Справа № 509/1173/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
представника потерпілого ПАТ «Укртелеком» в особі ОФ ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в смт. Овідіополь матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Полонне, Хмельницької області, громадянина України, українця, холостого, з вищою освітою, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого і проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 -

у скоєнні злочинів, передбачених ст. 191 ч. 2, ст. 366 ч. 1 КК України, а також цивільний позов представника ПАТ «Укртелеком» в особі ОФ ПАТ «Укртелеком» до Павелка про відшкодування збитків, завданих внаслідок злочину у сумі 34609,38 грн., -

ВСТАНОВИВ :

Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що 10.02.2012 р. наказом Одеської філії ПАТ «Укртелеком» №177-К, останнього було призначено на посаду начальника цеху телекомунікаційних послуг № 19 (смт. Овідіополь) Одеської філії ПАТ «Укртелеком». Відповідно до п.п. 5.1.5.5 розділу 5 Положення про Цех телекомунікаційних послуг № 19 Одеської філії ВАТ «Укртелеком», затвердженого наказом Одеської філії ВАТ «Укртелеком» від 23.12.2009 р. № 343 керівництво цехом на правах єдиноначальства здійснює начальник цеху, який має право відповідно до схеми посадових окладів (тарифних ставок) працівників подавати директору філії пропозиції стосовно встановлення працівникам цеху конкретних розмірів тарифних ставок і посадових окладів, доплат і надбавок, премій та винагород на умовах, передбачених колективним договором товариства, погоджувати положення про структурні підрозділи цеху та посадові (робочі) інструкції працівників цеху, графіки роботи та табелі обліку використання робочого часу з відповідним погодженням відділів централізованих функцій підтримки (правового забезпечення та кадрових) видавати накази та розпорядження (крім наказів по особовому складу), які стосуються господарської діяльності цеху та інше.

Згідно із наказом ВАТ «Укртелеком» № 346 від 14.04.2011 р. на начальника цеху покладено з 01.04.2011 р. обов`язки забезпечення ведення «Журналу обліку часу роботи працівників у важких та шкідливих умовах праці». Пунктом 2 вказаного наказу призначено відповідальною особою за ведення журналу керівників структурних підрозділів, в яких працівникам встановлено доплати за шкідливі умови праці, з покладанням на цих керівників персональної відповідальності за достовірність внесених у журнал даних. Пунктом 3 наказу передбачено, що на підставі даних журналу, відповідальна особа за ведення табелю обліку робочого часу центру, цеху повинна наприкінці звітного місяця вносити в табель обліку робочого часу фактичну тривалість годин за місяць, відпрацьованих безпосередньо в шкідливих умовах праці кожним працівником, для нарахування йому доплати в установленому порядку.

Отже, як вбачається з пред`явленого обвинувачення, Павелко, займаючи посаду начальника цеху телекомунікаційних послуг № 19 (смт. Овідіополь) Одеської філії ПАТ «Укртелеком» виконував функції, пов`язані з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських обов`язків та був службовою особою.

Так, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді начальника цеху телекомунікаційних послуг № 19 (смт. Овідіополь) Одеської філії ПАТ «Укртелеком» та являючись службовою особою, реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на розтрату майна ОФ ПАТ «Укртелеком», шляхом зловживання ним, як службовою особою своїм службовим становищем, а саме грошових коштів Одеської філії ПАТ «Укртелеком», використовуючи організаційно-розпорядчі функції та всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів, в період часу з березня 2014 року по вересень 2014 року, знаходячись на своєму робочому місці, розташованому за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Тараса Шевченка, 220, достовірно знаючи про те, що кабельник спаювальник 4-го розряду Цеху телекомунікаційних послуг № 19 Одеської філії ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_10 , станом з 09.03.2014 р. по 03.06.2014 р., з 29.06.2014 р. по 12.09.2014 р. та з 05.10.2014 р. по 12.12.2014 р. знаходився за межами території України, що підтверджується витягом «Відомостей про осіб, які перетинали державний кордон України» та листом від 05.02.2015 р. № 51/245 ІНФОРМАЦІЯ_2 , надавав рукописні відомості складені ним у чорновому варіанті диспетчеру цього цеху телекомунікаційних послуг № 19 Одеської філії ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_11 , в посадові обов`язки якої не входить ведення табелів обліку використання робочого часу цеху, у яких були внесені завідомо неправдиві відомості, про те, що ОСОБА_10 у зазначений вище термін часу начебто знаходився на робочому місці, здійснюючи відповідні роботи згідно із нарядів на усунення пошкоджень.

