11-кп/775/289/2018(м)
221/3116/16-к

Єдиний унікальний номер 221/3116/16-к Головуючий суддя у суді 1-ої інст.: ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/775/289/2018(м) Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.187 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області колегією суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000536 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 21 березня 2018 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Трудівське Волноваського району Донецької області, судимого:

1) 11 жовтня 2007 року Волноваським районним судом Донецької області за ч.3 ст.187, ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за постановою Автозаводського районного суду м.Кременчук 16 липня 2010 року звільнився умовно-достроково на 1 рік 3 місяці і 3 дні;

2) 13 жовтня 2011 року Мар`їнським районним судом Донецької області за ч.3 ст.186, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільнився 24 вересня 2015 року за відбуттям строку покарання, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 21 березня 2018 року ОСОБА_8 засуджено за ч.3 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що йому належить. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 21 квітня 2016 року до 21 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 22 червня 2017 року - такий строк зараховувати з розрахунку відповідності одному дню попереднього ув`язнення одного дня позбавлення волі. Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн. Вирішено питання про речові докази.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, 20 квітня 2016 року, в період часу з 01.00 год. до 04.00 год., більше точний час не встановлено, маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, на велосипеді приїхав до с. Бугас Волноваського району Донецької області, де залишив велосипед у балці поблизу присадибної ділянки будинку АДРЕСА_2 , після чого шляхом вільного доступу, через присадибну ділянку зайшов на подвір`я вказаного будинку, власником якого є ОСОБА_10 , яка є особою похилого віку.

З метою реалізації свого злочинного наміру, а саме - збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_8 підійшов до будинку, після чого, застосовуючи фізичну силу рук, демонтував дерев`яне вікно з рами та проник всередину даного будинку. Перебуваючи у будинку за вищезазначеною адресою, ОСОБА_8 тримаючи в руці металевий ліхтар, який приніс з собою, підійшов до ліжка ОСОБА_10 , яка в цей час спала, та направив ліхтар їй в обличчя. Від яскравого світла потерпіла ОСОБА_10 прокинулась. Після чого, ОСОБА_8 , утримуючи ліхтар лівою рукою над обличчям потерпілої ОСОБА_10 , придавив її правою рукою, утримуючи за обличчя, тим самим долонею закрив рот, щоб подавити опір останньої, і став вимагати гроші. Отримавши відмову в задоволенні вимоги, підніс до обличчя потерпілої ОСОБА_10 предмет, схожий на ніж, та знову став вимагати гроші, тим самим погрожував застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, яка зазнала нападу. ОСОБА_10 сприйняла погрози як реальні, та віддала ОСОБА_8 гроші у розмірі 3800 грн., які знаходилися під ковдрою її ліжка. В подальшому ОСОБА_8 кинув потерпілу з ліжка на підлогу, зв`язав їй руки за спиною скотчем, який приніс з собою, потім зв`язав рот хустиною, яку взяв на ліжку. Залишивши потерпілу ОСОБА_10 в такому стані, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, завдавши потерпілій майнової шкоди в сумі 3 800 грн.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 убачається, що вони просять вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 змінити, перекваліфікувавши дії останнього з ч.3 ст.187 КК України на ч.3 ст.186 КК України. В обґрунтування доводів апеляційних скарг зазначили, що умисел обвинуваченого, направлений на застосування психологічного насильства до потерпілої з негайною погрозою фізичного насильства, небезпечного для життя чи здоров`я в момент заподіяння, не доведений. Разом з тим, думка потерпілої про те, що вона злякалась за своє життя в момент грабежу, ґрунтується лише на її суб`єктивній думці та об`єктивно не підтверджується зібраними у справі доказами.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 змінити, перекваліфікувавши дії останнього з ч.3 ст.187 КК України на ч.3 ст.186 КК України, й призначити покарання відповідно до санкції статті.

