АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/428/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія - ст.289 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005455, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,

в с т а н о в и л а:
ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005455, відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, повернуто прокурору.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, у провадження Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали з обвинувальним актом відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

Під час підготовчого судового засідання суд, встановивши, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, зазначив наступне.

Так, у порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, у обвинувальному акті не зазначені повні анкетні дані потерпілої, зокрема місце народження, місце проживання, громадянство.

Викладаючи фактичні обставини злочину, які прокурор вважав встановленими, в обвинувальному акті за ч. 3 ст. 358 КК України органом досудового розслідування зазначено, що « ОСОБА_7 …знайшов…свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу…, яке привласнив, тим самим заволодівши офіційним документом, який належить ОСОБА_9 ».

При цьому, дії ОСОБА_7 кваліфікуються, як незаконне заволодіння іншим важливим особистим документом.

Більш того, відповідальність за ч. 3 ст. 358 КК України передбачає відповідальність за дії, передбачені ч. 1 або 2, якщо вони вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Разом із тим, у формулюванні обвинувачення такі кваліфікуючі ознаки злочину, як вчинення повторно або за попередньою змовою групою осіб не наведені, а виклад фактичних обставин, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні фактично складають між собою склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Отже, правова кваліфікація інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 діянь, не узгоджується із фактичними обставинами справи і є суперечливою, що суттєво порушує право обвинуваченого на захист.

У формулюванні обвинувачення за ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України взагалі не зазначено та не розкрито суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_7 злочину за ч.ч. 1, 4 КК України, не зазначено момент закінчення злочину за ч. 4 ст. 358 КК України, а виклад фактичних обставин викладено поверхово, неконкретно та суперечливо.

У реєстрі матеріалів відсутні дані про надання захиснику обвинуваченого згідно з вимогами ст. 290 КПК України доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування, що є порушенням права обвинуваченого на захист.

За таких обставин, суд першої інстанції повернув обвинувальний акт прокурору.

В апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Під час прийняття рішення судом було допущено неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Судом першої інстанції не було з`ясовано усі обставини, які мають значення для прийняття відповідного рішення, та не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Незазначення в обвинувальному акті адреси потерпілої ОСОБА_9 обумовлено тим, що під час досудового розслідування вона змінювала своє місце проживання й не могла повідомити, де саме вона буде фактично проживати на час судового розгляду. При цьому, під час підготовчого судового засідання потерпіла ОСОБА_9 повідомила суду свої повні анкетні дані. Відсутність у обвинувальному акті даних про її громадянство та місце народження ніяким чином не порушує чиї-небудь права й не впливає на результати судового розгляду. На четвертій сторінці у другому абзаці обвинувального акта дійсно у правовій кваліфікації помилково зазначено «ч. 3 ст. 358 КК України», хоча насправді ОСОБА_7 обвинувачується за ч. 3 ст. 357 КК України, а саме у заволодінні іншим важливим документом, яким є свідоцтво НОМЕР_1 про державну реєстрацію автомобіля "Opel Corsa", державний номер НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_9 . При цьому, на першій та на другій сторінці обвинувального акта, де зазначено увесь перелік злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , зазначена правильна кваліфікація цього злочину - «ч. 3 ст. 357 КК України». Незважаючи на це, суд у засіданні не з`ясував у прокурора, яка дійсна кваліфікація обвинувачення. Ця помилка може бути усунена у суді шляхом зміни обвинувачення під час судового розгляду. Щодо зауважень суду відносно обвинувачення за ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України вважає, що суд неправильно зазначив про необхідність кваліфікації дій особи, яка підробила, а потім використала підроблений документ, за ч.ч. 1, 3 ст. 358 КК України. Відповідна кваліфікація була б правильною до викладення ст. 358 КК України у новій редакції (відповідно до Закону № 3207-VI від 07.04.2011 року), після чого використання підроблено документу кваліфікується за ч. 4 ст. 358 КК України. Таким чином, дії ОСОБА_7 щодо підробки та використання підробленого посвідчення водія кваліфіковані вірно за ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України. Відсутність згадки в обвинувальному акті про прямий умисел ОСОБА_7 при вчиненні ним злочинів не є порушенням вимог КПК України та не може бути підставою для повернення обвинувального акта. Якщо при судовому розгляді суд вирішить, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутній склад злочину за ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України, він зможе виправдати його за цими статтями. Відповідні формулювання та кваліфікація використовувались при повідомленні ОСОБА_7 про підозру й для нього вони були зрозумілими. В підготовчому судовому засіданні обвинувачений разом зі своїм захисником підтвердив, що визнає себе винним у інкримінованих йому злочинах та просив призначити обвинувальний акт до розгляду. Отже висновки суду щодо можливого порушення права на захист обвинуваченого є помилковими. Фактично сторона захисту була ознайомлена з матеріалами кримінального провадження в повному обсязі, про що було складено відповідний протокол. Тобто, жодним чином права сторони захисту не порушено. КПК України передбачає як підставу для повернення обвинувального акта саме його невідповідність вимогам законодавства, а не реєстру досудового розслідування або інших документів, які є додатками до нього. Таким чином, не зазначення у реєстрі досудового розслідування відомостей про надання доступу стороні захисту до матеріалів досудового розслідування, не може бути підставою для повернення обвинувального акта.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0005455 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя для проведення підготовчого судового засідання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та доводи скарги; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та вислухавши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Нормами ст.ст. 291, 109 КПК України закріплені вимоги до форми та змісту обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, недотримання яких та інших норм закону відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України дає суду підстави для прийняття відповідного рішення.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Колегія суддів погоджується з посиланням суду першої інстанції на те, що правова кваліфікація інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 діянь, не узгоджується із фактичними обставинами справи і є суперечливою, у формулюванні обвинувачення за ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України взагалі не зазначено та не розкрито суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_7 злочину за ч.ч. 1, 4 КК України, не зазначено момент закінчення злочину за ч. 4 ст. 358 КК України, а виклад фактичних обставин викладено поверхово, неконкретно та суперечливо.

Слід зазначити, що для того що б не порушувати права обвинуваченого на захист, у відповідності до норм ч. 3 ст. 42 КПК України, - підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Згідно з положеннями п. "а" ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною згідно з Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення, висунутого проти нього.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року у справі "Ващенко проти України" Суд зазначив, що поняття "обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).

В рішенні від 25 липня 2000 року у справі "Маттоціа проти Італії" Суд зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції.

В рішенні від 09 жовтня 2008 року у справі "Абрамян проти Росії" Суд зазначив, що деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. В цьому ж рішенні Суд нагадав, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Висновки суду першої інстанції щодо встановлених недоліків обвинувального акта вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України та необхідність у зв`язку з цим повернення його прокурору, через неконкретність обвинувачення, ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, і сумнівів у колегії суддів не викликають.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що встановлена районним судом невідповідність обвинувального акта вимогам закону позбавляє суд розглянути кримінальне провадження по суті та прийняти законне і обґрунтоване рішення у відповідності до закону, а тому ухвала суду першої інстанції скасуванню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора, в свою чергу, не підлягає задоволенню.
До того ж, прокурору при усуненні недоліків в обвинувальному акті слід звернути увагу на точне виконання вимог ст. 291 КПК України (щодо обов`язковості зазначення даних прямо передбачених вказаною нормою закону), провести всі обов`язкові процесуальні дії, які є передумовою для направлення обвинувального акта до суду, оскільки відповідно до ст. 42 КПК України обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, а тому саме на прокурора покладений обов`язок доведення до такої особи змісту обвинувачення через вручення копії обвинувального акта.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005455, відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, повернуто прокурору залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4