При чому, як стверджується органом досудового розслідування, згідно усної вказівки ОСОБА_9 , використовуючи надані останнім чорнові записи, та приймаючи інформації зазначену у них як достовірну, не знаючи наміру ОСОБА_9 , спрямованого на розтрату майна підприємства, ОСОБА_11 вносила відповідні данні до автоматизованої системи «Парус», а саме до відомостей табелів обліку використання робочого часу форми П-5, затвердженого наказом Держкомстату України 05.12.2008 р. № 489, яка є підставою для нарахування та виплати заробітної плати, щодо кількості відпрацьованих годин працівниками цеху, а саме ОСОБА_10 про те, що він ніби - то знаходився на робочому місці та виконував роботу передбачену колективним договором, та після внесення відповідних недостовірних відомостей до автоматизованої системи «Парус» роздруковувала табелі обліку використання робочого часу цеху, у які були внесені завідомо недостовірні відомості, надавши їх на підпис ОСОБА_9 .

В подальшому, ОСОБА_9 , продовжуючи свій злочинний намір спрямований на розтрату майна Одеської філії ПАТ «Укртелеком», затверджував вказані табелі обліку використання робочого часу, ставивши свій підпис у графі: «Керівник структурного підрозділу», тим самим, посвідчуючи факт про те, що у документ начебто внесені достовірні відомості. У подальшому вказані табелі направлялись до Одеського філіалу ПАТ «Укртелеком» з метою нарахування заробітної плати особам вказаним у них, в тому числі ОСОБА_10 .

Згідно з висновком експерта № 193-п від 30.08.2015 р. - підписи від імені ОСОБА_9 у графах: «Керівник структурного підрозділу» табелів обліку використання робочого часу Одеської філії ПАТ «Укртелеком» за звітній період з 01.08.2014 р. по 31.08.2014 р., з 01.09.2014 р. по 30.09.2014 р. та з 01.10.2014 р. по 31.10.2014 р. виконані ОСОБА_9 .

Органами досудового розслідування стверджується, що у зазначений період часу, на користь третіх осіб, а саме на користь ОСОБА_10 з корисливих мотивів було незаконно нараховано та сплачено грошових коштів у сумі 27523,72 грн., а саме: у березні 2014 р. 3267,54 грн., у квітні 2014 р. 2151,47 грн., у травні 2014 р. 4889,90 грн., у червні 2014 р. 712,70 грн., у липні 2014 р. 2632,37 грн., у серпні 2014 р. 2618,91 грн., у вересні 2014 р. 1175,86 грн. та у жовтні 2014 р. 10065,97 грн., які були перераховані на картковий рахунок останнього № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Сбербанк Росії», що підтверджується довідками ОФ ПАТ «Укртелеком» від 20.01.2015 р. № 13-1-22 та роздруківкою руху грошових коштів ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» № 7894 відкритого ОСОБА_10 , на якому станом на 17.11.2014 р. залишилося 5 грн. 67 коп., та які ОСОБА_10 використав за власним розсудом.

Таким чином, органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України, тобто складанням, видачею службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів та розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Вину свою ОСОБА_9 не визнав повністю, як і не визнав цивільний позов ОФ ПАТ «Укртелеком», вважаючи його необґрунтованим і безпідставним, показавши при цьому суду, що у 2004 році він був прийнятий на роботу в Цех №19 Одеської філії ПАТ «Укртелеком» на посаду інженера лінійних споруд електрозв`язку, та у 2012 році він був переведений на посаду начальника Цеху №19, який є безбалансовим структурним підрозділом Одеської філії ПАТ «Укртелеком». При цьому фактично, він залишився виконувати ті ж функції, які виконував до переведення, а саме організація роботи мережи електрозв`язку. Також, ОСОБА_9 показав суду, з жодними його посадовими інструкціями керівники ПАТ «Укртелеком» не ознайомили, а табелюванням та обліком робочого часу, як під час прийому його на роботу у 2004 році так і до моменту його звільнення займалась ОСОБА_11 . Також, ОСОБА_9 пояснив суду, що з наказом ПАТ «Укртелеком» № 346 від 14 квітня 2011 року, його не ознайомлювали, так як зазначений наказ було прийнято до його призначення на посаду начальника цеху. Так, нарахування заробітної плати відбувалось централізовано у Одеській філії ПАТ «Укртелеком» та жодних грошових коштів від ОСОБА_12 , ОСОБА_9 не отримував, прав приймати або звільняти працівників з роботи у нього не було.

Так, допитаним в судовому засіданні представником потерпілих ОФ ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_7 було надано пояснення, згідно яких, відповідальними за нарахування заробітної плати та облік робочого часу у Цеху № 19 Одеської філії ПАТ «Укртелеком» були ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

При цьому, представник потерпілих ОСОБА_7 не зміг пояснити суду механізм нарахування заробітної плати в Цеху №19 та хто саме відповідав за нарахування та виплату заробітної плати в Цеху №19.

З пояснень свідка ОСОБА_13 слідує, що він проводив ревізію з питання нарахування та виплати заробітної плати в Цеху №19 працівникам ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , пояснивши, що згідно із наказом ВАТ «Укртелеком» № 346 від 14.04.2011 року на начальника цеху покладено з 01.04.2011 року обов`язки забезпечення ведення «Журналу обліку часу роботи працівників у важких та шкідливих умовах праці», зазначивши, шо п. 2 вказаного наказу призначено відповідальною особою за ведення журналу керівників структурних підрозділів, в яких працівникам встановлено доплати за шкідливі умови праці, з покладанням на цих керівників персональної відповідальності за достовірність внесених у журнал даних. Так, п. 3 наказу передбачено, що на підставі даних журналу відповідальна особа за ведення табелю обліку робочого часу центру, цеху повинна наприкінці звітного місяця вносити в табель обліку робочого часу фактичну тривалість годин за місяць, відпрацьованих безпосередньо в шкідливих умовах праці кожним працівником, для нарахування йому доплати в установленому порядку. При цьому, свідок ОСОБА_13 показав суду, що з вказаним наказом ОСОБА_9 не був особисто ознайомлений.

З пояснень свідка ОСОБА_15 слідує, що вона працює старшим спеціалістом з адміністрування персоналу відділу кадрів Одеської філії ПАТ «Укртелеком» та в її обов`язки входить перевірка табелів обліку робочого часу, лікарняних листів та відпусток, в тому числі в Цеху № 19, зазначивши при цьому, що табелі обліку робочого часу з Цеху № 19 до Одеської філії ПАТ «Укртелеком» надходили до неї з двома підписами - начальника Цеху № 19 Павелка та відповідальної особи, на яку безпосередньо покладено ведення обліку робочого часу свідка ОСОБА_11 . Свідок пояснила суду, що прямих повноважень начальника Цеху №19 Павелка не входило приймання на роботу або звільнення з роботи працівників Цеху № 19, так як у всіх випадках питання прийняття на роботу та звільнення вирішує дирекція ПАТ «Укртелеком» та інспектор відділу кадрів. Крім цього свідок повідомила суд, що їй невідомо про факт ознайомлення ОСОБА_9 з наказом ВАТ «Укртелеком» № 346 від 14 квітня 2011 р.

Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що працює старшим спеціалістом з адміністрування персоналу відділу кадрів Одеської філії ПАТ «Укртелеком», зазначивши, що відповідальність за облік робочого часу, відповідно до наказу наказом ВАТ «Укртелеком» № 346 від 14.04.2011 р., несе начальник підрозділу, а табель обліку робочого часу підписується нею особисто, відповідальною особою свідком ОСОБА_11 , начальником ОСОБА_9 . При цьому повідомила суд, що їй невідомо чи був ознайомлений ОСОБА_9 з вищезазначеним наказом.

З пояснень свідка ОСОБА_17 , колишнього робітника служби безпеки Одеської філії ПАТ «Укртелеком» слідує, що під час його роботи на підприємстві, він проводив службове розслідування за фактом нарахування та виплати заробітної плати в Цеху № 19, під час якої було встановлено, що підписи у табелі обліку робочого часу від імені ОСОБА_10 були виконані ОСОБА_18 , яка пояснила, що дійсно підписувала від імені ОСОБА_10 табель обліку робочого часу в зв`язку з тим, що останній постійно знаходився на своїй дільниці, а відділ бухгалтерського обліку Одеської філії ПАТ «Укртелеком», дуже суворо відносився до строків подання табелів.

Свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що під час її роботи в Цеху № 19 Одеської філії ПАТ «Укртелеком» з 1991 року по 2014 рік, на посаді оператора зв`язку, з монтерами, зокрема з ОСОБА_10 вона не спілкувалась, та не знає про графік роботи монтерів. При чому, до начальника Цеху № 19 Одеської філії ПАТ «Укртелеком» Павелка жодних претензій з боку керівництва ніколи не було, показавши суду, що прізвище ОСОБА_10 їй відоме, однак вона не знає про механізм нарахування заробітної плати монтерам, так як заробітну плату нараховували в головному офісі підприємства, в м. Одесі і обліком робочого часу займалась особисто свідок ОСОБА_11 , до чиїх прямих обов`язків входили вказані повноваження.

Свідок ОСОБА_20 пояснила суду, що вона працювала в Цеху № 19 на посаді оператора зв`язку до жовтня 2015 року, прізвище ОСОБА_10 їй відоме, як монтера вказаного підприємства. Однак, вона необізнана про порядок нарахування заробітної плати, табелювання та облік робочого часу, який здійснювала безпосередньо диспетчер ОСОБА_11 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 пояснили, що вони працювали в Цеху № 19 на посаді водіїв з 2012 р. до 2016 р. та з 2004 р. по 2011 р. відповідно, і в чиї посадові обов`язки входило перевезення працівників підприємства. Прізвище монтера ОСОБА_10 їм відоме, так як вони регулярно відвозили його на об`єкти обслуговування в районі смт. Великодолинське та с. К.-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області. Однак, щодо можливого виїзду ОСОБА_10 за кордон їм обом невідомо. Листи непрацездатності вони здавали особисто диспетчеру ОСОБА_11 , яка також вела облік робочого часу Цеху № 19 Одеської філії ПАТ «Укртелеком».

Свідок ОСОБА_23 пояснила, що вона працювала в Цеху №19 на посаді електромеханіка з 2004 року по 2014 рік, підтвердивши, що кабельник-спаювальник (електромонтер) ОСОБА_10 дійсно працював в Цеху № 19 на ділянці с. Краліно-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області і фактично, він був єдиним монтером, якого можна було швидко знайти у випадку непередбачуваної поломки на лінії, так як його могли викликати у будь-який момент за необхідністю. Лікарняні та заяви про відпуски здавались ним особисто диспетчеру ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_24 пояснила, що вона працювала в Цеху №19 на посаді інженера до жовтня 2014 року, дуже часто проходила реструктуризація на підприємстві. При цьому, посадових інструкцій не було на жодному робочому місці. Електромонтер ОСОБА_10 проживав на території с. Караліно-Бугаз та відповідно обслуговував цей район. Щодо відсутності ОСОБА_10 на роботі повідомити не може, однак їй відомо від робітників підприємства, що останній нібито колись виїжджав на території Російської Федерації, однак з якою метою, їй невідомо. За останні п`ять років обліком робочого часу займалась диспетчер ОСОБА_11 , яка особисто приймала від робітників філії підприємства лікарняні листи.

Свідок ОСОБА_25 показав, що він працював в Цеху №19 на посаді водія з 1977 року по травень 2015 року, повідомивши суд, що ОСОБА_10 дійсно працював в Цеху № 19 електромонтером. Йому відомо від сторонніх осіб, що ОСОБА_10 нібито збирався на заробітки у Польщу. При цьому, облік робочого часу здійснювала табельник-диспетчер ОСОБА_11 , якій він здавав лікарняні листи. Також, ОСОБА_11 здійснювала контроль за відпустками та лікарняними.

Допитана свідок ОСОБА_11 , пояснила у судовому засіданні, що з 2007 року по жовтень 2015 року працювала диспетчером Цеху №19, та згідно своїх посадових обов`язків, вносила відомості до спеціалізованої програми обліку робочого часу «Парус», на підставі «чорнових» записів, які надавались їй ОСОБА_9 . При цьому, сам ОСОБА_9 , нібито погрожував їй звільненням у разі не внесення відомостей до вищезазначеної програми. Підставою для нарахування заробітної плати були відомості, які вона вносила до програми «Парус».

Суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_11 з приводу нібито погроз її звільнення з боку ОСОБА_9 , так як, її показання спростовуються показаннями інших свідків, та на думку суду, мають на меті уникнення від кримінальної відповідальності, з метою перекладання відповідальності за її прямими посадовими обов`язками на свого колишнього начальника ОСОБА_9 , з яким у них склалися неприязні стосунки, з огляду на те, що як представником потерпілих ОСОБА_7 так й ревізором Одеської філії ПАТ «Укртелеком» свідком ОСОБА_13 було зазначено, що відповідальними за обліком робочого часу та його табелюванням у Цеху №19 були ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 . Крім цього, як було з`ясовано під час судового засідання, у свідка ОСОБА_11 був персональний логін та пароль до програми «Парус» під якими проводилось фактичне табелювання обліку робочого часу робітників підприємства Одеської філії ПАТ «Укртелеком», до якого не було доступу у ОСОБА_9 . Будь-яких належних та допустимих доказів нібито погроз з боку ОСОБА_9 на адресу свідка ОСОБА_11 у виді її звільнення чи будь-якого залякування з боку ОСОБА_9 , свідком ОСОБА_11 не було надано суду, і матеріали справи не містять таких даних, а тому суд вважає вказані показання свідка хибними та безпідставними, а тому до уваги їх не приймає з підстав, описаних вище.