Прокурорів, які заперечували відносно задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований, просили залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, ознайомившись із доводами апеляційних скарг захисника та обвинуваченого в їх межах, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг сторони захисту, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки вважає, що висновки суду, за викладених у вироку обставин, щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 саме за ч.3 ст.187 КК України, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаного з проникненням у житло, є вірним та відповідають роз`яренням, які містяться в постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 14 листопада 2013 року №5-35кс13 щодо розмежування розбою від грабежу, поєднаного з насильством.

Зокрема, особа, яка вчиняє грабіж, не вдається до демонстративної агресивно-насильницької поведінки і своїм станом та характером дій не виражає її, не використовує предметів із підвищеною травмувальною дією, не застосовує засобів впливу, які очевидно можуть призвести до наслідків, небезпечних для життя чи здоров`я, не погрожує застосуванням саме такого насильства, оскільки такі погрози при грабежі об`єктивно неможливі.

Вирішуючи питання про наявність в діях винної особи названих кваліфікуючих ознак, місцевий суд з`ясував, з якою саме метою обвинувачений ОСОБА_8 опинився в будинку АДРЕСА_3 , коли саме в нього виник умисел на вчинення розбою, спосіб вчинення протиправних дій, належним чином виклавши у вироку обставини скоєнні обвинуваченим вказаного злочину, чи дотримався вимог, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах проти власності».

З матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні суду першої інстанції не заперечував й апеляційних скаргах із захисником не оспорювали обставин проникнення в житлове приміщення потерпілої, корисливу мету таких дій, заволодіння грошима потерпілої, однак не визнавав використання будь-яких колото-ріжучих предметів та застосування насильства, стверджуючи, що ножа у нього не було, він лише світив потерпілій в очі металевим ліхтариком, після чого поклав її на підлогу обличчям до низу, замотав її руки за спиною «скотчем», зав`язав їй рота хусткою.

Колегія суддів відноситься критично до доводів апеляційних скарг обвинуваченого та захисника щодо заперечення винуватості у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та приходить до висновку, що часткове визнання ним вини викликане лише його бажанням ухилитися від кримінальної відповідальності.

Допитана судом під час судового слідства в місцевому суді в режимі відеоконференції потерпіла ОСОБА_10 надала показання щодо обставин розбійного нападу, повідомивши про те, що 20 квітня 2016 року, коли вона вже відпочивала хтось засвітив її очі прожектором, після чого приставивши їй щось холодне до горла, почав вимагати гроші. Перелякавшись, вона дістала і віддала грошові кошти в сумі 3800 грн. Після чого нападник зав`язав їй руки «скотчем» за спиною та закрив рота її ж хустинкою, і залишив її на підлозі, а сам пішов. Погрозу вона сприймала реально, боячись за своєї життя під час вчинення злочину. До того ж показала, що раніше дід ОСОБА_8 приходив до неї та просив позичити гроші у розмірі 2000 грн. на операцію онуку.

Зазначені показання потерпілої підтвердили свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Зі слів потерпілої пояснили, що обвинувачений проник у житло, засвіти в очі ОСОБА_10 , приставив ножа до її горла та вимагав гроші. Потерпіла, злякавшись, віддала гроші обвинуваченому.

Свідок ОСОБА_13 , будучи запрошеним працівниками правоохоронного органу в якості понятого, суду пояснив, що зі слів ОСОБА_8 останній проник до житла потерпілої, зв`язав її, показав поліції де знаходяться гроші, які знаходились в пакеті у сараї, дістав їх та передав їх поліції.

Свідок ОСОБА_14 підтвердив зазначені вище показання, додавши при цьому, що тілесних ушкоджень на ОСОБА_10 він не бачив, не відомо скільки грошей в неї було викрадено його онуком ОСОБА_8 . Мати обвинуваченого просила вибачення у потерпілої.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що дізналась, що її сином відносно ОСОБА_10 вчинено злочин. Під час обшуку він пояснював, що дійсно вчинив цей злочин, оскільки йому були необхідні гроші, а на роботу він не міг працевлаштуватись. Однак, під час вчиненні злочину він не застосовував ніж щодо потерпілої.

