АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2094/17 Справа № 185/4075/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

розглянувши 30 листопада 2017 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0000870 за апеляційною скаргою прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2017 року, щодо:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Павлограді, Дніпропетровської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, розлученого, не працюючого, який проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
який виправданий за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А :
Стороною обвинувачення ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року, на підставі якого був виданий виконавчий лист № 2-3618 від 26 червня 2009 року, зобов`язаний виплачувати аліменти на користь ОСОБА_10 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 червня 2009 року до повноліття дитини. Маючи відомості про необхідність сплати присуджених судом аліментів з моменту набрання рішенням Павлоградського міськрайонного суду законної сили, в період з 01 лютого 2012 року по 30 квітня 2014 року та з 01 жовтня 2015 року по 27 квітня 2016 року почав ухилятись від сплати аліментів, іншої будь-якої матеріальної допомоги не надавав, достовірно знаючи про необхідність виплати аліментів, усвідомлюючи протиправність своєї поведінки, маючи намір, спрямований на злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на тримання дитини, тривалий час не виконував в добровільному порядку покладені на нього судовим рішенням зобов`язання по виплаті аліментів, на неодноразові звернення ОСОБА_10 щодо необхідності сплачувати аліменти не реагував, на виклики та попередження державного виконавця про необхідність виконання обов`язку по сплаті аліментів та можливість кримінальної відповідальності не реагував, продовжуючи ухилятись від сплати аліментів, аліменти на користь ОСОБА_10 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виплачував частково, подарунків не дарував та іншої матеріальної допомоги дитині не надавав, інших неповнолітніх дітей, протипоказань за станом здоров`я до працевлаштування та інших поважних причин для відмови в працевлаштуванні не мав, не бажаючи сплачувати аліменти дитині до Павлоградського міськрайонного центру зайнятості не звертався, маючи таку можливість та офіційно працевлаштувавшись про даний факт державного виконавця також не повідомляв, за місцем працевлаштування, з метою уникнення стягнення грошових коштів із зазначеного доходу про свої зобов`язання щодо сплати аліментів на дитину відповідно до рішення суду також не повідомляв, в результаті чого утворив заборгованість по сплаті аліментів за період з 01 лютого 2012 року по 30 квітня 2014 року та з 01 жовтня 2015 року по 27 квітня 2016 року у сумі 26 523 гри. 25 коп., що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.
Дії ОСОБА_8 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 164 Кримінального кодексу України, як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2017 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України та виправдано його в зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
В апеляції :
- прокурор, просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_8 у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що потягло за собою безпідставне виправдання ОСОБА_8 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, та покласти обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що суд не дослідив в судовому засіданні повно обставини, які мають істотне значення для прийняття законного рішення, ухвалив виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, взявши за основу тільки його покази. При цьому, проігнорував покази потерпілої, свідків, та не дослідив в повному обсязі долучені до обвинувального акту матеріали досудового розслідування, які беззаперечно підтверджують обізнаність обвинуваченого про наявне рішення суду та необхідність сплати аліментів, ігнорування ним цього рішення, пасивну відмову від працевлаштування, не взяв до уваги докази щодо приховування доходів, зміну місця роботи без повідомлення державного виконавця, які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за шість місяців відповідних платежів, тобто вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Судом не було прийнято до уваги покази потерпілої ОСОБА_10 , яка стверджувала, що обвинувачений знав про необхідність сплачувати аліменти, але постійно, протягом всього часу дії судового рішення, злісно ухилявся від сплати аліментів, дитину не утримував, працював на різних підприємствах лише по декілька місяців, а всі зароблені кошти програвав у гральних автоматах, сплачував інколи аліменти в незначних розмірах. Також не заперечувала, що бажаючи зберегти сім`ю та відносини в ній, деякий час вони проживали разом, проте в період сумісного проживання він також не сплачував аліменти на дитину та під різними приводами приховував зароблене, робив це злісно, ігноруючи її неодноразові звернення, вимоги та вимоги державного виконавця сплачувати аліменти, отримані заробітки витрачав на свою шкідливу звичку. Підтвердила, що своєю заявою дійсно, але лише на два тижні, зупиняла виконання судового рішення про сплату аліментів, але це було ще в 2009 році, одразу після судового рішення з цього приводу, потім повторно звернулася до виконавчої служби з дублікатом виконавчого листа щодо стягнення аліментів з ОСОБА_8 та після цього із заявою про закриття виконавчого провадження не зверталася.

Судом не було прийнято до уваги і покази свідка у кримінальному провадженні - державного виконавця Павлоградського МР ВДВС Томашевської ГГ, із яких слідує, що виконавче провадження відкрите 05.12.2011 на підставі заяви стягувачки та дублікату виконавчого листа № 2-3618 від 26.06.2009, і з цієї дати не призупинялось та не закривалось, боржнику були направлені за місцем реєстрації та проживання виклики та попередження державного виконавця стосовно наслідків несплати аліментів та наявності заборгованості, які, відповідно до наявного в матеріалах виконавчого провадження повідомлення, були отримані боржником, але виклики та попередження останній ігнорував, інформації щодо свого працевлаштування до відділу державної виконавчої служби не надавав, під час візиту боржника до відділу ДВС особисто надавала йому роздруківку утвореної ним заборгованості по аліментам та в усній формі попереджала про наслідки несплати аліментів, в тому числі про кримінальну відповідальність, проте жодних підписів в отриманні роздруківки ОСОБА_8 відмовився ставити, заповнити розписку-попередження боржник також відмовився.

Також в скарзі прокурор зауважує, що під час дослідження доказів, а саме копії конверту з ТОВ «Терса плюс» та копії другої сторінки листа ТОВ «Терса плюс» від 23.03.2012 вих. № 177 /Т.1 а.п.39/ про повернення виконавчого листа на ОСОБА_8 та утримання із заробітної плати боржника за лютий 2012 року 491грн. 86 коп. аліментів /Т.1 а.гі.228/, який мав істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, суд не надав йому належної правової оцінки у вироку - чим допустив неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства.

Прокурор зазначає, що ствердження обвинуваченого ОСОБА_8 щодо необізнаності ним про необхідність сплачувати аліменти також спростовується і наданими обвинуваченим квитанціями, що підтверджують періодичні часткові сплати ним аліментів протягом часу дії судового рішення та періоду утворення ним зазначеної заборгованості, на що суд першої інстанції не надав також відповідної оцінки.

Вказує на необґрунтованість і невідповідність дійсності висновки суду на неможливість обвинуваченим знайти роботу, що стало підставою несплати ним аліментів, оскільки такі висновки спростовуються листом Павлоградського міськрайонного центру зайнятості щодо наявність робочих місць у вказаній місцевості та попиту на робочу силу (вакансії) на території м. Павлограда та Павлоградського району /Т.1 а.п. 67/, довідками про працевлаштування ОСОБА_8 в ТОВ «Терса плюс» /Т.1 а.п. 36, 39, 228, 48, 53, 54 /, в ТОВ «КШОРІ» /Т.1 а.п. 50, 51/, протоколом огляду довідки з Павлоградського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (ДСК), в якій зазначені періоди працевлаштування ОСОБА_8 та суми нарахованого заробітку (доходу) в ТОВ «Терса Плюс» (з 15.12.2011 по 19.03.2012) «Донремсервіс» (з 20.03.2012 по 30.09.2012), «СВІТЕКС» (з 09.01.2013 по 05.08.2013), ТОВ «Углесервіс» (з 19.09.2013 по 31.10.2013), ТОВ Донбассднепрострой» (з 01.03.2014 по 30.11.2014), ТОВ «КШОН» (з 08.10.2015 по 06.11.2015) /Т.1 а.п. 70/, показами самого обвинуваченого, який повідомляв, що він працював, в інший час підробляв та користувався тимчасовими заробітками, а також інформацією Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-7) та довідкою про доходи в ТОВ «Кінон» /Т.1 а.п. 106-108/, долученими ОСОБА_8 до апеляційної скарги від 12.07.2016року, і яким суд не надав відповідної оцінки і не обґрунтував чому вказані докази суд відхиляє.

Прокурор також наголошує, що суд не вмотивував і не надав оцінки факту, що ОСОБА_8 як під час досудового, так і під час судового слідства не заперечувався факт роботи, як офіційної, так і неофіційної, при цьому жодних посилань на поважні причини ненадання матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини ним не зазначалися.

Вказує на те, що суд, не дослідивши в повній мірі документи, зібрані під час досудового розслідування та долучені до обвинувального акту, допустивши вибірковість в оцінці досліджених доказів не давши належну правову оцінку всім наданим доказам в їх сукупності, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та не зазначив в судовому рішенні підстави, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, чим ухвалив невмотивований та такий, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, виправдувальний вирок.

Прокурор, вважає, що суд першої інстанції не дослідивши в повній мірі документи, зібрані під час досудового розслідування та долучені до обвинувального акту, допустивши вибірковість в оцінці досліджених доказів, не дав належну правову оцінку всім наданим доказам в їх сукупності, чим ухвалив необґрунтований та невмотивований вирок.

Вислухавши прокурора ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_6 , які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, потерпілу, яка теж підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги, позицію обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляції і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, ст. 94 КПК України передбачено, що внутрішнє переконання суду має ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Керуючись законом, суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд; а відповідно до п.1 ч.4 цієї статті у разі визнання особи виправданою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про визнання його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та його виправдання, рішення щодо речових доказів і документів, рішення щодо процесуальних витрат.

