Дата документу Справа № 333/6726/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/148/18
Єдиний унікальний № 333/6726/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.185 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005499, за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2017 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, який не має постійного місця реєстрації та проживання, в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) місяців 6 (шість) днів арешту.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено розраховувати з дня його затримання, тобто з 23.03.2017.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 23.03.2017 по 10.05.2017 у співвідношенні 1 день утримання в слідчому ізоляторі за 2 дні арешту.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді тримання під вартою в слідчому ізоляторі № 10 м. Запоріжжя - змінено в залі суду на особисте зобов`язання до набрання вироком законної сили.

Покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: не відлучатися за межі міста Запоріжжя без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Звільнено негайно ОСОБА_7 з-під варти в залі суду у зв`язку з відбуттям покарання призначеного цим вироком.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 08 листопада 2016 року, приблизно о 08 год. 00 хв., ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи із корисливих мотивів, знаходячись в приміщенні залу очікування вокзалу «Запоріжжя-1», розташованого по пр. Соборному в м. Запоріжжі, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_9 заснув, шляхом вільного доступу, таємно викрав рюкзак останнього, в якому знаходився мобільний телефон «Donod D805», вартістю 400 грн. та електрична бритва «Рhіlірs 663», вартістю 400 грн.

Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 направився до виходу з приміщення вокзалу.

Однак, у зв`язку з тим, що злочинні дії ОСОБА_7 були помічені невстановленою жінкою, яка розбудила потерпілого, який в свою чергу зупинив злочинні дії ОСОБА_7 , про що відразу ж було повідомлено до Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області про вчинене кримінальне правопорушення.

Тобто, з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки його дії були припинені працівниками поліції.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок його м`якості просив вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України у виді 4 місяців арешту. В іншій частині вирок просив залишити без змін. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив що суд призначаючи покарання такий вид покарання як арешт, в супереч вимогам ст.73 КК України, неправильно визначив його в розмір в місяцях і днях. До того ж прокурор вважав, що розмір призначеного покарання є занадто м`яким, з огляду відомостей про особу обвинуваченого, який міцних соціальних зв`язків не має, не має постійного місця проживання, не працює.

Заслухавши доповідь судді доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах прокурора, яка частково підтримала доводи апеляційної скарги та просила призначити обвинуваченому покарання у виді арешту на три місяці; обвинуваченого який зокрема і в останньому слові, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок законним і обґрунтованим, просив його залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора області підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Колегією суддів апеляційної інстанції, у межах апеляційної скарги, перевірені законність і обґрунтованість вироку, і правильність призначеного покарання.

Фактичні обставини справи, кваліфікація дій та наявність вини ніким не оскаржується.

Згідно з п.4 ч.1, ч.2 ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення (вироку суду першої інстанції) при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Згідно з ч.2 цієї ж статті підставою для зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до положень п.3 ч.1 ст.413 КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах санкції статті Особливої частини Кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 60 КК України передбачено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців.

Згідно зі ст.73 КК України строки покарання обчислюються відповідно, в роках, місяцях та годинах. При заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.

Верховним судом України в постанові від 01.10.2015 розтлумачено ст.73 КК України, в якій вказано, що із законодавчого визначення та судової практики випливає, що строкові покарання обчислюються в різних вимірах, якими є 1) роки (позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк); 2) місяці і роки (виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців); 3) місяці (арешт); 4) години (громадські роботи).

У певних випадках може виникнути потреба в обчисленні строкових покарань в одиницях вимірювання, відмінних від перелічених вище, у тому числі у днях. Обчислення строків покарання у днях допускається при: 1) заміні покарання іншим; 2) складанні остаточного покарання (здійснюється, як уже зазначалось, при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків); 3) зарахуванні попереднього ув`язнення у порядку застосування частини п`ятої статті 72 КК.

Також, виходячи із вимог п.2 ч.4 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається покарання та початок строку його відбування, а також рішення про залік досудового тримання під вартою.

Судом першої інстанції зараховано ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України (в редакції закону № 838-VІІІвід 26.11.2015), строк його попереднього ув`язнення з 23.03.2017 по 10.05.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні арешту та його звільнено із-під варти в залі суду, оскільки в сукупності зараховане покарання складає 98 днів, що становить 3 місяці 6 днів арешту.

Однак, на переконання колегії судців, судом фактично призначено покарання за санкцією статті, із врахуванням попереднього ув`язнення, що суперечить правовому висновку Верховного Суду України, який викладено в постанові Верховного Суду України від 01.10.2015 щодо розгляду кримінальної справи № 5-118кс15 де зазначено, що попереднє ув`язнення, відповідно до статті 1 Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-ХП «Про попереднє ув`язнення», є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. У зв`язку з цим Верховним Судом України зроблено висновок, що попереднє ув`язнення не є покаранням, оскільки особа перебуває в місцях ув`язнення ще до постановлення вироку в справі. Водночас зрозуміло, що фактично воно означає перебування особи в умовах ізоляції від суспільства і за характером обмежень, покладених на особу, фактично прирівнюється до позбавлення волі як виду покарання. Тому, відповідно до норм кримінального права, суди повинні обов`язково зараховувати попереднє ув`язнення у строк покарання, що призначається судом, а не враховувати цей строк, призначаючи покарання.

Відтак колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що суд призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді арешту, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, визначивши розмір покарання як в місяцях, так і в днях.

Окрім цього, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових злочинів засудженими та іншими особами.

Як зазначалося вище, в порушення зазначених норм Закону, суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, у виді 3 місяців 6 днів арешту, фактично відштовхуючись від строку попереднього ув`язнення обвинуваченого, який обчислювався з дня його затримання до дня ухвалення судом вироку.

Неправильне застосування кримінального закону неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, а також призначення покарання, невідповідного ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є підставою для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання.

При призначенні покарання колегія суддів керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України і зазначає, що покарання призначається із врахуванням конкретних обставин скоєного, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру і ступеню його суспільної небезпеки, сукупність всіх характеризуючи обставин, а саме те, що ОСОБА_7 не має міцних соціальних зв`язків і постійного місця проживання, не працює, хоча є не судимим, однак раніше притягався до кримінальної відповідальності.

Обставиною, яка пом`якшує покарання є щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання не встановлено.

Враховуючи перелічені обставини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 доцільно призначити покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК у виді 3 місяців арешту.

Керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2017 року стосовно ОСОБА_7 , змінити в частині призначеного покарання, зменшивши строк арешту до трьох місяців.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду, протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4