Ухвала іменем україни 07 вересня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000164, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Вижва Старовижівського району Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

встановив:

у касаційній скарзі прокурор висуває вимогу про скасування вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_5 і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає про неправильне застосування вимог статей 50, 65 КК України, м`якість призначеного ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у виді штрафу без врахування даних про засудженого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, негативно характеризувався, а новий злочин вчинив у період відбування покарання з випробуванням. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягали в тому, що судом не мотивовано рішення про призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, передбаченого санкцією статті.

Вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 09 серпня 2016 року ОСОБА_5 , який, як зазначено у судовому рішенні, раніше судимий 27 квітня 2016 року за ч. 2 ст. 125, ст. 198 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном 3 роки,
визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та засуджений до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

27 жовтня 2016 року Апеляційний суд Волинської області за апеляційною скаргою заступника прокурора Волинської області скасував указаний вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, та постановив свій вирок, за яким засудив останнього за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, а на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за цим вироком приєднано невідбуте покарання за вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 27 квітня 2016 року та визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, які ухвалено виконувати самостійно. У решті вирок залишено без зміни.

Заслухавши думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК Україн,и за таких обставин.
20 червня 2016 року близько 04:00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи на березі річки Вижівка у смт Стара Вижівка Старовижівського району Волинської області, на ґрунті особистих неприязних відносин умисно наніс потерпілому ОСОБА_7 кілька ударів кулаком в обличчя і по тулубу, чим заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження.

Прокурором не оскаржується доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій засудженого.

Посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості та неправильне застосування вимог статей 50, 65 КК України є необґрунтованими.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, асуд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, апеляційний суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості, дані про засудженого, який задовільно характеризувався за місцем проживання, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні малолітніх дітей, те, що ОСОБА_5 вибачився перед потерпілим. Додатково апеляційний суд врахував, що ОСОБА_5 сплатив штраф, призначений йому місцевим судом як покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Обставин, які обтяжують покарання не встановлено.
За таких умов апеляційний суд, належним чином мотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в максимальному розмірі, який передбачений санкцією ч. 1 ст. 125 КК України. Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам статей 50,65 КК України та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд також правильно на підставі ст. 71 КК України призначив ОСОБА_5 покарання за сукупністю вироків, і постановив у цій частині свій вирок, яким приєднав до покарання, призначеного за ч. 1 ст. 125 КК України за новим вироком, невідбуте покарання за вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 27 квітня 2016 року та визначив ОСОБА_5 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, який ухвалив виконувати самостійно.

Твердження прокурора про те, що апеляційний суд при обранні ОСОБА_5 виду покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України безпідставно не врахував тієї обставини, що останній раніше неодноразово судимий за умисні тяжкі корисливі злочини, є безпідставними, оскільки ці судимості ОСОБА_5 відповідно до ст. 89 КК України погашені, а злочини, передбачені ч. 2 ст. 125, ст. 198 КК України, за які він засуджений вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 27 квітня 2016 року, не відносяться до категорії тяжких злочинів.
Доводи прокурора про те, що ОСОБА_5 за місцем проживання характеризувався негативно, є надуманими, оскільки згідно з даними характеристики, виданої 14 липня 2016 року Старовижівською селищною радою Волинської області, ОСОБА_5 характеризується задовільно (а.п. 16).
Ті обставини, що ОСОБА_5 не працює та не навчається не є достатніми підставами стверджувати про м`якість призначеного засудженому покарання, оскільки це є правом останнього, а не його обов`язком.
Те, що ОСОБА_5 новий злочин вчинив у період відбування покарання з випробуванням було враховано апеляційним судом при застосуванні вимог ст. 71 КК України.
У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду постановити законне та обґрунтоване судові рішення, не встановлено.
Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим та таким, повною мірою відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

З огляду на викладене, відсутні підстави для скасування вироку Апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та даним про особу засудженого внаслідок м`якості, неправильного застосування вимог статей 50, 65 КК України, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, як про це стверджує прокурор у касаційній скарзі.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

вирок Апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ __________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3