Справа № 192/17/18
Провадження № 1-кп/192/96/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.04.2018 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Єлізарове Солонянського району Дніпропетровської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , на даний час перебуває в Державній установі «Дніпропетровська установа виконання покарань №4» Міністерства юстиції України, не працює, має середню освіту, не одружений, не військовозобов`язаний, раніше судимий
-04 квітня 2017 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.185, ст.ст.75,76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ОСОБА_3 будучи раніше судимим 04 квітня 2017 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.185, ст.ст.75,76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, в період іспитового строку вчинив нове корисливе кримінальне правопорушення.
Так, ОСОБА_3 прийшов до території домоволодіння АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_5 27 вересня 2017 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, та маючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, із корисливих спонукань, з метою особистої наживи впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає і вони залишаються таємними для оточуючих, не заходячи на подвір`я шляхом вільного доступу повторно таємно викрав металеву частину воріт розміром 1,5*1,5 м, яка складалася з металевих кутників, розміром 35*35 мм, як основа та переплетеного арматурою діаметром 1 см, вартістю 391 гривня 56 копійок, після чого з викраденим з місця скоєння злочину зник.
Своїми діями ОСОБА_3 завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 391 гривня 56 копійок.
В судовому засіданні обвинуваченому роз`яснювалося право на захист, однак від допомоги захисника (адвоката) він відмовився, оскільки може захистити себе самостійно.
Умисні дії ОСОБА_3 кваліфікуються за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.
Обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю та своїми показаннями підтвердив обставини вчиненого ним злочину.
В судовому засіданні пояснив, що точну дату, час та місце вчинення ним злочину не пам`ятає, проте десь восени 2017 року в с. Святовасилівка Солонянського району Дніпропетровської області він викрав металеву частину воріт розміром 1,5*1,5 м, яка складалася з металевих кутників, яка була розташована біля огорожі. На територію домоволодіння він не заходив, оскільки вона була огороджена. Після цього викрадений метал здав, за що отримав 250 гривень. Шкоду потерпілому не відшкодував, з сумою завданих збитків згоден, каявся у вчиненому.
Потерпілий ОСОБА_5 , який про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. З`ясувавши думку учасників провадження, суд ухвалив проводити судовий розгляд за відсутності потерпілого ОСОБА_5 з урахуванням положень ст. 325 КПК України.
Враховуючи те, що обвинувачений та прокурор не оспорюють всі обставини кримінального провадження і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам кримінального провадження положення ст. 349 КПК України, ухвалив проводити судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст.349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження інших доказів.
Крім того це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Суд, оцінивши показання обвинуваченого ОСОБА_3 в сукупності з відомостями про предмет злочину і про обстановку його виявлення, прийшов до переконання в істинності встановлених вище обставин, визнаних обвинуваченим добровільно, значення змісту яких він правильно розуміє, що згідно зі ст. 18, ч. 2 ст. 95 КПК України виключає будь-які сумніви у свободі самовикриття.
Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, в рішенні «Коробов проти України» ЄСПЛ зазначив, що при оцінці доказів суд як правило застосує критерій доведеності вини поза розумним сумнівом, та така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що винуватість ОСОБА_3 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження. Вина встановлена та доведена поза розумним сумнівом, а така доведеність випливає із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків, на сукупності неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо чітких та узгоджених між собою.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд виходить з положень ст. 65 КК України та принципів законності, справедливості та індивідуалізації покарання.
Під час розгляду справи було встановлено обставину, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому - щире каяття. Обтяжуючих покарання обставин, передбачених ст. 67 КК України судом не встановлено.
Рецидив злочинів, зазначений в обвинувальному акті, як обтяжуюча обставина, в даному випадку не може бути врахований судом в якості такої обставини, оскільки умисні дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України як повторні, а тому відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ «Про повторність, сукупність та рецидив» якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом ч. 4 ст. 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.
Судом при вирішенні питання про призначення покарання враховано, що обвинувачений є раніше судимою особою за вчинення корисливого злочину проти власності. Новий корисливий злочин вчинив в період строку випробування, за місцем мешкання характеризується негативно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не одружений.
Також при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
На підставі викладеного, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, а саме те, що обвинувачений під час судового розгляду щиро розкаявся у вчиненому, тому суд вважає, що покарання ОСОБА_3 слід призначити в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України з наближенням до мінімальної межі строку покарання. Суд вважає, що призначення обвинуваченому більш тривалого строку покарання, на чому наполягала сторона обвинувачення, є недоцільним з урахуванням ступеню тяжкості злочину, щирого каяття, та особи обвинуваченого.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а також виходячи зі змісту ч. 3 ст. 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суд розцінює це як порушення умов застосування ст.75 КК.
Тому суд вважає, що виправлення обвинуваченого не можливо без ізоляції від суспільства, а підстави для звільнення його від відбування покарання з іспитовим строком відповідно до ст.ст. 75,76 КК України відсутні, оскільки новий злочин вчинено обвинуваченим в період іспитового строку за вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області 04 квітня 2017 року.
Оскільки ОСОБА_3 був засуджений вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області 04 квітня 2017 року за ч.3 ст.185, ст.ст.75,76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, а згідно ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області 21 лютого 2018 року на підставі ст. 78 КК України направлений для відбування покарання за вказаним вироком, тому призначати покарання слід за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання та повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Запобіжний захід по даному кримінальному провадженню стосовно обвинуваченого не обирався.
Процесуальні витрати по справі відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 373, 374 КПК України, суд
Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 185 КК України.
Призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року до покарання за цим вироком та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 місяців.
Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту фактичного виконання вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та направити потерпілому.

Головуючий: суддя ОСОБА_1