Справа № 569/7697/18
УХВАЛА

07 червня 2018 року м. Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області
в особі слідчого судді - ОСОБА_1
з участю секретаря - ОСОБА_2
скаржника - ОСОБА_3
прокурора - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Рівне об`єднані скарги від 25.04.2018 року ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора,

ВСТАНОВИВ:
До Рівненського міського суду Рівненської області надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора.
В своїй скарзі за №569/7697/18 скаржник просить зобов`язати уповноважену особу прокуратури Рівненської області внести відомості про вчинення прокурором Рівненської області ОСОБА_5 кримінального правопорушення з приводу не виконання судового рішення, відповідальність за яке передбачена за ч.2 ст.382 КК України та зобов`язати уповноважену особу прокуратури Рівненської області внести відомості до ЄРДР відповідно до положення про порядок ведення до ЄРДР затвердженого Генеральною прокуратурою України №139 від 06.04.2016 року. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 56 КПК України зобов`язати уповноважену особу прокуратури Рівненської області визнати його потерпілим по даному кримінальному провадженні.
В скарзі за №569/7698/18 скаржник просить зобов`язати уповноважену особу прокуратури Рівненської області внести відомості про вчинення прокурором Рівненської області ОСОБА_5 кримінального правопорушення з приводу не виконання судового рішення, відповідальність за яке передбачена за ч.2 ст.382 КК України та зобов`язати уповноважену особу прокуратури Рівненської області внести відомості до ЄРДР відповідно до положення про порядок ведення до ЄРДР затвердженого Генеральною прокуратурою України №139 від 06.04.2016 року. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 56 КПК України зобов`язати уповноважену особу прокуратури Рівненської області визнати його потерпілим по даному кримінальному провадженні.
Скаржник ОСОБА_6 в судовому засіданні свою скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задоволити.
Прокурор в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення скарги, пояснив, що скарга безпідставна та не обґрунтована.
Заслухавши пояснення скаржника та прокурора, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст.303 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України: «1. Слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування».
Відповідно до ч.4 ст.214 КПК України: Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається».
Згідно підпунктів 1, 2, 3, 4, 5, 15 пункту 2.1 розділу 2 Наказу Генеральної прокуратури України від 17.08.2012 року №69 "Про Єдиний реєстр досудових розслідувань" - до Реєстру вносяться відомості про: час та дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; об`єднання та виділення досудових розслідувань.
Ч. 1 ст. 11 КК України визначено, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Об`єктом злочину є порядок діяльності суду як органу правосуддя, що передбачає точне і своєчасне виконання його рішень.
З об`єктивної сторони невиконання судового рішення може характеризуватися: 1) невиконанням службовою особою вироку, рішення, ухвали чи постанови суду, що набрали законної сили;
2) перешкоджанням службовою особою виконанню вироку, рішення, ухвали чи постанови суду, що набрали законної сили (ч. 1 ст. 382); 3) невиконанням службовою особою рішення Європейського суду з прав людини (ч. З ст. 382).
Невиконання судового рішення полягає у невжитті службовою особою, до якої звернуто виконання вироку, рішення, ухвали або постанови суду, що набрали законної сили, передбачених законом заходів щодо їх виконання. Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Відмова означає явне, відкрите, висловлене усно або письмово небажання службової особи виконати судове рішення (наприклад, керівник підприємства відверто ігнорує рішення суду про заміну споживачеві придбаного ним неякісного товару на аналогічний товар належної якості). Ухилення - та сама відмова, яка має завуальований характер: службова особа відкрито не заявляє про відмову виконати судове рішення, але діє таким чином, що фактично унеможливлює його виконання.
Перешкоджання виконанню судового рішення передбачає протидію службової особи, наділеної законом певними повноваженнями щодо реалізації вимог, які у ньому містяться, з метою недопущення його реалізації. Така протидія може виражатися у прямій забороні своїм підлеглим виконувати вимоги державних виконавців державної виконавчої служби, погрозі застосувати до певних осіб, у тому числі і службових, насильства, спробі підкупити чи обманути їх з метою недопущення виконання судового рішення.
Відповідальність за ч. ч. 1 і 2 ст. 382 настає у випадку невиконання рішення лише одного органу державної влади - суду. Поняттям суд охоплюються всі існуючі в Україні суди, які входять до судової системи України: Конституційний Суд України і суди загальної юрисдикції, у т.ч. спеціалізовані. Під вказане поняття не підпадають товариські і третейські суди, Міжнародний комерційний арбітражний суд та Морська арбітражна комісія при Торгово-промисловій палаті України.
Європейський суд з прав людини, відповідальність за невиконання рішень якого передбачена ч. З ст. 382. - це міжнародний суд, створений Державами-учасницями Конвенції про захист прав і основних свобод людини з метою забезпечення виконання ними своїх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї. Відповідальність за невиконання рішення будь-якого іншого міжнародного суду КК не передбачає.
Рішення суду (у вузькому значенні) - це письмовий акт, який приймає господарський суд при вирішенні господарського спору по суті (задоволення позову, відмова в позові), загальний суд при вирішенні цивільної справи, КС за результатами розгляду справ щодо конституційності законів та інших правових актів ВР, актів Президента України, актів КМ, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Як зазначено у диспозиції ч. 1 ст. 382, відповідальність настає у випадку невиконання чи перешкоджання виконанню службовою особою тільки таких судових рішень, які набрали законної сили. Вказівка на цю обставину є абсолютно обґрунтованою, оскільки судові рішення, що не набрали законної сили, не вважаються остаточними і можуть бути змінені. Незважаючи на те, що ч. З ст. 382 не містить аналогічної вказівки, так само і рішення Європейського суду з прав людини підлягають виконанню лише за умови, якщо вони є остаточними. Остаточне рішення, як правило, виносить відповідна палата, яка розглядає справу, а в передбачених зазначеною Конвенцією виняткових випадках - Велика палата Європейського суду з прав людини.
