Справа № 127/4120/18
Провадження № 1-в/127/138/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2018 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 24.11.2003 року апеляційним судом Харківської області за п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1,7 ст. 115, ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 22.06.2004 року вирок апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 року щодо ОСОБА_4 в частині визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочинів, кваліфікації його дій та призначення покарання, залишено без змін,
про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -
До Вінницького міського суду Вінницької області 23.02.2018 року надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Засуджений ОСОБА_4 посилається на те, що чинним законодавством України не передбачено жодної можливості звільнення особи, засудженої до довічного позбавлення волі. Єдиним шансом для звільнення є ч. 2 ст. 87 КК України, яка передбачає, що актом про помилування, не задовольняє вимоги статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Покарання, яке не має обмеження у часі, умовно-дострокового звільнення - порушують положення ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), яка в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Дане клопотання ґрунтується на конкретних рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі, від 09 липня 2013 року «Вінтер та інші проти Сполученого королівства Великобританія», по якому суд дійшов висновку, що рішення засудити позивачів до пожиттєвого тюремного ув`язнення, без можливості його перегляду, не відповідає ст. 3 Конвенції, оскільки держава - відповідач не передбачила обмеження у часі відбування покарання та можливості умовно-дострокового звільнення осіб.
Заявник просить від національного суду врахувати дану практику Європейського суду з прав людини, як джерело права при розгляді даного клопотання по суті, що передбачено КПК України та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в частині визнання порушень його прав як людини і громадянина згідно ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), Конституції України та звільнити ОСОБА_4 шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 клопотання підтримала зіславшисть на мотиви викладені в клопотанні засудженого та просила звільнити ОСОБА_4 умовно-дострокового від відбування призначеного покарання.
Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в самому клопотанні, у зв`язку з чим, просив задовольнити клопотання та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного клопотання, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає умовне-дострокове звільнення осіб, яких засуджено до довічного позбавлення волі, заміна цього покарання може бути у відповідності до вимог ст.ст. 85,87 КК України, тільки внаслідок акту помилування Президента України.
Заслухавши захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_4 та прокурора ОСОБА_3 , дослідивши матеріали клопотання та особової справи на засудженого ОСОБА_4 суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.13 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України, згідно частини 3 якої призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджено вироком апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 року за п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1,7 ст. 115, ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 22.06.2004 року вирок апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 року щодо ОСОБА_4 в частині вирішення цивільного позову змінено: зменшено суму стягнення з ОСОБА_4 на корить потерпілої ОСОБА_6 до 50 000 грн. В іншій частині вказаний вирок залишено без змін.
Згідно ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
За вчинені ОСОБА_4 в 2003 році злочини, передбачені п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, максимальне покарання передбачено у виді довічного позбавлення волі.
Призначене вироком апеляційного суду Харківської області області від 24.11.2003 року ОСОБА_4 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України передбачено за вчинення злочинів, як окремі види покарань, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
При розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч. 1 ст. 82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачена і можлива виключно на підставі ч. 2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.
Посилання засудженого на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає недоцільним, оскільки в такому випадку на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а відтак, до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушених в клопотанні засудженого питань законодавчо не передбачено. В той же час, частиною першою статті 87 КК України, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України належить до компетенції Президента України.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 , не має, а тому в його задоволені слід відмовити.
Керуючись ст. 82 КК України, ст.ст. 367,369-372,537,539 КПК України, суд, -
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області, а для засудженого, який тримається під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Суддя: