобов`язання, переховуватись від суду він наміру не має, як і скоювати нові злочини, розуміючи наслідки.
Вивчивши клопотання та надані матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд приходить до наступних висновків.
30.09.2017 року ОСОБА_4 оголошено про підозру у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч. 2 ст.307 КК України та затримано в порядку ст. 208 КПК України 30.09.2017 року.
02 жовтня 2017 року йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який судом неодноразово продовжувався , зокрема, аж 5 раз, включно до 04.07.2018 року.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Таран проти України від 17 жовтня 2013 року зазначено, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове увязнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).
Крім того, у згаданому вище рішенні Європейського суду Таран проти України йдеться про те, що з плином часу продовжуване тримання заявника під вартою потребує більшого обґрунтування.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що закріплено частиною 5 статті 9 Кримінального процесуального кодексу України.
Розглядаючи клопотання прокурора про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує, що ОСОБА_4 є особою, яка немає судимості, є батьком неповнолітньої дитини, має зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_1 , але проживав без реєстрації по АДРЕСА_2 разом з гр. ОСОБА_6 , з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах.
У судовому засіданні обвинувачений пояснив, що він не вчиняв даний злочин, оскільки вважає, що мала місце правокація злочині зі строни працівників правоохоронних органів. Також зазначив, що за пів року перебування під вартою у нього погіршився стан здоров`я, він не може сидіти з причин захворювання і тому всі судові засідання, перебуває стоячи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Антонов проти України від 22 жовтня 2015 року держава повинна забезпечити тримання особи під вартою в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а спосіб і метод позбавлення свободи не завдають їй душевного страждання чи труднощів, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний триманню під вартою, і щоб з урахуванням практичних вимог увязнення належним чином забезпечувалися охорона здоровя такої особи та її благополуччя.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу, прокурор посилається на ризики, які, на її думку, існують з боку обвинуваченого ОСОБА_4 .
Однак вказані ризики з 02.10.2017 року з моменту обрання запобіжного заходу відповідно до клопотань прокурора є незмінними.
Так, прокурор вважає, що ОСОБА_4 може, здійснювати незаконний вплив на свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Аналіз судових рішень, якими відносно обвинуваченого було обрано та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (ухвали від 2.10.2017 28.11.2017 року, 26.01.2018 року, 15.03.2018 року, 07.05.2018 року, 05.06.2018 року ) однозначно вказують на обставину, яка на теперішній час відпала, оскільки вказані в реєстрі матеріалів досудового розслідування свідки на даний час всі допитані. А ризик того, що що обвинувачений може впливати на свідків, які ще не опитані судом в зв"язку з їх повторною неявкою в судове засідання, є сумнівним, оскільки вказані особи є працівниками поліції.
В поданому до суду клопотанні обвинувачений зазначив, що на даний час він не має намірів переховуватись від суду, продовжувати злочинну діяльність, а також перешкоджати кримінальному провадженню.
Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то судом встановлено, що обвинувачений є таким, що немає судимості, і з 2011 року до кримінальної відповідальності не притягувався. Будь-яких доказів на підтвердження того, що він є схильним до вчинення кримінальних правопорушень суду не подано, а отже і достатніх доказів поза розумним сумнівом на підтвердження того, що вказаний ризик взагалі існує у обвинуваченого не подано.
При цьому, судом встановлено, що місце проживання його відоме, оскільки він проживає із співжителькою в м.Болехові .
Вищевказані обставини у своїй сукупності дають суду підстави вважати, що в даний момент значно знизився ризик того, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, продовжить злочинну діяльність.
Згідно ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Іншою підставою для продовження тримання під вартою обвинуваченого прокурор вважає наявність обгрунтованої підозри обвинуваченого у вчинення злочину, за яке перебачено покарання від шести років позбавлення волі.
Разом з тим, у багатьох рішеннях, винесених щодо України (зокрема у справах: «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) від 6 листопада 2008 року; «Фельдман проти України» (Feldman v. Ukraine) від 8 квітня 2010 року; «Ткачов проти України» (Tkachev v. Ukraine) від 13 грудня 2007 року; «Петухов проти України» (Petukhov v. Ukraine) від 21 жовтня 2010 року; «Прокопенко проти України» (Prokopenko v. Ukraine) від 20 січня 2011 року та інших) Європейський суд з прав людини констатував порушення прав заявників, гарантованих пунктом 3 статті 5 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (Конвенція).
При цьому у вказаних рішеннях суд зазначив, що національні суди повинні в першу чергу забезпечувати, щоб у конкретній справі запобіжне ув`язнення обвинуваченого не перевищувало розумний строк. Для цього вони зобов`язані, беручи належним чином до уваги принцип презумпції невинуватості, дослідити всі обставини справи, які можуть підтвердити або спростувати наявність суспільної потреби, яка виправдовує відхилення від вимоги щодо поваги до свободи особи.
Незмінність підстав для підозри, що заарештована особа вчинила правопорушення, є необхідною умовою (sine qua non) для того, щоб подальше тримання її під вартою вважалося законним. Проте через деякий час ця умова вже перестає бути достатньою. Тоді суд повинен встановити, чи інші підстави, на яких ґрунтуються рішення судових органів, продовжують виправдовувати позбавлення свободи.
Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.
Зважаючи на викладене, а також те, що ризики, які були підставою для обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою на теперішній час зменшились, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого, однак не насильницького злочину, протягом тривалого часу утримується під вартою ( 9 міс.) і сама по собі наявність обґрунтованої підозри, в даному випадку, при відсутності інших підстав для продовження тримання під вартою, не може виправдовувати подальше тримання обвинуваченого під вартою, то суд приходить до висновку, що продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є недоцільним.
При цьому, положення ст. 331 КПК України передбачають можливість суду замінити раніше обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід.
Тому достатніх підстав для продовження тримання обвинуваченого під вартою немає, а забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого може і більш м`який запобіжний захід особисте зобов`язання.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобовязаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш мяких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш мякий запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обовязки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Згідно з вимогами ст. 179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 179, 194, 331, КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з під варти у залі суду негайно.
Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу задовольнити.
Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
ОСОБА_4 зобов`язати:
1) за викликом слідчого, прокурора або суду, в залежності від стадії кримінального провадження прибувати, для слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій;
2) не відлучатися за межі Болехівської міської ради, Долинського району без дозволу слідчого, прокурора або суду;
3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.
Дані зобов`язання застосовуються до обвинуваченого на строк 2 (два) місяці з дати винесення цієї ухвали до 02 вересня 2018 року.
Контроль за виконання ухвали покласти на прокурора .
Роз`яснити ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Продовження цього строку можливе у порядку, передбаченому ст. 199 КПК України.
Вручити копію цієї ухвали обвинуваченому негайно після її оголошення.
Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1