АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання ОСОБА_4
за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження №0000484 від 21.11.2017 року за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.12.2017 року відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лукачівка, Кельменецького району Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, маючого професійно-технічну освіту, не одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, раніше судимого: 1) 15 листопада 2014 року Южненським міським судом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; 2) 11 грудня 2014 року Южненським міським судом Одеської області за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 70, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі; 3) 13 жовтня 2015 року Кельменецьким районним судом Чернівецької області за ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі; 24 травня 2016 року умовно достроково звільнений Сокирянським районним судом Чернівецької області на строк 5 місяців 4 дня;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Оселівка, Кельменецького району Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , громадянина України, маючого професійно-технічну освіту, не одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого;

обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання за цим законом у вигляді 5 (п`яти) місяців арешту.

Також цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання за цим законом у вигляді 3 (трьох) місяців арешту.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту виконання вироку в частині призначеного покарання.

Кримінальне провадження №11-кп/794/70/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_10
ЄУН №724/1807/17 Доповідач: ОСОБА_1
Вирішено питання із речовими доказами по справі.

На вказаний вирок суду надійшли апеляційні скарги від обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які просять вирок районного суду в частині призначеного їм покарання змінити, пом`якшивши його та обравши інше, не пов`язане із ізоляцією від суспільства.

Свої апеляційні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обґрунтовують тим, що суд 1 інстанції при призначенні їм покарання не в повній мірі врахував те, що вони вину визнали в повному обсязі, давали зізнавальні показання, чим активно сприяли розкриттю злочину. Крім того, ОСОБА_6 в апеляції вказує на те, що районний суд не врахував ту обставину, що він здійснює догляд за своїм батьком ОСОБА_11 , який є особою з інвалідністю.

Від інших учасників судового розгляду апеляцій та заперечень на них не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора, який заперечував проти задоволення апеляцій обвинувачених, вислухавши промови учасників судового розгляду в судових дебатах, розглянувши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено районним судом та перевірено апеляційною інстанцією, 21.11.2017 року біля 00:30 години, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , прийшли до Ставчанського професійного ліцею, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Перебуваючи на території Ставчанського професійного ліцею, а саме на території тракторного парку, ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що їх злочинних дії ніхто не викриває, шляхом вільного доступу, повторно, таємно, намагалися викрасти із трактора марки «ЮМЗ-6», акумуляторну батарею марки «6СТ-145», однак свої злочинні наміри до кінця не довели, так як почули шум та злякались, що можуть бути спіймані охоронцем Ставчанського професійного ліцею та залишили її на території тракторного парку, тобто свій злочинний намір до кінця не довели через причини, які не залежали від їх волі.

Вина ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_6 до того ж повторно, доведена зібраними по справі доказами, які належним чином досліджені судом першої інстанції і яким дана правильна юридична оцінка.

Дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України і в апеляції не оспорюються.

А тому колегія суддів, керуючись ст.404 КПК України, не наводить докази на підтвердження винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого їм злочину та правильності кваліфікації їх дій.

Апеляційні доводи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що призначене їм районним судом покарання є надмірно суворим, є безпідставними і не ґрунтуються на матеріалах провадження та законі.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, згідно п.п.2,3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з кваліфікації злочинів (ст.12 КК України), а також особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Вищенаведені вимоги закону судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було виконано повністю.

Так, районним судом при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було враховано ступінь тяжкості скоєного злочину, який є умисним, незакінченим, корисливим, середньої тяжкості, що даним злочином потерпілій стороні не було спричинено матеріальну шкоду, внаслідок того, що злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі обвинувачених. Особу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які вину визнали, щиро розкаялися, сприяли слідству і суду у розкритті злочину, не перебувають на обліку у лікаря психіатра чи нарколога, позитивно характеризуються за місцем проживання, ніде офіційно не працюють, тобто не займаються суспільно корисною працею, обидва раніше притягувалися до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного умисного, корисливого злочину, а ОСОБА_6 вчинив даний злочин в період не погашеної і не знятої судимості за аналогічний злочин, що свідчить про те, що він належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став.

Обставинами, що пом`якшують покарання обох обвинувачених судом визнано: щире каяття, сприяння у розкритті злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинувачених, судом не встановлено.

У зв`язку із вищенаведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахувавши всі обставини справи, зокрема й ті, на які посилаються апелянти в своїх апеляційних скаргах, дійшов вірного висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без реального відбування покарання, призначивши їм найменш суворий вид покарання передбачений санкцією ч.2 ст.185 КК України у виді арешту. Більше того, вірно на думку колегії суддів, суд 1 інстанції із врахуванням обставин даного злочину та даних про особу обвинувачених, призначив ОСОБА_6 арешт у розмірі наближеному до максимального, а ОСОБА_7 у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією даного закону.
Необґрунтованими, на думку колегії суддів, є апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд 1 інстанції при призначенні йому покарання не врахував те, що він здійснює догляд за своїм батьком, який являється інвалідом.

Так із матеріалів даного кримінального провадження убачається, що суд 1 інстанції на момент винесення вироку по справі, таких доказів, які містили б в собі відомості про те, що обвинувачений ОСОБА_6 здійснює догляд за своїм батьком, який являється інвалідом, не мав і стороною захисту їх долучено до справи не було.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, ОСОБА_6 долучив до апеляції довідку Ярівської сільської ради від 16.01.2018р., із якої вбачається, що він здійснює догляд за батьком, який проживає без реєстрації в с.Ярівка; копію довідки МСЕК від 25.06.2014р., із якої вбачається, що ОСОБА_11 (батько обвинуваченого) являється інвалідом 2 групи, загальне захворювання, протипоказана праця в звичайних виробничих умовах. Однак, колегія суддів не може погодитися з такими аргументами, оскільки дані докази, хоч і підтверджують той факт, що батько обвинуваченого є інвалідом 2 групи, якому протипоказана праця в звичайних виробничих умовах, проте, останній не потребує стороннього догляду інших осіб, не є літньою особою - 1969 року народження. До того ж у ОСОБА_11 (батька обвинуваченого) наявні інші повнолітні діти, які можуть допомагати хворому батьку ОСОБА_12 1991р.н. та ОСОБА_13 1999р.н.

А тому, колегія суддів вважає наведені обвинуваченим ОСОБА_6 доводи в цій частині такими, що не заслуговують на увагу.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів не знаходить законних підстав для зміни вироку суду відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині пом`якшення покарання останньому.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.12.2017 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3