УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2018 року

м. Київ
Справа № 642/3330/16к

Провадження № 51-4760ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Суть питання
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за те, що він 01 травня 2016 року о 00:30 год. будучи в стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, під час сварки, ножем вдарив декілька разів у тулуб ОСОБА_5 , а саме в живіт та ліву дельтавидну ділянку, внаслідок чого заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження, за критерієм небезпечності для життя в момент заподіяння.
Апеляційний суд Харківської області від 21 грудня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційних скаргах прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що суд апеляційної інстанції залишаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін, належним чином не звернув уваги на ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, даним про його особу, факт не визнання ним своєї вини у вчиненому та скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння. Також апеляційний суд не врахував те, що заподіяна шкода потерпілому відшкодована частково. Таким чином, на думку прокурора, матеріали кримінального провадження не містять підстав, які б давали можливість призначення засудженому мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією ст. 121 КК, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Встановлені обставини та мотиви Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин встановлених і перевірених місцевим судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК, колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині прокурором не оскаржується.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, Верховний Суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційних скарг судових рішень, при визначенні виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання місцевий суд, згідно з вказаною нормою кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, а саме: що він з 2015 року перебуває на обліку в наркологічному диспансері у зв`язку з вживанням канабіноідів, на обліку у психіатра не перебуває, в силу ст. 89 КК судимостей немає, за місцем проживання характеризується позитивно, у 2009 році потрапив у ДТП, внаслідок якої отримав ряд тяжких травм, його мати в 2008 році померла, батько позбавлений батьківських прав, проживає з бабусею, яка є пенсіонеркою. Також враховано те, що засуджений надав першу допомогу потерпілому, частково відшкодував йому шкоду та думку самого потерпілого, який просив призначити засудженому суворе покарання. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав стан здоров`я засудженого, наявність ряду захворювань внаслідок тяжкої травми. Вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння суд відніс до обставини, що його обтяжує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Таким чином, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбачуваного санкцією статті за якою його засуджено. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
З огляду на викладене, Суд вважає, що висновок суду першої інстанції в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості, Верховний Суд не вбачає.
Доводи прокурора про те, що апеляційний суд своє рішення про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення належним чином не обґрунтував, Верховний Суд вважає безпідставними.
Зі змісту касаційних скарг та долучених до них копій ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційних скаргах.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційних скаргах не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційних скарг та наданих до них судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційних скарг немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами прокурора на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3