Крім того, з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 193-п з додатками від 30.08.2015 року та протоколу тимчасового доступу до речей і документів ОФ ПАТ «Укртелеком» - можливо встановити лише дійсність підписів ОСОБА_9 , як керівника структурного підрозділу табелів обліку робочого часу ОФ ПАТ «Укртелеком» за звітний період з 01.08.2014 р. по 31.08.2014 р., з 01.09.2014 р. по 30.09.2014 р. з 01.10.2014 р. по 31.10.2014 р., що не заперечуються самим ОСОБА_9 . При цьому дані докази в сукупності із іншими доказами ніяким чином вину ОСОБА_9 та обставини щодо вчинення ним зазначених вище злочинів - не підтверджують і не свідчать про те, що ОСОБА_9 був обізнаний про достовірність даних, вказаних у табелях, достовірність яких перевіряла свідок ОСОБА_11 , в чиї прямі посадові обов`язки входила така перевірка вказаних нею даних, які передались на підпис ОСОБА_9 . При чому, у вказаному висновку, з поставлених на дослідження експерта слідчим 14 питань, експерт відповів на лише 4, які ніколи не оспорювались, а саме, що підписи від імені ОСОБА_9 виконані ОСОБА_9 , підписи від імені ОСОБА_15 виконані ОСОБА_15 , підписи від імені ОСОБА_16 виконані ОСОБА_16 .

Відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.11.2014 р. із додатком витягом з бази даних, листа ІНФОРМАЦІЯ_4 від 05.02.2015 р. № 51/245 із додатком витягом з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», лист ПАТ «Укртелеком» Одеська філія від 28.01.2015 р. № 47-к інформаційна довідка підтверджують, що свідок ОСОБА_10 перетинав державний кордон, однак на думку суду, це факт жодним чином не встановлює та не свідчить про вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України.

Лист управління ПФУ в Овідіопольському районі від 20.01.2015 р. № 141/02 із додатком довідкою форми ОК-5 - містять у собі інформацію про нарахування та сплату страхових внесків до ПФУ за свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 . Однак, суд звертає увагу на те, що з тексту вказаного листа ПФУ вбачається, що платником страхових внесків є ОФ ПАТ «Укртелеком», у той час як ОСОБА_9 працював на посаді начальника цеху телекомунікаційних послуг № 19 (смт. Овідіополь) ОФ ПАТ «Укртелеком», тобто, не відповідав за нарахування заробітної плати та облік робочого часу.

З листа ДПІ в Овідіопольському районі від 23.01.2015 р. № 1055/9/15-21-18-00-12 видно, що містять вони відомості щодо доходів отриманих ОСОБА_10 та ОСОБА_14 під час роботи в ОФ ПАТ «Укртелеком», у графі «назва підприємства» зазначено ОФ ПАТ «Укртелеком», беручи до уваги, що ОСОБА_9 працював на посаді начальника цеху телекомунікаційних послуг № 19 (смт. Овідіополь) ОФ ПАТ «Укртелеком», а отже - не відповідав за нарахування заробітної плати та облік робочого часу.

Наказ ВАТ «Укртелеком» Одеська філія від 14.04.2011 р. № 346 «Про облік робочого часу у важких та шкідливих умовах праці» містить інформацію про призначення відповідальними особами за ведення журналу обліку часу роботи працівників у важких та шкідливих умовах праці, керівників структурних підрозділів ОФ ПАТ «Укртелеком». Однак ОСОБА_9 був призначений на посаду начальника цеху телекомунікаційних послуг № 19 (смт. Овідіополь) Одеської філії ПАТ «Укртелеком» 10.02.2012 року, і доказів ознайомлення ОСОБА_9 з зазначеним наказом стороною обвинувачення не надано.

Особова картка ОСОБА_10 містить інформацію про його роботу в ОФ ПАТ «Укртелеком». При цьому, заява про прийняття на роботу та заява про переведення були написані ОСОБА_10 на ім`я директора ОФ ПАТ «Укртелеком». Також, в особовій картці ОСОБА_10 мається протокол № 21 від 15.11.2007 року засідання кваліфікаційної комісії ОФ ПАТ «Укртелеком» до якої входили : заступник директора з технічних питань, заступник директора з питань праці та персоналу, голова профспілкової організації ОФ ПАТ «Укртелеком», начальник відділу організації, нормування та оплати праці, начальник відділу обліку, аналізу, прогнозу та руху кадрів, начальник служби охорони праці, начальник відділу правового забезпечення, провідний інженер з підготовки кадрів відділу обліку, аналізу, прогнозу та руху кадрів та інструктор виробничого навчання з підготовки робітничих кадрів. Однак - відсутні жодні з керівників Центрів та Цехів ОФ ПАТ «Укртелеком», зокрема ОСОБА_9 , а тому суд дійшов висновку, що саме вище перелічені службові та посадові особи відповідали за нарахування та облік робочого часу в ОФ ПАТ «Укртелеком».

З особової картки ОСОБА_9 можливо встановити період його роботи в ОФ ПАТ «Укртелеком», автобіографію, відомості про освіту, заяви про прийняття на роботу, підвищення кваліфікації, заяви про переведення, накази про прийняття на роботу та переведення, атестаційні листи та виключно позитивні характеристики ОСОБА_9 . Однак, суд звертає особливу увагу на той факт, що особова картка ОСОБА_9 не містить - посадової інструкцій начальника цеху телекомунікаційних послуг № 19 (смт. Овідіополь) ОФ ПАТ «Укртелеком».

Так, опис документів, що зберігаються в особовій справі свідка ОСОБА_11 із документами особової справи підтверджують інформацію про період її роботи в ОФ ПАТ «Укртелеком», автобіографію, відомості про освіту, заяви про прийняття на роботу, підвищення кваліфікації, заяви про переведення, накази про прийняття на роботу та переведення, атестаційні листи, та не містить в собі жодних доказів винуватості ОСОБА_9 в інкримінованих йому злочинах.

Положення про Цех телекомунікаційних послуг № 19 вказує на те, що Цех є безбалансовим структурним підрозділом і здійснює частину виробничих, господарських та інших функцій Філії, до складу якої він входить, не є платником податків і зборів (обов`язкових платежів), не подає відповідним органам державної влади фінансову, податкову та статистичну звітність, не має рахунків в установах банків. У розділі 5 Положення дійсно одним з прав начальника Цеху є погодження положення про структурні підрозділи Цеху, посадові інструкції працівників Цеху, графіки роботи та табелі обліку робочого часу з відповідним погодженням відділів централізованих функцій підтримки (правового забезпечення та кадрових). Однак право погодження табелів обліку робочого часу на думку суду, не є тотожнім обов`язку ведення обліку робочого часу. Більш того, Положення про Цех телекомунікаційних послуг № 19 - затверджено 23.12.2009 року, а той час, як ОСОБА_9 було переведено на посаду начальника Цеху 10.02.2012 року, тобто, через 3 роки. При цьому доказів ознайомлення ОСОБА_9 з зазначеним Положенням стороною державного обвинувачення суду не надано.

Договір про повну матеріальну відповідальність від 04.01.2011 р. - взагалі не має відношення до даного кримінального провадження, так як був укладений у 2011 році, на той час між інженером лінійних споруд електрозв`язку ОСОБА_9 та ОФ ПАТ «Укртелеком», а сам ОСОБА_9 був переведений на посаду керівника Цеху № 19 Одеської філії ПАТ «Укретелеком» 10.02.2012 року, тобто через 1 рік.

Щодо табелів використання обліку робочого часу з березня 2013 року по вересень 2014 року містять підписи трьох осіб, а саме підпис відповідальної особи за складання табелю робочого часу свідка ОСОБА_11 , підпис керівника структурного підрозділу ОСОБА_9 та підпис працівника кадрової служби ОСОБА_15 . Таким чином, долучені стороною обвинувачення табелі обліку робочого часу, свідчать про невинуватість ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованих йому злочинів.

Наряди на 28-ми аркушах, наряди на усунення ушкоджень та реєстри нарядів до них щомісячно на 748-ми аркушах, наряди на усунення ушкоджень та реєстри нарядів до них щомісячно на 761-му аркуші - містять підпис начальника УТЕСЕ ОСОБА_26 та підписи працівника (монтера) який виконував роботу, а тому, на думку суду, зазначені наряди не є доказом вчинення ОСОБА_8 жодних інкримінованих йому злочинів.

Виписка по особовому рахунку з 01.05.2013 р. по 03.11.2015 р. ОСОБА_10 на 40-ка аркушах підтверджує, що ОСОБА_10 отримував на свій рахунок заробітну плату, однак жодним чином не свідчить про скоєння ОСОБА_9 злочинів.

Щодо листа ОФ ПАТ «Укртелеком» про проведення ревізії від 04.02.2016 № 425 із додатком актом проведення ревізії від 04.02.2016 на 32-х аркушах, суд звертає увагу на те, що вказані документи не є належними і допустмими доказами у кримінальному провадженні, так як відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи та висновки експерта. Більш того, ч. 2 ст. 102 КПК України передбачає обов`язковість попередження експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Акт ревізії, наданий стороною обвинувачення не містить у собі відомостей про освіту особи, яка проводила ревізію, не має відомостей про попередження особи про кримінальну відповідальність, та містить у собі посилання на персональну відповідальність ОСОБА_9 за достовірність обліку робочого часу, на підставі наказу № 104 від 31.03.2009 року «Про ведення табелів обліку використання робочого часу». Матеріали кримінального провадження не містять у собі доказів ознайомлення ОСОБА_9 з вищевказаним наказом, так як було вже встановлено судом, він був переведений на посаду керівника 10.02.2012 року.