Перевіривши надані матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вказані вимоги процесуального закону належним чином не виконав та допустив такі порушення вимог процесуального закону, які згідно зі ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними,і такими, які перешкоджають або можуть перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу та ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а також те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, щодо ОСОБА_8 , виправдовуючи його у скоєнні злочину, не з`ясував усі обставини справи, які можуть мати істотне значення для ухвалення законного, та справедливого судового рішення, не зазначив в повній мірі мотиви виправдання обвинуваченого, з яких суд відкидає докази обвинувачення, чим порушив вказані норми КПК України.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму ВСУ «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду з питань розгляду кримінальних справі винесення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, в мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину

Між тим, при ухвалені виправдувального вироку стосовно ОСОБА_11 , зазначені вимоги законодавства судом першої інстанції не дотримано. У порушення вищеназваних вимог закону суд, не надав належної відповідної оцінки дослідженим доказам, зокрема показам потерпілої, свідків, показам державного виконавця, письмовим доказам, а лише продублював їхні покази та перерахував письмові докази, не піддавши ці докази аналізу і оцінці, як тих, що були зібрані на досудовому розслідуванні так і поданих в судовому засіданні, не надавши вмотивованого висновку про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України.

Крім того, судом першої інстанції не зазначено мотиви виправдання обвинуваченого, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Так судом першої інстанції, було досліджено документи, які у вироку лише перераховані, та яким кожному окремо та у їх сукупності не надано відповідної належної вмотивованої оцінки та не зазначено мотиви з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Зокрема, як вбачається з вироку, судом досліджено докази обвинувачення, а саме виклики боржника державним виконавцем, попередження боржнику по кримінальну відповідальність, повідомлення про вручення 04.11.2015 року на адресу ОСОБА_8 , запити державного виконавця від 06 грудня 2011 року пр. наявність транспортних засобів та нерухомого майна за боржником, від 16 грудня 2015 року, від 12.01.2016 року, від 23.02.2016 року, від 24 лютого 2016 року на підприємства, де працював боржник, відповідні відповіді з цих підприємств, довідки про доходи боржника з підприємств, де він працював від 09.03.2016 року, від 21.03.2016 року, відповіді з міськрайонного центру зайнятості від 15.04.2016 року про перебування боржника на обліку і отримання ним допомоги по безробіттю, відповідь з відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків від 12.04.2016 року по відсутність знаходження боржника на обліку.

Між тим, у порушення вказаних вище норм закону, у вироку не наведено мотиви, з яких суд відкидає дослідженні ним докази обвинувачення, обмежившись тільки їх переліком і загальним висновком, що обвинувачений злісно не ухилявся від надання матеріальної допомоги дитині, оскільки не мав такої об`єктивної можливості, пославшись тільки на акти обстеження та одноразової сплати боржником грошової суми у розмірі 100 грн., не зазначивши і не обґрунтувавши, чому судом надана перевага саме цим доказам, обмежившись також тільки загальним посиланням на те, що прокурором надані докази в обґрунтування пред`явленого обвинувачення в їх сукупності свідчать про недостатність та у взаємозв`язку не дають підстав визнання обвинуваченого винуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України.

Судом також викладені покази потерпілої та державного виконавця, при цьому суд не надав їм жодної оцінки і не зазначив мотиви відхилення судом цих показів.

Відсутність визначення мотивів з підстав яких суд першої інстанції виправдовує обвинуваченого і відкидає дослідженні ним докази обвинувачення, унеможливлює перевірити належним чином усі доводи апеляції прокурора, та прийняти апеляційним судом законне та обґрунтоване рішення, і усунути ці недоліки в апеляційній інстанції не надається можливості, тому за таких обставин, для забезпечення принципу верховенства права та законності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку щодо ОСОБА_8 та направлення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції для нового судового розгляду.

В ході нового судового розгляду суду необхідно суворо дотримуватись вимог КПК України, ретельно перевірити зібрані у справі докази, доводи апеляційної скарги прокурора, у разі необхідності додатково витребувати певні докази на підтвердження або спростування наведених в скарзі доводів, надати належну оцінку всім доказам та постановити законне, обґрунтоване та належним чином мотивоване судове рішення.

У межах, встановлених ст. 404 КПК України, щодо апеляційного перегляду, колегія суддів позбавлена можливості перевірити та виправити зазначені вище недоліки, допущені судом першої інстанції.

Відповідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» із змінами і доповненнями, вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підставами для скасування вироку суду при розгляді справи в апеляційному суді є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до статті 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У зв`язку зі скасуванням вироку по вказаним підставам, колегія судів не входить в обговорення інших доводів апеляційної скарги прокурора, які необхідно перевірити при новому розгляді кримінального провадження по суті суду першої інстанції, усунувши вказані порушення, з дотриманням вимог закону перевірити доводи, зазначені в ухвалі апеляційного суду, та постановити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2017 року яким ОСОБА_8 , виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді :

_______________ ______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4