Код суду 233 Справа № 233/656/17
Вирок
Іменем України
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бар Вінницької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , учасника бойових дій, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:
На підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 від 14 січня 2015 року, відповідно до ст.4 ч.8, ст.5 ч.1, ст.10,11, ст.22 ч.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Барсько-Муровано-Куриловецьким ОРВК Вінницької області, ОСОБА_4 , був призваний на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період та був направлений до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалася за адресою: АДРЕСА_2 , зарахований до списків особливого складу військової частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду снайпера 3 відділення взводу снайперів військової частини польова пошта НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат».
Відповідно до п.п.1,2 ст.1, п.4 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни та забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, визначає види військової служби, що включають в себе військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період.
Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-Х11 зі змінами: особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, з 17 березня 2014 року (з моменту оголошення часткової мобілізації), згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» №303/2014 по теперішній час на території України діє особливий період.
Являючись військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_4 повинен був керуватися вимогами ст.65 Конституції України, ст.ст.9,11,14,16,127,128, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України , а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями; сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, вважатися таким, що виконує обов`язок з військової служби знаходячись на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), дорожити бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.
Однак, усупереч вищевказаним вимогам чинного законодавства солдат ОСОБА_4 вчинив умисний злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.
13 лютого 2016 року, солдат служби під час мобілізації на особливий період ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, вчинив самовільне залишення військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_2 , та без законних на те підстав убув за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 , проводячи час вільно на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків несення військової служби, не вживаючи заходів для повернення до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .
13 грудня 2016 року ОСОБА_4 , усвідомивши власну протиправну поведінку повернувся до розташування військової части польова пошта НОМЕР_1 та приступив до виконання обов`язків військової служби, доручених йому за посадою.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину в пред`явленому обвинуваченні визнав повністю і пояснив, що він проходив військову службу за мобілізацією з 08 березня 2015 року. Коли він проходив військову службу у 81 бригаді у АДРЕСА_1 , у нього почалися проблеми вдома. У зв`язку з чим, 13 лютого 2016 року він вирішив покинути військову частину і поїхати додому. Спочатку, він захворів і перебував у лікарні у зв`язку з виразкою шлунку з 20 березня 2016 року по 28 березня 2016 року, а потім просто боявся повернутися до військової частини. Однак 12 грудня 2016 року він зателефонував комбату, а 13 грудня 2016 року повернувся до розташування військової частини. Про своє місцезнаходження своє командування не повідомляв, дозволу на покидання військової служби не отримував. ОСОБА_4 був ознайомлений зі своїми обов`язками та з порядком проходження військової служби, він розумів всю серйозність ситуації. Також йому було відомо про наслідки самовільного залишення військової частини. Щиро шкодує про вчинене, просить застосувати до нього ЗУ « Про амністію у 2016 році», наслідки застосування якого йому зрозумілі.
Окрім повного визнання своє вини, вина ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України підтверджується наступними письмовими доказами:
- відповідно до акту службового розслідування військової частини польова пошта НОМЕР_1 слідує, що військовослужбовець військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_4 13 лютого 2016 року самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 ;
Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому кримінальному правопорушенні знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду і кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, обставини кримінального правопорушення, його наслідки, данні про особу винного, який раніше не судимий, є учасником бойових дій, має двох неповнолітніх дітей, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд визнає - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Тож, суд, з урахуванням особи винного, а саме: обвинувачений раніше не судимий, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, є учасником бойових дій, має двох неповнолітніх дітей та враховуючи не настання тяжких наслідків в результаті вчинення ним кримінального правопорушення та відсутність завдання суттєвої шкоди державі, вважає, що необхідним та достатнім для виправлення, перевиховання та попередження вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень, буде призначення покарання останньому у вигляді позбавленні волі в межах санкції ч. 4 ст.407 КК України.
Крім того, враховуючи обставини кримінального правопорушення, відношення ОСОБА_4 до вчиненого, характеризуючі дані останнього, який є учасником бойових дій, суд вважає за недоцільне позбавляти обвинуваченого військового звання.
Разом з тим, як встановлено ст. 85 КК України на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч.2 ст. 86 КК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 р. №1810-VII. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 03 грудня 2015 року ОСОБА_4 має статус учасника бойових дій. Вказане кримінальне правопорушення він вчинив в період з 13 лютого 2016 року по 13 грудня 2016 року, тобто до дня набрання чинності (07 вересня 2017р.) Закону України «Про амністію у 2016 році». Свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення обвинувачений визнає повністю, щиро кається у вчиненому. Звернувся до суду з усною заявою, яка зафіксована в журналі судового засідання про звільнення його від покарання на підставі ЗУ « Про амністію у 2016 році». Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 амністії, передбачених ст. 86 КК України, ст.4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.ст. 2, 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалася.
Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення ( злочин), передбачений ч.4 ст. 407 КК України є тяжким злочином, та не є особливо тяжким злочином проти життя і здоров`я особи.
За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_4 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.
Суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 наслідки застосування амністії, а саме те, що амністія в подальшому протягом останніх десяти років до нього не може бути застосована.
Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлений. Судових витрат не має.
Відомості про речові докази в обвинувальному акті не зазначені.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 366-368, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 ( три) роки.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1