В порядку ст. 349 КПК України, в судовому засіданні, при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження в даному кримінальному провадженню, суд, задовольнив клопотання прокурора про виклик свідків з боку обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , явку яких зобов`язався здійснити прокурор в порядку ст. 23 КПК України, відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. При чому, сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

При чому, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, в даному випадку стороні обвинувачення, всіляко сприяючи стороні обвинувачення у виклику вказаних свідків в численні судові засідання, шляхом надіслання відповідних повісток зазначеним вище свідкам, в тому числі вручаючи повістки для виклику свідків особисто прокурору, а також, шляхом оголошення численних приводів свідків від 21.12.2016 р., від 13.02.2017 р., від 30.03.2017 р., виконання яких було покладено на робітників Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області з покладенням контролю за виконанням приводів на прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_4 , який підтримує державне обвинувачення по даному кримінальному провадженню, отримуючи при цьому численні рапорти робітників поліції про неможливість виконання вказаних приводів.

Однак, прокурор не забезпечив явку вказаних свідків з боку обвинувачення в жодні судові засідання по даному кримінальному провадженню для їхнього допиту, про поважність причин неявок вказаних свідків, ні самі свідки, ні прокурор жодних матеріалів суду не надали (а.с. 93,97,104,107,108,118-121).

Таким чином, згідно із ст. 22 ч. 6, ст. 327 ч. 2 КПК України суд всебічно сприяв сторонам кримінального провадження (в даному випадку стороні обвинувачення, так як свідки з боку сторони захисту не заявлялись) у забезпеченні явки зазначених вище свідків, шляхом здійснення судових викликів в судові засідання на протязі 4 місяців, і вичерпав всі можливості з виклику та приводу свідків обвинувачення, що не принесло бажаних результатів і що зумовило відмову суду в подальшому невиправданому відкладенні судового розгляду через повторні неявки вищевказаних свідків з боку обвинувачення, у зв`язку з чим, в порядку ч. 2 ст. 349 КПК України, судом було змінено порядок та обсяг дослідження доказів у справі з виключено вищевказаних свідків з числа осіб, яких необхідно допитати в судовому засіданні, з чим погодилась сторона захисту та обвинувачений, які законно вважали, що чергове відкладення слухання справи, враховуючи невиконані численні приводи свідків обвинувачення на протязі 4-х місяців, призведе до грубого порушення процесуальних прав обвинуваченого та сторони захисту судом, який в даному випадку втратив би об`єктивність і неупередженість при розгляді вказаних матеріалів кримінального провадження, віддаючи перевагу стороні обвинувачення, з чим повністю погодився суд.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення враховує, беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні повністю заперечив свою винність у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України та із показань вищевказаних свідків обвинувачення, наданих в судових засіданнях, на думку суду неможливо встановити причетність ОСОБА_9 до кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України, які інкримінуються органами досудового розслідування.

Суд враховує, що показання вищевказаних свідків наданих безпосередньо в судових засіданнях - не можуть бути покладені в основу вироку, як докази, які підтверджують вину ОСОБА_9 , які навпаки, підтверджують його непричетність до вказаних кримінальних правопорушень і спростовують його вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Суд звертає увагу на те, що з об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 191 КК України, може бути вчинений у формі: 1) привласнення чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні; 2) розтрати такого майна зазначеною особою (ч. 1 ст. 191); 3) привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем (ч. 2 ст. 191).

Привласнення полягає у протиправному і безоплатному вилученні (утриманні, неповерненні) винним чужого майна, яке знаходилось у його правомірному володінні, з наміром в подальшому обернути його на свою користь чи користь третіх осіб. В результаті привласнення чужого майна винний починає незаконно володіти і користуватись вилученим майном, поліпшуючи безпосередньо за рахунок викраденого своє матеріальне становище. Розтрата передбачає незаконне і безоплатне витрачання (споживання, продаж, безоплатну передачу, обмін, передачу в рахунок погашення боргу тощо) винним чужого майна, яке йому ввірене чи перебувало в його віданні. В результаті розтрати винний поліпшує майнове становище інших осіб шляхом безпосереднього споживання ними незаконно вилученого майна, позбавлення їх за рахунок витрачання такого майна певних матеріальних витрат, збільшення доходів інших осіб.

Діяння може кваліфікуватися як привласнення чи розтрата лише у тому разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене винному чи було в його віданні, тобто воно знаходилось у правомірному володінні винного, який був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Така правомочність може обумовлюватись службовими обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням.

Ця правомочність може виникати не лише в осіб, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, установою чи організацією незалежно від форми власності (комірник, експедитор, агент по постачанню, продавець, касир). Такою правомочністю можуть наділятися і будь-які інші (приватні) особи, яким власник майна відповідно до закону передає певні повноваження щодо розпоряджання, управління, доставки чи зберігання майна. Така правомочність у особи може виникнути на підставі цивільно-правових угод підряду, оренди, комісії, прокату, перевезення, схову, майнового найму. При цьому не має значення, яким саме власником - юридичною чи фізичною особою - винний був наділений певною правомочністю щодо відповідного майна.

Привласнення та розтрата, вчинені шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, утворюють склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191. Частиною 2 цієї статті охоплюється також заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем.

Заволодіння чужим, майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим, становищем має місце тоді, коли службова особа незаконно обертає чуже майно на свою користь чи користь третіх осіб, використовуючи при цьому своє службове становище. Його особливістю є те, що, на відміну від привласнення чи розтрати, предметом заволодіння чужим майном шляхом службового зловживання може бути і майно, яке безпосередньо не було ввірене винному чи не перебувало в його віданні. У зазначений спосіб винний може заволодівати майном, щодо якого в силу своєї посади він наділений правомочністю управління чи розпорядження майном через інших осіб. Тобто він має певні владні повноваження щодо впливу на осіб, яким це майно ввірено чи перебуває у їх віданні.

Суб`єктом привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем (ч. 2 ст. 191 КК України) може бути лише службова особа.

Службовою особою, є особа яка виконує організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські обов`язки.

Однак, відсутність посадової інструкції підписаної ОСОБА_9 , дає змогу стверджувати суду, що останній - не був і не є суб`єктом інкримінованого йому кримінального правопорушення, так як суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом і корисливим мотивом, якого під час розгляду кримінального провадження не було встановлено судом і не доведено стороною обвинувачення.

Під час розгляду кримінального провадження, судом було з`ясовано, що ОСОБА_9 не мав жодного відношення до нарахування заробітної плати та обліку робочого часу у структурному підрозділі ОФ ПАТ «Укртелеком», а відтак, останній не був суб`єктом кримінального правопорушення за вищевказаними статтями Кримінального Закону.

В свою чергу відповідно до ст. 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в статті 17 КПК України - особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стаття 29 Конституції України регламентує право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Статтею 91 КПК України передбачені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Зокрема, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

В той же час, ст. 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається - на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Статтею 5 Конвенції «Захист прав людини і основоположних свобод» визначено - кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, а саме після засудження судом.

Стаття 6 Конвенції «Захист прав людини і основоположних свобод» передбачає право кожного на справедливий суд та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення - вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є - верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium ЄСПЛ зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 Протоколу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд - є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 Протоколу 1 Конвенції, не є абсолютним : воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Протоколу 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Проте, наведений аналіз доказів дозволяє суду зробити висновки про те, що в даній конкретній ситуації стороною обвинувачення не доведено, що кримінальні правопорушення (злочини) передбачені ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України вчинено обвинуваченим ОСОБА_9 , з урахуванням відсутності посадової інструкції, підписаної ОСОБА_9 , що дає змогу стверджувати суду, що останній не є суб`єктом інкримінованих йому кримінальних правопорушень, адже, суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом і корисливим мотивом, якого судом під час розгляду кримінального провадження не було встановлено та не було доведено стороною обвинувачення.

Під час розгляду кримінального провадження, суд дійшов висновку, що ОСОБА_9 не мав жодного відношення до нарахування заробітної плати та обліку робочого часу у структурному підрозділі ПАТ «Укртелеком», так як жодний доказ, досліджений судом під час судового розгляду - не свідчить про скоєння ОСОБА_9 інкримінованих йому кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України і недоведеність, що вказані кримінальні правопорушення скоєні саме обвинуваченим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Частиною 3 статті 373 КПК України визначено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У зв`язку із чим, виходячи із загальних засад кримінального судочинства: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов`язків, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність виправдання обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність ухвалення по справі виправдувального вироку, цивільний позов ПАТ «Укртелеком» в особі ОФ ПАТ «Укртелеком» про стягнення з ОСОБА_9 відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином, суд вважає необхідним залишити без розгляду.

По справі маються процесуальні витрати за проведення НДЕКЦ при ГУНП в Одеській області почеркознавчої експертизи в розмірі 3456 грн., які відповідно до статті 124 КПК можуть бути стягнуті з обвинуваченого лише в разі ухвалення обвинувального вироку, у зв`язку із чим дані витрати стягненню з ОСОБА_9 не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року № 4038-XII проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученням слідчого, прокурора, суду та у справах про адміністративні правопорушення здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України.

Керуючись статтею 62 Конституції України, Європейською Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст.ст. 17,91,92,94,129,326,368,370-371,373-374,376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдити його у зв`язку з недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим ОСОБА_9 .

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, обраний щодо ОСОБА_9 скасувати.

Процесуальні витрати за проведення НДЕКЦ при ГУНП в Одеській області почеркознавчої експертизи в розмірі 3456 грн. - компенсувати за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються з Державного бюджету України спеціалізованій державні експертній установі, що проводила експертизу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Одеської області на протязі 30 діб з дня його проголошення, а виправденим, в частині мотивів і підстав виправдання у той же строк з дня проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1