Справа № 308/2731/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24.10.2017 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/777/499/17 за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.06.2017.
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Берегово Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, не судимий,засуджений:
- за ч.1 ст. 286 КК України до штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 ( три тисячі чотириста) грн..
Речові докази: автомобіль марки «Mitsubishi» моделі «L200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів при Ужгородському ВП ГУНП в Закарпатській області повернуто обвинуваченому ОСОБА_6 ..
Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
Так, 17.01.2017, біля 08 год. 45 хв. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Mitsubishi» моделі «L200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Гагаріна в м. Ужгороді зі сторони центру міста, у напрямку смт. Середнє Ужгородського району, у складних дорожніх та погодних умовах, коли температура повітря була нижче нуля, а проїзна частина вул. Гагаріна по всій її протяжності була вкрита ожеледицею, проїжджаючи заокруглення дороги ліворуч, що за поворотом у мікрорайон Дравці Ужгородського району, по ходу його руху, діючи самовпевнено та самонадіяно, порушивши вимоги п. п. 1.3; 2.3 «б»); 12.1. та 12.3. Правил дорожнього руху України, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, маючи технічну можливість об`єктивно оцінити дорожні умови та обстановку, при виборі безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку та дорожні умови, чим не забезпечив безпеку дорожнього руху, що в свою чергу привело до втрати керування автомобілем та виїзду його за межі проїзної частини вліво, а з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до
зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка в той час знаходилася на тротуарі біля автобусної зупинки, що розташована перед будинком №291 вул. Гагаріна. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_10 , отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому заднього краю правої клубової кістки, перелому верхньої гілки правої лобкової кістки та гілки правої сідничної кістки, які призвели до розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більше як 21 день) і за цією ознакою, згідно п. 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості.
В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію діянь обвинуваченого, просить вирок суду від 08.06.2017 в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді шести місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Указує, що вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Посилається на те, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у вигляді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, без призначення додаткового покарання, суд не врахував вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, що містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті» щодо необхідності у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України покарання позбавлення права керувати транспортними засобами. Крім того, вказує й на те, що висновок суду про відсутність необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованим та не вмотивованим, оскільки судом не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин його вчинення, легковажне нехтування обвинуваченим вимогами Правил дорожнього руху України та наслідки у вигляді отримання потерпілою середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, а також призначення йому покарання у виді штрафу та не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, буде недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Інші сторони кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 про необґрунтованість апеляційної скарги та законність вироку суду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченому ч.1 ст.286 КК України визнав повністю, тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав недоцільним, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , дослідженням письмових доказів у кримінальному провадженні та даних про його особу, досліджувати зібрані органом досудового розслідування докази. При визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, встановленню порядку їх дослідження та роз`яснені при цьому ОСОБА_6 наслідків такого розгляду, судом першої інстанції вимоги ч.3 ст.349 КПК України порушені не були. Тому, апеляційним судом висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження не перевіряються.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове розслідування й судовий розгляд проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України.
Діяння ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України кваліфіковано правильно, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Доводи апеляційної скарги про те, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, без призначення додаткового покарання, суд не врахував вимоги ст. 65 КК України, роз`яснення, що містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин його вчинення, легковажне нехтування обвинуваченим вимогами Правил дорожнього руху України, наслідки у вигляді отримання потерпілою середньої тяжкості тілесних ушкоджень, апеляційний суд відхиляє з таких підстав.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції частини статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 цієї постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК) , а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Ці вимоги закону судом першої інстанції належним чином дотримані.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, у межах мінімальної санкції ч.2 ст.286 цього Кодексу, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, даних, що характеризують його особу, і таке покарання є справедливим, достатнім для його виправлення, і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки у вигляді заподіяння потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.к.п. 27), позитивно характеризується за місцем роботи та проживання (а.к.п. 28-30)), обставини, що пом`якшують покарання визнання ним своєї вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків; відсутність обставин, які обтяжують покарання, і прийшов до переконання, що виправлення й перевиховання ОСОБА_6 можливе без ізоляції його від суспільства та призначення додаткового покарання.
Згідно з приписами ст.17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують положення Конвенції та практику цього суду як джерело права.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, дотримання при необхідному втручанні держави у такі права принципів законності і пропорційності. Як зазначено Європейським судом у рішенні від 16.10.2008 у справі «Ізмайлов проти Росії», для того щоби втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити надмірного тягаря для особи (п.38 рішення).
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про порушення при обранні обвинуваченому ОСОБА_6 заходу примусу та порядку його відбування визначених у законі загальних засад призначення покарання.
Таким чином, ураховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді шести місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки, апеляційний суд відхиляє. Відхиляючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд також враховує й те, що ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності не притягався (а.к.п. 37), на обліку у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра не перебуває (а.к.п. 38), а також те, що потерпіла претензій морального чи матеріального характеру до нього не має, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою про відсутність таких (а.к.п. 17).
З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, наведені у вироку мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення штрафу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є обґрунтованим.
Таке покарання апеляційний суд уважає справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а доводи апеляційної скарги прокурора відхиляє як такі, що не впливають на законність та обґрунтованість ухваленого в даному кримінальному провадженні судового рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при провадженні досудового розслідування та судового розгляду, які б тягнули за собою скасування або зміну вироку апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.06.2017 щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 03 (трьох) місяців з дня її проголошення.
Судді: