Справа № 358/942/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1313/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 2 30.11.2017

УХВАЛА
Іменем України
30 листопада 2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
законного представника потерпілого ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Таращанського районного суду Київської області від 28 вересня 2017 року, яким
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Медвин Богуславського району Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із професійно-технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого,-
визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 286, ч.1 ст.135 КК України, і призначено йому покарання: за ч.1 ст.286 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки; за ч.1 ст.135 КК України у виді одного року обмеження волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено покарання у виді двох років шести місяців обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.

На основі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Згідно ст.76 КК України покладено на ОСОБА_10 обов`язки протягом іспитового строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 до вступу вироку в законну силу залишено у вигляді домашнього арешту.

Цивільні позови ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_10 : на користь ОСОБА_7 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 1632,96 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.; на користь ОСОБА_8 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 1302,52 грн., моральну шкоду в розмірі 30000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.; на користь ОСОБА_11 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 2127,14 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази.
Згідно вироку суду ОСОБА_10 засуджено за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 286, ч.1 ст.135 КК України, вчинених за наступних обставин.

14.04.2017 року приблизно о 23 год. 45 хв. обвинувачений ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в порушення ст.15 Закону України «Про дорожній рух», введеного в дію постановою Верховної Ради України №2953-XII від 28.01.1993 року, не пройшовши повного курсу навчання за відповідними програмами та, не отримавши в установленому порядку права на керування транспортними засобами відповідної категорії, в порушення п.п.«а», «б» п.2.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року (далі Правил дорожнього руху України), не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії «А» - мотоциклами та іншими двоколісними транспортними засобами, керуючи мотоциклом «Днєпр», реєстраційний номер НОМЕР_1 , укомплектованого рамою кузова вантажного мотоцикла із закріпленою на ній дерев`яною платформою, що належить його батькові ОСОБА_12 , в порушення п.п. «г» п.2.3. та п.21.1 Правил дорожнього руху України, перевозив пасажира ОСОБА_13 без шолому на задньому пасажирському сидінні та пасажира ОСОБА_11 без шолому у не обладнаному для цього місці для сидіння, а саме на дерев`яній платформі рами кузова вантажного мотоцикла.

Рухаючись зі швидкістю близько 60 км/год. по дорозі в межах населеного пункту с. Медвин Богуславського району Київської області по вул. Першотравнева, біля будинку №50, в напрямку до будинку №51 по вул. Прокопенкова в с. Медвин Богуславського району Київської області, ОСОБА_10 проявив неуважність під час керування транспортним засобом та втратив візуальний контроль за напрямком руху керованого ним мотоциклу в зв`язку із відволіканням на присутніх пасажирів ОСОБА_13 та ОСОБА_11 .

У зв`язку із проявленою неуважністю та безпечністю під час керування транспортним засобом ОСОБА_10 в порушення п.1.5, п.п.«б», «г» п.2.3, п.п.«а» п.2.9, п.12.1, п.12.3, п.21.1, п.п.«а» п.21.11 Правил дорожнього руху України, не переконавшись у безпечності руху керованого ним транспортного засобу, здійснюючи рух по правому краю дорожнього покриття, допустив наїзд на пішоходів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які рухались тримаючись, правого узбіччя, в попутному напрямку руху мотоцикла.

Внаслідок наїзду керованого ОСОБА_10 транспортним засобом на пішоходів, пасажир ОСОБА_13 , який сидів на задньому сидінні вказаного мотоциклу випав з нього та впав на поверхню дороги. Інший пасажир ОСОБА_11 , який знаходився на дерев`яній платформі рами кузова вантажного мотоцикла, в свою чергу також випав з нього на поверхню дороги.

Після цього ОСОБА_10 в порушення п.2.10 Правил дорожнього руху України, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, не зупинивши транспортний засіб, із місця пригоди зник.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження: струс головного мозку; перелом тіла правої лопатки, перелом малогомілкової та великогомілкової кісток лівої гомілки. Потерпіла ОСОБА_7 , у свою чергу, отримала тілесні ушкодження: садна обличчя; черезвертлюговий перелом лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №20 (по меддокументації) від 16.06.2017 року виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді переломів тіла правої лопатки, перелом малогомілкової та великогомілкової кісток лівої гомілки викликають розлад здоров`я більше 21-го дня і відноситься до ушкоджень середньої тяжкості.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №22 (по меддокументації) від 16.06.2017 року, виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді саден обличчя відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ушкодження у вигляді черезвертлюгового перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків викликає розлад здоров`я більше 21-го дня і відноситься до ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_10 своїми діями грубо порушив вимоги Закону України «Про дорожній рух», введеного в дію постановою Верховної ради України № 2953-XII від 28.01.1993 року та вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, а саме:

ст.15 Закону України «Про дорожній рух», введеного в дію постановою Верховної ради України № 2953-XII від 28.01.1993 року, згідно з якою кожний громадянин, який досяг визначеного Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. Особа, яка бажає отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії чи типу, зобов`язана пройти медичний огляд, підготовку або перепідготовку відповідно до типової навчальної програми, успішно скласти теоретичний і практичний іспити. Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії;

п.1.5 Правил, згідно з яким дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальні збитки;

п.п «б», «г» п.2.3 Правил, згідно з якими: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів;

п.п. «а» п.2.9 Правил, згідно з яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

п.п. «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е», п. 2.10 Правил, згідно з якими у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог п.9.10 Правил; не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських; вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;

п.12.1 Правил, згідно з яким під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.3 Правил, згідно з яким у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п.21.1 Правил, згідно з яким дозволяється перевозити пасажирів у транспортному засобі обладнаному місцями для сидіння в кількості, що передбачена технічною характеристикою так, щоб вони не заважали водієві керувати транспортним засобом і не обмежували оглядовість, відповідно до правил перевезення;

п.п.«а» п.21.11 Правил, згідно з яким забороняється перевозити пасажирів поза кабіною автомобіля (крім передбачених Правилами випадків перевезення пасажирів у кузові вантажного автомобіля з бортовою платформою або в кузові-фургоні, призначених для перевезення пасажирів), у кузові автомобіля-самоскида, трактора, інших самохідних машин, на вантажному причепі, напівпричепі, в причепі-дачі, в кузові вантажного мотоцикла.

Вказані грубі порушення обвинуваченим ОСОБА_10 вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року та введених в дію 01.01.2002 року, знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та наслідками, що настали.

Крім того, за вищевказаних обставин, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, обвинувачений ОСОБА_10 , усвідомлюючи що своїми діями він поставив потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інший безпорадний стан, за якого останні були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження, оскільки перебували без свідомості, маючи змогу надати допомогу потерпілим, яких він сам поставив в небезпечний для життя стан, знехтував вимогами п.п.«а», «г» п.2.10. Правил дорожнього руху, а саме будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, він: негайно не зупинив транспортний засіб; не вийшов до пішоходів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , на яких він здійснив наїзд і які залишились лежати на проїзній частині без допомоги, перебуваючи внаслідок цього в іншому безпорадному стані і були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу потерпілим, яких він сам поставив в небезпечний для життя стан; не вжив заходів по наданню першої медичної допомоги потерпілим; не викликав карету швидкої медичної допомоги; не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу.

Таким чином, не вживши вищевказаних заходів ОСОБА_10 своїми умисними протиправними діями, нехтуючи моральними та правовими нормами, які передбачають надання допомоги людям, що перебувають у небезпечному для життя стані, завідомо залишив без допомоги потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які знаходились на проїжджій частині дороги в нічний період часу в безлюдному місці, внаслідок отриманих при дорожньо-транспортній пригоді травм, які перебували без свідомості, покинув місце дорожньо-транспортної пригоди свідомо залишив при цьому потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у небезпечному для життя становищі, внаслідок їх перебування в іншому безпорадному стані.

У даному кримінальному провадженні було заявлено цивільні позови про стягнення з ОСОБА_10 на користь: потерпілої ОСОБА_7 1632,96 грн. на відшкодування матеріальних збитків, 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди одноразово, 5000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу; потерпілого ОСОБА_8 1302,52 грн. на відшкодування матеріальних збитків, 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди одноразово, 5000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу; цивільного позивача ОСОБА_11 2127,14 грн. на відшкодування матеріальних збитків, 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди одноразово, 5000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_10 та потерпілими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить оскаржуваний вирок змінити, цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково, стягнути з нього на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000 грн., у задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди відмовити; цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково, стягнути з нього на користь моральну шкоду в розмірі 1500 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000 грн., у задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди відмовити; цивільний позов ОСОБА_11 залишити без розгляду.

Свої вимоги мотивує тим, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 є незаконним з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, до початку судового розгляду він повністю відшкодував потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заподіяну матеріальну шкоду, однак при постановленні вироку суд першої інстанції не взяв цього до уваги. Також, визначаючи розмір заподіяної потерпілим моральної шкоди, районний суд не зазначив, в чому саме вона полягала та жодним чином не обґрунтував її розміру. На думку апелянта, його діями потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 була заподіяна моральна шкода в розмірі 2000 грн. та 1500 грн. оскільки саме така сума є співрозмірною та відповідає характеру і ступеню перенесених потерпілими моральних (немайнових) страждань.

Разом із цим, були відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_8 , оскільки позов подано його представником ОСОБА_14 , який всупереч вимогам п.1 ч.1 ст.42, ч.8 ст.119 ЦПК України не мав для цього повноважень.

Також, апелянт вважає незаконним рішення суду про визнання ОСОБА_11 цивільним позивачем та прийняття його цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у межах даного кримінального провадження, адже він не є потерпілим кримінального правопорушення. Крім того, на підтвердження заподіяної майнової шкоди ОСОБА_11 надав лише фіскальні чеки на придбання ліків та медичних препаратів. При цьому суду не довів, що вказані у фіскальних чеках ліки та медичні препарати застосовувались під час його лікування. Тобто, ОСОБА_11 всупереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України не було обґрунтовано обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог. При цьому суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_11 сам умовив апелянта його підвезти, завідомо знаючи, що останній керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

На думку апелянта, стягнутий на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 розмір витрат на правову допомогу (по 5000 грн. кожному) не відповідає засадам розумності та справедливості.

Потерпіла ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі не оспорюючи правильність кваліфікації дій ОСОБА_10 та доведеності його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, просить оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, і призначити йому покарання: за ч.1 ст.286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; за ч.1 ст.135 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначаючи покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції не врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що обтяжують покарання, думку потерпілих, не обґрунтував підстав обрання саме цього виду покарання.

Так, ОСОБА_10 , який не працює і вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до ст.67 КК України є обтяжуючою обставиною, схильний до зловживання алкогольними напоями та порушень громадського порядку, своїми злочинними діями, які проявилися в порушенні правил дорожнього руху, крім потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , заподіяв легкі тілесні ушкодження ще двом пасажирам, які під час наїзду на пішоходів, знаходилися на мотоциклі разом із обвинуваченим. Не дивлячись на це, ОСОБА_10 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди і з місця вчинення злочину зник, що відповідно до ст.67 КК України є обтяжуючою обставиною.

Усупереч вимог закону, районний суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Проте, відсутність у ОСОБА_10 критичної оцінки своєї поведінки свідчить про відсутність у нього щирого каяття.

Також, ОСОБА_10 не правдиво розкрив всі суттєві обставин вчинення кримінальних правопорушень, зокрема те, що пішоходи, на яких він допустив наїзд перебували серед проїжджої частини, і те, що він через короткий проміжок часу (лічені хвилини) повертався на місце вчинення злочину, але нікого вже не виявив, хоча карета швидкої допомоги через досить тривалий час забирала потерпілих в медичну установу безпосередньо з місця вчинення злочину після надання першої медичної допомоги. Вказане свідчить про те, що він не визнав вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.

Із моменту вчинення злочинів ОСОБА_10 апелянту було відшкодовано матеріальну шкоду в розмірі 1632 грн. 96 коп. При цьому, у судовому засіданні обвинувачений зазначив, що завдані збитки він взагалі відшкодовувати не буде.

Таким чином, ОСОБА_10 , який вчинив ряд злочинів, має бути призначений більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинені злочини, оскільки менш суворий вид покарання буде недостатній для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. За таких умов повинно бути збільшене і додаткове покарання.

Потерпілий ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі не оспорюючи правильність кваліфікації ОСОБА_10 та доведеності його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, просить оскаржуваний вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким останнього визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України і призначити йому покарання: за ч.1 ст.286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; за ч.1 ст.135 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. У решті вирок суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що призначаючи покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції не врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що обтяжують покарання, думку потерпілих, не обґрунтував підстав обрання саме цього виду покарання.

Так, ОСОБА_10 , який не працює і вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою покарання обставиною, схильний до зловживання алкогольними напоями та порушень громадського порядку, своїми злочинними діями, які проявилися в порушенні правил дорожнього руху, крім потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , заподіяв легкі тілесні ушкодження ще двом пасажирам, які під час наїзду на пішоходів, знаходилися на мотоциклі разом з ОСОБА_10 . Не дивлячись на це, ОСОБА_10 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди і з місця вчинення злочину зник, що є обтяжуючою обставиною.

Усупереч вимог закону, місцевий суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Проте, відсутність у ОСОБА_10 критичної оцінки своєї поведінки свідчить про відсутність у нього щирого каяття.

Також, ОСОБА_10 не правдиво розкрив всі суттєві обставин вчинення кримінальних правопорушень, зокрема те, що пішоходи, на яких він допустив наїзд, перебували серед проїжджої частини, і те, що він через короткий проміжок часу (лічені хвилини) повертався на місце вчинення злочину, але нікого вже не виявив, хоча карета швидкої допомоги через досить тривалий час забирала потерпілих в медичну установу безпосередньо з місця вчинення злочину після надання першої медичної допомоги. Вказане свідчить про те, що він не визнав вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.

Із моменту вчинення злочинів ОСОБА_10 апелянту було відшкодовано матеріальну шкоду в розмірі 1302 грн. 52 коп. При цьому, у судовому засіданні обвинувачений зазначив, що завдані збитки він взагалі відшкодовувати не буде.

Таким чином, ОСОБА_10 , який вчинив ряд злочинів, має бути призначений більш суворий вид покарання з числа передбачених, оскільки менш суворий вид покарання буде недостатній для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. За таких умов повинно бути збільшене і додаткове покарання.

У запереченнях на апеляційні скарги потерпілих прокурор просить апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується виключно позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також районний суд взяв до уваги доповідь інспектора Богуславського РВ з питань пробації, який зазначив, що виправлення ОСОБА_10 можливе без ізоляції від суспільства.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , який підтримав власну апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційних скарг потерпілих, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг потерпілих та покладався на розсуд суду при розгляді скарги обвинуваченого, позицію потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та законного представника потерпілої ОСОБА_9 , які підтримали свої апеляційні скарги та вважали доводи апеляційної скарги обвинуваченого не обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, із наступних підстав.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України учасниками судового провадження не оскаржуються, а тому у відповідності до вимог ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються. Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів доведеність вини обвинуваченого, не встановлено.

Згідно положень ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п.п.2,3 ч.1 ст.65 КК України та п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_10 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У відповідності до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7 звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачене тільки для тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку.

Із аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд за наявності для того обґрунтованих підстав, при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У відповідності до ст.12 КК України, вчинені ОСОБА_10 кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, віднесено до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 згідно із ст.66 КК України, суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_10 відповідно до ст.67 КК України місцевий суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо осіб, що перебувають у безпорадному стані.

Враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який визнав вину, раніше не судимий, неодружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, не працює, за місцем проживання характеризується негативно, по місцю попередньої військової служби позитивно, на обліку лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, відшкодував потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 завдану матеріальну шкоду, думку потерпілих, які вважали, що ОСОБА_10 необхідно позбавити волі, доповідь інспектора Богуславського РВ з питань пробації, який зазначив, що виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному.

Крім того, на момент апеляційного розгляду обвинувачений відшкодував потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 завдану матеріальну шкоду.

На підставі ст.70 КК України визначає районний суд, взявши до уваги всі обставини справи, остаточне покарання визначив за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань.

Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному, а вимоги апеляційних скарг потерплих про призначення більш суворого покарання, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано матеріальної або моральної шкоди, має право пред`явити до обвинуваченого цивільний позов.

У відповідності до вимог ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка згідно п.1,3 ч.2 зазначеної статті полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин.

Дослідивши матеріали справи, та, враховуючи обставини ДТП, яка сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_10 і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та цивільного позивача ОСОБА_11 підлягають частковому задоволенню і стягненню на користь цивільних позивачів з обвинуваченого ОСОБА_10 .

При цьому, посилання обвинуваченого на те, що задоволення цивільного позову ОСОБА_11 є незаконним, апеляційним судом сприймаються критично, адже останній набув статусу цивільного позивача та йому в наслідок протиправних дій ОСОБА_10 було спричинено матеріальну та моральну шкоду.

Оскільки, районний суд у відповідності до вимог ст.1167 ЦК України в повній мірі врахував перенесені потерпілими та цивільним позивачем моральні страждання, ступінь тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень, обставини їх спричинення, стан здоров`я вказаних осіб, їхні переживання з приводу вчиненого обвинуваченим, справедливість та реальність позовних вимог, доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 в частині зменшення розміру позовних вимог є необґрунтованими.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а вирок - без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Таращанського районного суду Київської області від 28 вересня 2017 року відносно ОСОБА_10 без змін.

Головуючий:
Судді :