АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 215/2708/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/14/К/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2018 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000131 від 12 березня 2015 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Алушта Автономна Республіка Крим, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -
за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_10
потерпілого ОСОБА_11
ВСТАНОВИЛА:
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений, просить вирок скасувати в зв`язку тим, що при його ухваленні судом не було взято до уваги докази, які мали значення у цьому кримінальному провадженні. Окрім того, 11 січня 2018 року, обвинувачений надав доповнення до цієї апеляційної скарги, згідно яких просить вирок суду скасувати та направити кримінальне провадження щодо нього на новий судовий розгляд.
Обґрунтовуючи доводи скарг, обвинувачений посилається на те, що судом не зібрано достатніх доказів в підтвердження його вини. При цьому, зазначає, що досудовим слідством не була встановлена невідповідність його дій вимогам п.п.1.5, 2.3(б), 12.3 та розділу 34 ПДР України. Звертає увагу, що, не дивлячись на те, що його вина не підтверджується протоколом огляду місця ДТП та транспортного засобу, суд все одно послався на нього у вироку. Одночасно, суд не прийняв до уваги висновок автотехнічної експертизи №58/27-93 від 21.05.2015 року, згідно якого не надалося можливим дослідити наявність (відсутність) технічної можливості у нього, як водія, своїми діями уникнути наїзду на пішоходів. Вважає, що причиною ДТП став автомобіль, що рухався з правого боку від авто, під його керуванням, оскільки потерпілі, що перебігали проїжджу частину у невстановленому місці, потрапили у «мертву зону» від нього, в зв`язку з чим він не мав жодної можливості їх побачити. Також, обвинувачений посилається на той факт, що під час ДТП потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебували в стані алкогольного сп`яніння, переходили проїжджу частину в темний час доби у недозволеному місці. Також, вважає, що судом безпідставно не допитано свідків, які на момент ДТП перебували в його автомобілі, працівників швидкої допомоги та експертів, які надавали висновки. Окрім того, вказує на той факт, що судом, при визнанні його винним прийнято до уваги тільки пояснення потерпілих, а його свідчення проігноровані. Посилається на те, що в день скоєння наїзду на потерпілих на вулиці йшов сильний дощ, був темний час доби, а проїжджа частина не освітлювалась. Також, вказує, що суд не взяв до уваги те, що під час слідчого експерименту погодні умови не були такими, як під час подій, що сталися. Також, не погоджується з розміром стягнутої з нього на користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальної та моральної шкоди, але виплатити її частково не відмовляється. Окрім того, ОСОБА_6 вважає, що покарання, призначене йому у виді реального позбавлення волі є занадто суворим. Посилається на те, що судом не прийнято до уваги думку потерпілої ОСОБА_13 , яка просила не карати його суворо і не позбавляти волі, та той факт, що він раніше не судимий, перебував за кермом в тверезому стані й не мав жодного умислу на позбавлення життя і здоров`я потерпілих, а одразу після ДТП він викликав для потерпілих швидку допомогу, та за весь час керування автомобілем, жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно.
Також, обвинувачений, посилаючись на наведені обставини та те, що він під час судового розгляду судом першої інстанції виконував належним чином вимоги обраного йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, просить, в разі задоволення апеляційної скарги, змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку з направленням кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів скарги прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинами кримінального провадження. Звертає увагу, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 , згідно якого йому було висунуто обвинувачення у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та середньої тяжкості тілесне ушкодження, затверджено прокурором прокуратури м. Кривого Рогу, направлено до суду першої інстанції 26 травня 2015 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду. Після скасування зазначеного вироку, прокурор обвинувачення не змінював, проте під час нового судового розгляду, суд у вироку від 19 серпня 2017 року дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. При цьому, суд вийшов за межі висунутого обвинувачення та визнав ОСОБА_6 винуватим у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 .

Вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 32560,00 грн. витрат на поховання та спорудження нагробного пам`ятника. В позовних вимогах ОСОБА_13 до ОСОБА_14 та ПрАТ «СК «УНІКА» - відмовлено. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на його користь 100000,00 грн. моральної шкоди та 11450,00 грн. витрат на правову допомогу. Стягнуто з ПрАТ «СК «УНІКА» на користь потерпілого ОСОБА_11 47735,32 грн. суми страхового відшкодування, 2386,76 грн. моральної шкоди, а всього 50122,08 грн. В позовних вимогах ОСОБА_11 до ОСОБА_14 - відмовлено.
За обставин викладених у вироку, 12 березня 2015 року приблизно о 19-45 годин водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в темний час доби слідував по освітленій зовнішнім вуличним освітленням проїзній частині дороги вул. 23-го Лютого з боку вул. Краснознаменної в напрямку вул. Конституційної в м. Кривому Розі, наближаючись до зупинки громадського транспорту «вул. Косигіна», розташованої ліворуч по ходу руху автомобіля.
В цей час, навпроти вказаної зупинки на освітленій ділянці проїзної частини, з права наліво по ходу руху автомобіля, в темпі спокійного кроку переходили дорогу пішоходи ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Дійшовши до середини проїзної частини, вони, не створюючи небезпеки для руху або перешкоди водієві ОСОБА_6 , зупинилися поза смугою руху автомобіля «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ» на лінії розмітки 1.3 (двійній суцільній лінії), яку відповідно до розділу 34 Правил дорожнього руху України забороняється перетинати. Водій ОСОБА_6 , наближаючись до зупинки громадського транспорту «вул. Косигіна», не маючи перешкод для своєчасного виявлення пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , повинен був рухатися щодо них з безпечним інтервалом, а у разі неможливості такого руху, водій ОСОБА_6 повинен був розцінити їх як перешкоду та негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху, об`їзду перешкоди, але проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, та виїхав на дорожню розмітку 1.3, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п.1.5, 2.3 б), 1.10, 12.3 та розділу 34 Правил дорожнього руху України. В цій дорожній обстановці водій ОСОБА_6 шляхом обрання безпечного інтервалу або своєчасного застосування гальмування мав об`єктивну можливість уникнути наїзду на пішоходів, однак в результаті порушення вказаних правил безпеки дорожнього руху він, вчинив наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Згідно висновку судово-медичної експертизи №523 від 13.03.2015 року потерпілому ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, та знаходяться у причинному зв`язку із настанням його смерті. Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №136 від 14-26.07.2016 року потерпілому ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження, що за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до стійкої втрати загальної працездатності не менш ніж на 1/3, понад 33%. Відповідно до висновку автотехнічної експертизи №58/27-88 від 08.05.2015 року в діях водія ОСОБА_6 по керуванню автомобілем «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вбачаються невідповідності вимогам п.12.3. Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з наїздом на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_9 було заявлено клопотання про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у разі задоволення апеляційної скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 про скасування оскаржуваного вироку з направленням кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи це клопотання, прокурор посилається на те, що під час судового розгляду встановлено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а тому є необхідність запобігання спробам останнього переховуватись від суду, оскільки після можливого скасування вироку суду першої інстанції, він може почати переховуватись з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин. Окрім того, прокурор просить звернути уваги, що ОСОБА_6 офіційно не працює, постійного джерела доходів не має, тому є всі підстави вважати, що перебуваючи під дією більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачений може вчинити нові злочини з метою отримання коштів для власного існування. Також, прокурор наголошує, що ОСОБА_6 скоїв тяжкий злочин, внаслідок якого одна людина загинула, а інша отримала тяжкі тілесні ушкодження, але обвинувачений змінив свою позицію та перестав визнавати свою провину у вчиненому та з моменту вчинення злочину, не вчинив будь-яких дій для відшкодування шкоди потерпілим.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_10 , кожен окремо, просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, вирок суду скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечували. Окрім того, просили задовольнити клопотання обвинуваченого про зміну щодо нього запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, посилаючись на неухильне виконання ним покладених судом обов`язків під час розгляду провадження в суді першої інстанції. В задоволенні клопотання прокурора про обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою просили відмовити.

