УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2018 року

м. Київ
справа № 639/2939/16-к
провадження № 51-4684ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 7 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року в межах кримінального провадження № 0000474 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красноград Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 6 вересня 2011 року за сукупністю злочинів передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого 19 липня 2013 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 7 місяців 23 дні,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.
Суть питання
За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 7 вересня 2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зараховано ОСОБА_4 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 15 березня 2016 року по 7 вересня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Крім того, вищевказаним вироком також засуджено ОСОБА_5 , законність й обґрунтованість судових рішень щодо якого у касаційній скарзі не порушується.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 20 лютого 2016 року приблизно о 23:00 на перехресті вулиць Некрасова та Конотопської в м. Харкові за попередньою змовою групою осіб спільно з ОСОБА_5 вчинив розбійний напад на ОСОБА_6 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, за таких обставин.
Так, ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_6 і попросив у нього прикурити, у цей час ОСОБА_4 ззаду вдарив останнього підібраною на місці події скляною пляшкою в потиличну частину голови потерпілого. Після того, як ОСОБА_6 від удару присів, ОСОБА_4 ударив його правим кулаком в обличчя, а також ОСОБА_5 правим кулаком двічі вдарив потерпілого в обличчя. Далі ОСОБА_4 витяг із кишені робочого одягу ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 25 грн і залишив їх при собі.
Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відтягнули потерпілого з проїзної частини вулиці до паркану приватного домоволодіння АДРЕСА_3 , де притулили його спиною до паркану, і ОСОБА_4 правим кулаком ударив

3-4 рази по лівому боку тулубу ОСОБА_6 , а ОСОБА_5 підніс горло від розбитої пляшки до правого ока потерпілого і став погрожувати йому тим, що пошкодить око, якщо той не віддасть їм зарплатню.
Усвідомлюючи реальну небезпеку і побоюючись за своє життя й здоров`я, ОСОБА_6 подзвонив по мобільному телефону своєму знайомому ОСОБА_7 і попросив того винести з роздягальні ПФ «Алекс-3» належні потерпілому 3 000 грн. ОСОБА_7 , не будучи достовірно обізнаним про обставини вчиненого розбійного нападу на ОСОБА_6 , передав ОСОБА_8 вказану суму, з яких той віддав потерпілому 200 грн.
У результаті розбійного нападу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заволоділи грошима ОСОБА_9 на загальну суму 2 825 грн, і заподіяли йому тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечних для життя в момент їх заподіяння.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зараховано ОСОБА_4 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 15 березня 2016 року по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилається на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить пом`якшити призначене йому покарання до 8 років позбавлення волі, що, на його думку, буде достатнім для його виправлення та ресоціалізації.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений зазначає, що місцевий суд призначив йому занадто суворе покарання. Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування збитку потерпілому).
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин встановлених і перевірених судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 187 КК, колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині засудженим не оскаржується.
Доводи ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості Верховний Суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, при визначенні виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання, місцевий суд згідно із вказаною нормою кримінального закону врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, а саме те, що він раніше судимий, офіційно не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, тяжких хронічних захворювань чи інвалідності не має, неодружений, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо. При цьому, також враховано судом, що ОСОБА_4 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та частково відшкодував заподіяну шкоду, що суд визнав як обставини, які пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно повинно ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статті за якою, його засуджено. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через суворість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання, вважає, що воно відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, а тому підстав визнавати таке покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає.
З огляду на викладене переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень, умотивованість висновків судів щодо призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження в разі якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 7 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3