Ухвала
іменем україни
30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддів: за участю прокурораОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретаріОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002042 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз: вироком Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 4 березня 2013 року за ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 5 місяців 4 дні, звільненого в залі суду по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

за касаційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержиська Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержиська Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку, а саме при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, та при кваліфікації дій винного, посилання суду на повторність як на кваліфікуючу ознаку дій ОСОБА_6 . Постановлено вважати правильною кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконного заволодіння транспортним засобом, яке завдало значної матеріальної шкоди. В решті вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор посилаючись на неправильне застосування кримінального закону просить судові рішення щодо ОСОБА_6 змінити, перекваліфікувати дії винного з ч. 2 ст. 289 КК України на ч. 1 ст. 289 КК України, а зважаючи на зменшення обсягу обвинувачення та застосування більш м`якого закону внаслідок зміни кваліфікації вчиненого засудженим злочину, пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання. Вважає, що в діях ОСОБА_6 відсутня така кваліфікуюча ознака, як завдання значної шкоди.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_6 засуджено за те, що він 23 липня 2016 року приблизно о 21:50 годин, перебуваючи на території гаражу, що розташований напроти будинку 70 по вулиці Республіканській у м. Камянському Дніпропетровської області, побачив біля цієї будівлі транспортний засіб автомобіль «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 , яким умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів, заволодів та поїхав в сторону м. Верхівцеве Дніпропетровської області, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду у сумі 89 973 грн.

Заслухавши доповідь суді, думку прокурора ОСОБА_4 , яка підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно п. 3 примітки до ст. 289 КК України матеріальна шкода визнається значною у разі заподіяння реальних збитків потерпілому на суму від 100 до 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» судам при вирішенні питання про те, чи були збитки реальними, необхідно виходити з положень п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, де зазначено, що такими збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, що вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Якщо транспортний засіб не зазнав ніяких пошкоджень унаслідок незаконного заволодіння, його технічний стан не погіршився і відновлення він не потребує або сума відповідних витрат менша від зазначеної у п. 3 примітки до ст. 289 КК, така кваліфікуюча ознака, як заподіяння значної або великої шкоди, відсутня. У випадках коли особа знищила транспортний засіб, яким незаконно заволоділа, чи призвела до такого стану, що він повністю втратив свою цінність і його вже не можна використовувати за прямим призначенням, розмір реальних збитків дорівнює вартості автомобіля на день учинення злочину. Таким же чином треба вирішувати це питання, якщо транспортний засіб після незаконного заволодіння не знайдено. У разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, поза увагою районного суду та суду апеляційної інстанції залишилась та обставина, що транспортний засіб автомобіль «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 , яким заволодів засуджений, було повернуто потерпілому, а автомобіль відремонтовано. Крім того, органами досудового слідства не було встановлено розмір матеріальних збитків, які поніс потерпілий для відновлення свого порушеного права з урахуванням того, що транспортний засіб не зазнав ніяких пошкоджень унаслідок незаконного заволодіння.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судові рішення щодо ОСОБА_6 підлягають зміні, а дії винного перекваліфікації з ч. 2 ст. 289 КК України на ч. 1 ст. 289 КК України, оскільки в них відсутня така кваліфікуюча ознака, як завдання значної шкоди.

Враховуючи зменшення щодо ОСОБА_6 об`єму обвинувачення, колегія суддів приходить до переконання про призначення засудженому покарання у межах санкції ч. 1 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 75 КК України.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержиська Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Дії ОСОБА_6 перекваліфікувати з ч. 2 ст. 289 КК України на ч. 1 ст. 289 КК України, виключити кваліфікуючу ознаку, як завдання значної шкоди та призначити покарання за ч. 1 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 в період іспитового строку без погодження уповноваженого органу з питань пробації не виїжджати за межі України; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3