Недовіряти таким показанням потерпілої у колегії суддів підстав немає, оскільки вони повністю узгоджуються письмовими доказами: заявою ОСОБА_10 щодо факту вчинення злочину (т.1, а.кп.111); протоколами огляду місця події (т.1, а.кп.112-127, 139-147); протоколом обшуку (т.1, а.кп.137-138); протоколом пред`явлення особи для впізнання (т.1, а.кп.152-155); протоколами проведення слідчого експерименту (т.1, а.кп.157-165, 178-184).

На міркування колегії суддів, саме ці обставини в сукупності давали місцевому суду підстави вважати, що умисел на розбійний напад у обвинуваченого виник на початку вчинення ним кримінального правопорушення оскільки в даному випадку мало місце готування до злочину.

Цей же висновок випливає і з конкретного способу посягання на майно, зокрема, проникнення у житлове приміщення вночі, затуляння рота потерпілої, затуляння кляпом рота, наявності ліхтаря, скотча, заздалегідь заготовлених для зв`язування рук потерпілої.

Отже, діями обвинуваченого була пригнічена воля потерпілої до опору, що дозволило ОСОБА_8 заволодіти грошима потерпілої.

Поведінка ж обвинуваченого у вказаній обстановці є підступною, несподіваною, раптовою і неспровокованою, з вираженими агресивно-насильницькими ознаками, спрямована проти волі потерпілої, із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, а тому має розцінюватися, як розбій.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту не містять в собі доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, як щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, так і правильності юридичної кваліфікації скоєного ним кримінального правопорушення.

Не заслуговують на увагу доводи захисту щодо перекваліфікації дій ОСОБА_8 на ч.3 ст.186 КК України, оскільки він тілесних ушкоджень, небезпечних для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_10 , не спричиняв, будь-яких колото-ріжучих предметів він не мав. Такі обґрунтування сторони захисту повністю спростовуються показаннями потерпілої, свідків, дослідженими в суді першої інстанції доказами, зі змісту яких випливає, що насильницькі дії обвинуваченого були спрямовані виключно на подолання опору потерпілої та заволодіння її майном. Не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого і не встановлення предмета, за допомогою якого вчинявся розбійний напад.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, місцевий суд, проаналізувавши зібрані докази у справі, на підставі ретельного, повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Докази, якими суд обґрунтував свої висновки про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, є належними, допустимими, достатніми та достовірними і сумнівів у колегії суддів не викликають.

Що стосується призначеного покарання обвинуваченому, то воно, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.65 КК України та роз`ясненням, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання ОСОБА_8 , врахував конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і ступінь його суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують їх особи, в тому числі й ті, на які є посилання сторони захисту у поданих апеляційних скаргах.

Так, ОСОБА_8 не одружений, не працює, негативно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у нарколога і психіатра, раніше судимий за скоєння умисних тяжких злочинів, вчинив новий особливо тяжкий злочин, що свідчить про його злочинну спрямованість та небажання ставати на шлях виправлення, а тому підстав для пом`якшення йому покарання колегія суддів не знаходить.

При цьому, обвинувачений вчинив найнебезпечніший корисливо-насильницький злочин, одночасно посягнувши на два об`єкти - значущі соціальні цінності, поставлені під особливу охорону державою, як право власності та особу (її здоров`я і життя).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, судом, відповідно до вимог ст.66 КК України, обґрунтовано віднесено активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку.

Злочин скоєний щодо особи похилого віку, що є обставиною, яка в силу положень ст.67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченому. Крім того, у діях обвинуваченого ОСОБА_8 наявний і рецидив злочинів.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання призначене в межах санкції ч.3 ст.187 КК України і, на думку колегії суддів, за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення місцевого суду, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченим покарання в апеляційних скаргах не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційних скарг захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 21 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає необхідним залишити вирок суду без змін, а апеляційні скарги захисника та обвинуваченого без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, Суд

ухвалив:

апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 21 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_______________ ________________ ________________

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4