Прокурори ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 , просили задовольнити її в повному обсязі. Апеляційну скаргу обвинуваченого просили задовольнити частково та відмовити йому в обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Окрім того, прокурор ОСОБА_9 підтримав заявлене ним клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив його задовольнити, стверджуючи про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, проти чого не заперечувала прокурор ОСОБА_8 .
Потерпілий ОСОБА_11 заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та його клопотання про зміну запобіжного заходу, апеляційну скаргу прокурора також просив залишити без задоволення, а вирок суду без змін, як законний та обґрунтований. Клопотання прокурора щодо обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою просив задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, зіставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції. Отже, суд апеляційної інстанції виходить з того, що було встановлено вироком суду першої інстанції.
Вимогами ст.370 КПК України, встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються зокрема: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Законодавцем у ч.1 ст.337 КПК України визначено межі судового розгляду, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Межі судового розгляду визначаються виходячи із висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. У ході судового розгляду кримінального провадження суд не наділений правом змінити висунуте щодо особи обвинувачення.
Окрім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує про необхідність аналізувати положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті, наголошуючи на тому, що у кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п.52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року; п.58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року; п.34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року).
Судом першої інстанції вказаних вимог закону належним чином дотримано не було.
З обвинувального акта, затвердженого прокурором 26 травня 2015 року, слідує, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху собою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та середньої тяжкості тілесне ушкодження (том 1 а.п.2-3).
06 вересня 2016 року, під час судового слідства прокурором було змінено пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення та кваліфікованого його дії за ч.2 ст.286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху собою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та тяжкі тілесні ушкодження (том 5 а.п.143-149).
Вироком Тернівського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року ОСОБА_6 засуджено за новим обвинуваченням, але ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року цей вирок скасовано та направлено кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (том 5 а.п.200-205, том 6 а.п.64-67).
Відповідно до ч.1 ст.416 КПК України, після скасування судом апеляційної інстанції вироку, суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу ІV цього Кодексу в іншому складі суду. Виходячи з системного аналізу норм зазначеного розділу КПК України, під час нового розгляду, суд повинен почати розгляд кримінального провадження з підготовчого судового засідання, при цьому з первинно пред`явленого обвинувачення, не виходячи, згідно ст.337 КПК України, за його межі.
Як видно з вироку та журналів судового засідання, суд, в порушення вимог вказаних вище норм кримінального процесуального законодавства України, вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, згідно з обвинувальним актом від 26 травня 2015 року, дійшов висновку про його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину, але, встановивши інші фактичні обставини кримінального провадження, та дійшов висновку про завдання обвинуваченим потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень.

Разом з тим, зазначивши, що злочин обвинуваченим вчинено за встановлених обставин, в порушення вимог ст.ст.370, 374 КПК України, судом не вірно вказано в мотивувальній частині вироку ознаки вчиненого ним злочину та кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого (том 6 а.п.170).
Отже, висновки суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 суперечать встановленим ним же, в мотивувальній частині вироку, фактичним обставинам вчиненого обвинуваченим злочину.
З огляду на викладене, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора й вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, що виразилося у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню та допустив в цій частині невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
На переконання колегії суддів, допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону, відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, є істотними і такими, що перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Разом з тим, порушення судом вищенаведених вимог кримінального процесуального закону не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку безумовних підстав призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.
Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання передбачених законом прав потерпілого ОСОБА_11 та права обвинуваченого на захист, яких не було забезпечено судом під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .

Згідно з п.6 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
З огляду на зазначене вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості належним чином перевірити доводи апеляційної скарги обвинуваченого та ухвалити нове судове рішення за наслідками її розгляду, оскільки це пов`язано з повторним дослідженням обставин встановлених під час розгляду цього кримінального провадження судом першої інстанції, тоді як клопотання учасниками провадження, у відповідності до вимог ч.3 ст.404 КПК України, заявлено не було.
Враховуючи наведені обставини та з метою забезпечення загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу прокурора, а апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково, вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, створити сторонам необхідні умови для забезпечення рівних прав у наданні доказів на підтвердження своїх позицій і доведенні перед судом їх переконливості та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону.
При цьому, у разі підтвердження, під час нового судового розгляду, об`єму обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити в межах санкції інкримінованого злочину.
Що стосується клопотань прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу на домашній арешт, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Згідно з положеннями ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою. Судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Згідно з ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, зокрема: тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завдані якої обвинувачується особа.
Положеннями ч.1 ст.194 КПК України встановлено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Це питання вирішується в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 затриманий 17 жовтня 2017 року в порядку виконання оскаржуваного вироку. Під час ухвалення цього вироку судом першої інстанції, щодо нього запобіжний захід не обирався.

З огляду на наведене та те, що цей вирок підлягає скасуванню з призначенням у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність вирішення питання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому.
При цьому колегія суддів бере до уваги те, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, який відноситься до категорії тяжких, за який передбачене покарання у виді позбавленні волі на строк до восьми років, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, не має постійного джерела прибутку, тому, з метою уникнення кримінального покарання може переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.
Окрім того, згідно положень ч.4 ст.183 КПК України, суд, при постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначати розмір застави щодо злочину, який спричинив загибель людини, тому колегія суддів вважає за можливе не визначати розміру застави у цьому кримінальному провадженні.
З огляду на наведене, доводи клопотання обвинуваченого про можливість зміни щодо нього запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арештє необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Отже, з метою запобігання зазначеним вище ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, виходячи з конкретних обставин провадження, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п.35 рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», колегія суддів дійшло висновку про необхідність застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, передбачений ст.183 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_7 на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року задовольнити.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року задовольнити частково.
Вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року скасувати.
Призначити у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 новий розгляд у суді першої інстанції.
Клопотання прокурора про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 30 (тридцять) днів, тобто до 23 лютого 2018 року.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
___________________ _____________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4