Ухвала

Іменем України
29 січня 2018 р.

м. Київ
Провадження № 51-1901ск18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2017 року в межах кримінального провадження № 0005053 про обвинувачення:
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кірове, Великомихайлівського району Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Любашівського районного суду Одеської області від 21 березня 2012 року за сукупністю злочинів передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого 03 березня 2016 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК;
Суть питання
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання про долю речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 18 вересня 2016 року, приблизно о 02.00 год, діючи повторно, за попередньою змовою з іншою особою, через вікно, проник до складського приміщення ФОП « ОСОБА_6 » (орендованого у ПП «Святокум») розташованого по АДРЕСА_3 звідки таємно намагався викрасти належні ОСОБА_7 гроші в сумі 620 грн, але з причин, що не залежали від його волі, не довів злочин до кінця, оскільки був затриманий працівниками ДСО.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду.
В обґрунтування своїх вимог захисник ОСОБА_5 вказує, що апеляційний суд, встановивши наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 і з урахуванням позитивних якостей останнього, безпідставно не призначив засудженому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК. Також, на думку захисника, призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, тобто мінімального покарання передбаченого санкцією статті за якою його засудженого, не є наслідком врахування судом пом`якшуючих обставин, а є наслідком застосування вимог ч. 3 ст. 68 КК, якою визначено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Встановлені обставини та мотиви Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень в цій частині не оскаржуються.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_4 , згідно з указаною нормою закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого (раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання сусідами характеризується позитивно, за місцем утримання під вартою теж характеризується позитивно, однак працівниками поліції характеризується негативно), пом`якшуючу покарання обставину (щире каяття), та відсутність обставин, що його обтяжують.
За таких обставин суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 мінімального покарання, передбаченого санкцією статті за якою його засуджено. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
Доводи захисника, про те, що апеляційний суд безпідставно не призначив засудженому покарання із застосування положень ст. 69 КК, колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає необґрунтованими.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду, вбачається, що не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок суворості. Вказані доводи за змістом та суттю є аналогічні доводам у касаційній скарзі захисника.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд ретельно перевірив усі посилання й доводи викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, й не встановивши підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК, з урахуванням того, що питання про таке застосування є правом суду, а не обов`язком, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Вказівки захисника, про те, що на його думку призначення ОСОБА_4 мінімального покарання передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено, не є наслідком врахування судом пом`якшуючих обставин, а є наслідком застосування вимог ч. 3 ст. 68 КК, Суд вважає неспроможними.
Так, згідно вироку, ОСОБА_4 визнаний винний у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадання чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у приміщення, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто у учиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК.
Санкція ч. 3 ст. 185 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років.
Частиною 3 ст. 68 КК визначено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
З огляду на викладене, за вчинення ОСОБА_4 злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК, з урахування положень ч. 3 ст. 68 КК строк призначеного йому покарання не повинен перевищувати 4 років позбавлення волі.
Таким чином, призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавленні волі на строк 3 роки, було визначене судом, саме з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого засудженим злочину, даних про його особу та наявністю обставини, що пом`якшує покарання і відсутністю обставин, що його обтяжує. Вид і розмір обраного засудженому покарання, відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність.
Частиною 2 ст. 50 КК, закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З урахуванням наведеного, Суд вважає, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3