Справа № 344/9108/14-к
Провадження № 11-кп/4808/35/18
Категорія ч. 2 ст. 190 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002753 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2018 року, згідно з яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, українця, громадянина України, раніше судимого 03 жовтня 2011 року Рожнятівськти районним судом Івано-Франківської області від за ч. 3 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України, з урахуванням ухвал колегії судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2013 року, до трьох років позбавлення волі, з застосуванням ст. 75 КК України звільнено від призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, 08 грудня 2015 року Рожнятівським районним судом Івано-Франківської за ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, з врахуванням вироку Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено рахувати з 19 листопада 2017 року, з моменту затримання.

Зараховано обвинуваченому в строк відбуття покарання перебування обвинуваченого під вартою з 17 квітня 2012 року по 31 липня 2012 року та з 12 травня 2015 року по 19 червня 2015 року під час перебування під вартою в слідчому ізоляторі м. Праги (Республіка Чехія) в процесі здійснення процедури екстрадиційного арешту, з розрахунку, відповідно до вимог ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року), що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 35240 грн, відповідно до квитанції № N1CFB42884 від 12 січня 2018 року, вирішено повернути заставодавцю ОСОБА_9 .

Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_8 в користь держави 1149 грн 48 коп. за проведення судово-трасологічної, судово-дактилоскопічної та автотоварознавчої експертиз.

за участю прокурора ОСОБА_10 ,,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким: ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання приєднати частину покарання, призначеного вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2018 року, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; в термін відбування покарання зарахувати покарання, відбуте за вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2018 року; на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднати невідбуте покарання за вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2011 року (з урахуванням ухвал колегії судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2013 року) та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з 19 листопада 2017 року, з моменту затримання. В решті просить вирок суду залишити без змін.

Прокурор вважає вирок суду першої інстанції незаконним з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Посилається на те, що суд, призначаючи покарання за сукупністю злочинів, належним чином не мотивував свого рішення. Вважає, що остаточне покарання ОСОБА_8 необхідно призначати на підставі ч. 4 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 КК України. На його думку, суд не виконав приписи ст. 65 КК України, призначивши покарання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 1 року позбавлення волі. Вказує, що при призначенні покарання судом не взято до уваги більшу суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та не враховано, що останній раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Зазначає, що враховуючи ці обставини, покарання, призначене ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк один рік за вчинення шахрайських дій, повторно, до відбуття покарання за вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2011 року, не відповідає меті, засадам застосування кримінального покарання та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду. Вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання, у зв`язку з несправедливою м`якістю, не буде необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману, повторно.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_8 , маючи тимчасовий доступ до користування автомобілем марки «АUDI А4», номер кузова НОМЕР_1 , який належить на праві власності його батьку ОСОБА_13 , переслідуючи мету, заволодіти чужим майном шляхом обману, із метою реалізації свого злочинного наміру, виставив оголошення в мережі Інтернет на порталі «АVТОRIA.uа» про продаж вищевказаного автомобіля. В подальшому, до ОСОБА_8 з приводу купівлі даного автомобіля звернувся потерпілий ОСОБА_14 , з яким останній не маючи жодних повноважень щодо розпоряджання майном свого батька, уклав «мниму» угоду, за що отримав грошові кошти в сумі 48000 грн. Однак, під час продажу автомобіля марки «АUDI А4», номер кузова НОМЕР_1 , реалізовуючи свій злочинний намір направлений на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_14 , шляхом обману, що виразився у приховуванні від потерпілого ще одного комплекту ключів від вказаного автомобіля, передав йому дублікат ключа, не повідомивши останнього про наявність ще одного ключа, який ОСОБА_8 залишив собі. 05 вересня 2013 року обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи в м. Івано-Франківську, по вул. Тролейбусній, 2, діючи з прямим умислом та з корисливих мотивів, користуючись тим, що у нього в наявності є ще один комплект ключів, заволодів вищевказаним автомобілем та в подальшому з місця події втік. Своїми протиправними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_14 майнової шкоди в розмірі 48000 гривень.

Потерпілий ОСОБА_14 та захисник ОСОБА_15 в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за їх участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило. Захисник ОСОБА_15 подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі. Обвинувачений ОСОБА_8 просив розглядати апеляційну скаргу у відсутність захисника ОСОБА_15 .

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їхвідсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав частково доводи апеляційної скарги та просив призначити новий судовий розгляд, вказав, що суд першої інстанції не встановив та не зазначив час та вчинення правопорушення, не перевірив правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 ;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_11 вважають вирок суду законним та обґрунтованим, а тому просять залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення;

- представник потерпілого ОСОБА_12 пояснив, що потерпілому збитки відшкодовано, просив залишити оскаржений вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно із приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Неухильне дотримання передбачених законом вимог є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин справи, встановлення істини в справі й прийняття правильного рішення.

Проте, суд першої інстанції при постановлені судового рішення знехтував вказаними вимогами закону, що призвело до істотного порушення вимог діючого кримінального законодавства.

Зміст мотивувальної частини вироку визначається предметом доказування (ст. 91 КПК України) у кримінальному провадженні, а також складом кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченому і який визнано доведеним (або недоведеним) судом.

За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині обвинувального вироку належить викласти, зокрема формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження: події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, які мають істотне значення та згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмета доказування.

