АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006193, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2015 року за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 321, ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року у виді 1 місяця позбавлення волі, та ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши строк його затримання в порядку ст. 208 КПК України з 13 липня 2017 року по 14 липня 2017 року.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу залишено без змін.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 3 729 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та 4 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази.
Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

13 липня 2017 року, приблизно о 16 годині 10 хвилин, ОСОБА_6 знаходячись неподалік будинку №50 по вул. Осінній в м. Києві, побачив ОСОБА_7 , яка йшла йому назустріч, та на шиї якої знаходився золотий ланцюжок з хрестиком.
Не маючи постійного місця роботи та інших джерел заробітку, ОСОБА_6 вирішив відкрито викрасти чуже майно, з метою його подальшого продажу та отримання коштів для власних потреб.
З метою виконання свого злочинного умислу, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, ОСОБА_6 , дочекавшись, коли ОСОБА_7 пройшла повз нього, направився слідом за нею. Наздогнавши ОСОБА_7 позаду, ОСОБА_6 , з метою подолання можливого опору потерпілої, штовхнув останню в спину. Коли ОСОБА_7 , втративши рівновагу, почала падати на землю, то ОСОБА_6 схопився правою рукою за належний останній золотий ланцюжок, масою 10 гр. та вартістю 10 368 гривень, з золотим хрестиком з діамантами, масою 3.5 гр., вартістю 3 629 гривень, а всього на загальну суму 13 997 гривень, та, зірвавши його ривком, побіг з місця вчинення злочину, виконавши таким чином всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.
Однак довести злочин до кінця ОСОБА_6 не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий перехожими громадянами разом з наявним при ньому чужим майном, яке належить ОСОБА_7 .
Не погодившись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій та доведеність винуватості, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив вирок суду першої інстанції скасувати, та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України остаточно визначити йому покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу залишити без змін. Строк відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши йому строк затримання в порядку ст. 208 КПК України з 13 липня 2017 року по 14 липня 2017 року.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначав, що при призначенні йому покарання, суд першої інстанції не врахував наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, яке полягає у визнанні ним винуватості та визнанні цивільного позову, а також активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, зазначав, що вчинив кримінальне правопорушення у зв`язку зі збігом тяжких сімейних обставин, обумовлених неможливістю влаштуватись на роботу та необхідністю утримувати вагітну дружину.
На переконання апелянта, наведені обставини є підставою для застосування щодо нього положень ст. 69 КК України, та призначення більш м`якого покарання.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу та змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, прокурора ОСОБА_5 , який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого, а вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, дослідивши у порядку ст. 404 КПК України дані, які характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, кожному з яких судом першої інстанції надано оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з токи зору достатності та взаємозв`язку, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, та детально викладені у вироку.

При цьому, фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_6 та юридична кваліфікація його дій будь-ким із учасників судового розгляду, у тому числі і обвинуваченим, не оспорюються та не оскаржуються, а тому відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом розгляду апеляційної інстанції.
Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості ОСОБА_6 , правову кваліфікацію діяння, вчиненого останнім за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі стосовно наявності підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного йому покарання, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є необґрунтованими.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі, покарання ОСОБА_6 як за вчинене кримінальне правопорушення, так і на підставі ст. 71 КК України, призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, судом першої інстанції були фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі.
Так, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке згідно з ч. 4 ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, який одружений, не працює, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше судимий, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, та обставини, яка обтяжує покарання - рецидив злочину, суд першої інстанції у відповідності до вимог закону призначив йому покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.
При вирішенні питання про призначення ОСОБА_6 остаточного покарання, з огляду на те, що кримінальне правопорушення обвинувачений вчинив після постановлення попереднього вироку Святошинським районним судом міста Києва від 04 червня 2015 року, яким його засуджено за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 321, ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України приєднав невідбуту частину покарання у розмірі лише 1 місяця позбавлення волі, призначеного вироком Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2015 року, та призначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Отже, судом першої інстанції ОСОБА_6 призначене покарання з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65, 71 КК України, яке за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Враховуючи, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, новий злочин вчинив під час іспитового строку за попереднім вироком, а відтак належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став, колегія суддів не вбачає підстав для застосування щодо обвинуваченого положень ст. 69 КК України, та призначення покарання, нижчого від найнижчої межі санкції ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.
Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення цивільного позову ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_6 на її користь 3 729 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та 4 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції встановлено, що з вини відповідача позивачу заподіяно матеріальну та моральну шкоду.
Доводи обвинуваченого про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував обставини, які пом`якшують покарання, - визнання ним цивільного позову та активне сприяння розкриттю злочину, а також вчинення ним кримінального правопорушення у зв`язку зі збігом тяжких сімейних обставин, та наявність на утриманні малолітнього сина ОСОБА_8 , 2017 року народження, то на переконання колегії суддів, такі дані, з урахуванням конкретних обставин справи, способу та характеру, мети, мотиву, ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, аналізу особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, не зменшують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та не є достатньою підставою для пом`якшення йому покарання.

Крім того, під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Це може полягати зокрема у: повідомленні про всі відомі обставини вчинення злочину, наданні доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.
Даних про таку поведінку обвинуваченого, та вищенаведену оцінку ним своїх дій, матеріали кримінального провадження не містять, а тому суд першої інстанції обгрунтовано не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_6 - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3