Відповідальність за ст. 382 може настати лише у випадку невиконання службовою особою правосудного судового рішення. Неправосудне судове рішення відповідно до законодавства України підлягає скасуванню, а постановлення завідомо неправосудного судового рішення тягне відповідальність судді за ст. 375.
Для наявності складу злочину, передбаченого ч. ч. 1 і 3 ст. 382, не потрібно, щоб невиконання судового рішення було злісним. Злочин є закінченим з моменту відмови виконати судове рішення (з початку ухилення від виконання судового рішення) або з моменту перешкоджання його виконанню. Для визначення моменту закінчення цього злочину важливим є встановлення моменту надходження судового рішення до службової особи, яка повинна його виконувати, і строку виконання судового рішення, який встановлено законом або судом. Так, закон передбачає ряд випадків, коли рішення суду підлягає негайному виконанню (зокрема це стосується справ про поновлення на роботі незаконно Звільненого або переведеного працівника, про присудження працівникові заробітної плати) або коли негайне виконання рішення не допускається (наприклад, це стосується судових рішень у справах про виселення громадян з жилих приміщень).
Суб`єктом злочину може бути лише службова особа, яка відповідно до повноважень повинна була вчинити дії по виконанню судового рішення або завдяки своїм повноваженням мала можливість перешкодити останньому. Такими службовими особами можуть бути керівники та інші службові особи підприємств, установ, організацій, державні виконавці тощо.
Невиконання судового рішення іншою, крім службової, особою, може потягнути кримінальну (зокрема у випадках, передбачених ст. ст. 164, 165, 389, 390, 393, 395) або адміністративну відповідальність (ст. ст. 51-1, 185-6, 186-5 КАП).
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом.
Кваліфікуючими ознаками злочину закон визначає: 1) вчинення його службовою особою, яка посідає відповідальне чи особливо відповідальне становище або 2) особою, раніше судимою за цей злочин, і 3) заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам юридичних осіб (ч. 2 ст. 382).
Про поняття службової особи, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, істотної шкоди охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним чи громадським інтересам. або інтересам юридичних осіб - див. коментар, викладений у Загальних положеннях до розділу XVII Особливої частини КК. Про поняття судимості див. коментар до ст. 88.
Злочинне невиконання судового рішення, відповідальність за яке передбачена ст. 382, слід відрізняти від правопорушення, передбаченого ч. 1 ст185-6 КАП (залишення посадовою особою без розгляду окремої ухвали суду чи окремої постанови судді або невжиття заходів до усунення зазначених в них порушень закону, а так само несвоєчасна відповідь на окрему ухвалу суду чи окрему постанову судді) за предметом правопорушення (у ст. 382 КК йдеться про рішення, вирок, ухвалу або постанову суду, тоді як у ст, 185-6 КАП - про окрему ухвалу суду або окрему постанову судді) і за ознаками об`єктивної сторони, і від правопорушення, передбаченого ст. 186-5 КАП (керівництво об`єднанням громадян, яке примусово розпущено за рішенням суду, але продовжує діяти, а так само участь у діяльності такого об`єднання) - за об`єктом, суб`єктом і об`єктивною стороною.
Судом встановлено, що в провадженні прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні - прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Рівненської області молодшого радника юстиції ОСОБА_5 , перебувають матеріали кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015 від 25.01.2018, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України та за № 0000024 від 07.02.2018 року за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.
Постановою про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 15 лютого 2018 року об`єднано матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях за № 0000015 від 25.01.2018, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України та за № 0000024 від 07.02.2018 року за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, у одне кримінальне провадження.
Відповідно до постанови про відмову у визнанні потерпілим від 06.03.2018 року винесену прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні - прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Рівненської області молодшим радником юстиції ОСОБА_5 , вбачається, що у задоволенні клопотання ОСОБА_7 від 06.02.2018 у кримінальному провадженні за № 0000015 від 25.01.2018 щодо визнання його потерпілим - відмовлено.
Крім того згідно ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 04.05.2018 року по аналогічній скарзі вбачається, що у задоволенні ОСОБА_8 на бездіяльність уповноваженої особи прокуратури Рівненської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовлено.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області від 30.05.2018 року ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду від 04.05.2018 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_7 на бездіяльність уповноваженої особи прокуратури Рівненської області, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розлідувань залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У зв`язку з вище викладеним у поданій ОСОБА_3 заяві не наведено жодних об`єктивних відомостей, які б дійсно свідчили про наявність у діях прокурора ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України.
Отже, за змістом скарги щодо вчиненням прокурором ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, не є заявою про кримінальне правопорушення, оскільки в ній викладено власні міркування скаржника щодо вчинення правопорушень та висловлено незгоду з прийнятими рішеннями. Скарга не містить об`єктивних даних, що свідчать про ознаки того чи іншого правопорушення і ґрунтується лише на припущеннях та суперечить відомостям внесеним до ЄРДР, з огляду на що вона не може вважатись такою, яка підлягає внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
За таких обставин, підстав для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення не вбачається.
Відповідно до п. 1.2 Розділу ІІ Положення «Про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань» відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України.
Враховуючи вище викладене, слідчий суддя вважає, що скарга не обґрунтована та безпідставна, тому в задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 214, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :
В задоволенні об`єднаних скарг ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора - відмовити.
Ухвала слідчого судді, відповідно до ст.309 КПК України є остаточна та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1