Індивідуалізація предмета доказування по конкретному провадженню здійснюється з урахуванням вимог диспозиції статті Кримінального кодексу, за якою кваліфікується діяння, що підлягає доказуванню.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному проваджені підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3)вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_8 судом першої інстанції був постановлений обвинувальний вирок. Однак, незважаючи визначеність і категоричність вироку як судового рішення, не усунені всі сумніви у винуватості цієї особи, не спростовано всі доводи на захист обвинуваченого.

Суд дійшов до висновку, що ОСОБА_8 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману, повторно, за обставин, викладених в обвинувальному акті, та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 190 КК України.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК України, необхідно прийти до висновку, що при вирішенні питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, визнання обвинуваченим вини у вчиненні злочину не є вирішальним, оскільки обвинувачення складається із сукупності різних фактів, які не є однаковими за своїм юридичним значенням.

Виконуючи вищевказану вимогу кримінального процесуального закону, суд першої інстанції повинен конкретизувати кожну із обставин вказаних в обвинуваченні, яка має значення для правильного розгляду справи по суті і стосовно якої він приймає рішення про недоцільність дослідження доказів.

Суд першої інстанції повинен вказати, які саме обставини не потребують доказування і вважаються встановленими в зв`язку з тим, що не оспорюються ніким із учасників кримінального провадження, переконатися, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і після постановлення судового рішення, будуть позбавлені права оскаржити їх в апеляційному порядку.

Так, згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0002753, затвердженим прокурором 19 червня 2014 року, ОСОБА_8 пред`явлене обвинувачення фактично у тому, що він:

1) переслідуючи мету, заволодіти чужим майном шляхом обману, із метою реалізації свого злочинного наміру, не маючи жодних повноважень щодо розпоряджання майном свого батька, уклав «мниму» угоду з потерпілим ОСОБА_14 , за що отримав грошові кошти в сумі 48000 грн;

2) 05 вересня 2013 року, перебуваючи в АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом та з корисливих мотивів, користуючись тим, що у нього в наявності є ще один комплект ключів, заволодів вищевказаним автомобілем та в подальшому з місця події втік.

Своїми протиправними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_14 майнової шкоди в розмірі 48000 гривень.

Між тим, висунуте обвинувачення, повинне співпадати з викладеними у формулюванні обвинувачення ознаками діяння.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

В результаті аналізу обставин діяння, інкримінованого ОСОБА_8 , у зіставленні з правовою оцінкою згідно з нормами кримінального кодексу України, виникають сумніви у правильності кваліфікації його дій органом досудового розслідування та судом першої інстанції.

На думку суду апеляційної інстанції, фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація за відповідною статтею КК України є суперечливими.

Так, в результаті шахрайських дій потерпілий добровільно передає майно або право на майно винній особі.

При цьому, шахрайство вважається закінченим з моменту переходу чужого майна у володіння винного або з моменту отримання ним права розпоряджатися таким майном.

Виходячи зі змісту обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, обвинувачений ОСОБА_8 отримав від потерпілого ОСОБА_14 грошові кошти у сумі 48000 грн., уклавши з ним «мниму» угоду, обумовлену обманом.

Таким чином, шахрайство мало б вважатися закінченим з цього моменту, і інші вчинювані винним незаконні дії після цього можуть містити склад вже іншого злочину.

Також, в обвинуваченні взагалі не зазначено і судом першої інстанції не встановлено таких обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190, як місце вчинення злочину та час вчинення злочину, зокрема часу та місця заволодіння грошовими коштами.

В обвинуваченні також не конкретизовано, що необхідно розуміти під укладенням «мнимої» угоди, відповідно, які правові наслідки її укладення створювало для потерпілого ОСОБА_14 .

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляд (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52)

Відповідно до даних, які вбачаються з тому четвертого матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 знаходився у розшуку та був екстрадований з Чеської Республіки по обвинуваченню за ч. 2 ст. 190 КК України.

За приписами ч. 1 ст. 576 КПК України видана в Україну особа може бути притягнута до кримінальної відповідальності або щодо неї може бути виконано вирок суду лише за ті злочини, за які здійснена видача (екстрадиція).

Тому, встановлення в обвинувальному вироку фактичних обставин, що можуть вказувати на вчинення іншого кримінального правопорушення, як на незаконне заволодіння транспортним засобом, не допускається.

Відповідно ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Оскільки наведених вище вимог не було дотримано, а в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені ст. ст. 7, 370 КПК України, ст. 372 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог ст. 20 КПК України, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Оцінюючи характер виявлених порушень, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості прийняти обґрунтоване рішення по суті апеляційних вимог, проте доводи апеляційної скарги повинні бути враховані під час ухвалення рішення за результатами нового судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання. А тому, при новому розгляді місцевому суду належить з`ясувати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження, у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно розглянути кримінальне провадження з суворим дотриманням норм КПК України та ухвалити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.

При новому розгляді суду першої інстанції здійснити судове провадження згідно з вимогами розділу 4 КПК України в іншому складі суду.

З матеріалів провадження вбачається, що оскаржуваним вироком вирішено запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили залишити раніше обраний тримання під вартою.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою слід враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку мають місце відповідні ризики, а саме спроби обвинуваченого здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому, суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що ці ризики існували на момент обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , на даний час не зникли і не зменшились.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, з врахуванням даних про його особу, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, вважає за необхідне продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу тримання під вартою, на 60 днів, тобто до 15 грудня 2018 року включно.

Більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 183, 376, 405, 407, 409, 410, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2018 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 190 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, а саме до 15 грудня 2018 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_3