Постанова

Іменем України
29 березня 2018 р.

м. Київ
справа №619/306/16-к
провадження № 51-822км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002154 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2015 року за ч. 3 ст. 296 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненого на підставі с. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст.129, ст. 195, ч. 2 ст. 146 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 08 лютого 2016 року ОСОБА_7 засуджено: за ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк на 2 роки; за ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ст. 195 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статті 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком від 30 квітня 2015 року і за сукупністю вироків ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 26 листопада 2015 року о 16.45 год., будучи в стані алкогольного сп`яніння, в приміщенні квартири АДРЕСА_2 погрожував вбивством ОСОБА_8 та знищенням майна шляхом вибуху побутового газу. Окрім того, ОСОБА_7 зачинив двері квартири та заблокував їх з середини, розбив мобільний телефон ОСОБА_8 , щоб вона не мала змоги покликати на допомогу, відчинив кран газопостачання газової плити, чим створив реальну загрозу її загибелі та незаконно позбавив волі, способом небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої. Після чого незаконні дії ОСОБА_7 були припинені працівниками поліції.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року вирок щодо ОСОБА_7 змінено. За ст. 195 КК України призначено покарання у виді громадських робіт тривалістю 240 годин. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ст. 195, ч. 2 ст. 146 КК України, визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, та відповідно до вимог ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком від 30 квітня 2015 року і за сукупністю вироків ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засудженим порушується питання про скасування судових рішень щодо нього та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема на порушення права на захист. Вважає, що судовий розгляд проведено однобічно, в порушення вимог закону судове провадження здійснено за відсутності потерпілої, безпідставно в основу вироку покладенні його показання, які були надані на досудовому розслідуванні. При призначенні покарання не враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме стан здоров`я, що він є інвалідом 2-ї групи. Вважає, що йому безпідставно не зараховано на підставі ч. 5 ст. 72 КК України перебування у обласній психіатричній лікарні та термін домашнього арешту. Стверджує, що він не був ознайомлений з матеріалами кримінального провадження. Окрім того, в суді касаційної інстанції заявив клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році». У доповненні, яке було подано до початку касаційного розгляду, зазначено, що судовий розгляд у судах першої та апеляційної інстанцій проведено однобічно й неповно, висновки суду про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів, не відповідають фактичним обставинам і ґрунтуються на суперечливих доказах, а також наведені, аналогічні доводи, які викладені у касаційній скарзі.
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення, в порядку ст. 433 КПК України, змінити в частині призначеного покарання.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, за які його засуджено, ґрунтується на доказах, дослідженими судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому, як видно з оскаржуваного вироку районного суду, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується, окрім іншого, показаннями самого засудженого, де він визнавав свою вину і детально розповів про обставини вчинення кримінальних правопорушень.
Його доводи в касаційній скарзі про те, що він не погрожував вбивством потерпілій ОСОБА_8 , не виключають відповідальності засудженого за ч. 1 ст. 129 КК України, оскільки за обставин встановлених судом першої інстанції, ОСОБА_7 створив реальну загрозу її загибелі.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд поклав в основу вироку показання дані на досудовому слідстві, є безпідставними, оскільки у вироку зазначені показання, які були дані засудженим саме під час судового засідання, де він повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, і тому суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися та з`ясувавши у обвинуваченого, чи правильно він розуміє наслідки спрощеної процедури судового розгляду кримінального провадження, роз`яснив йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку та перейшов до дослідження матеріалів провадження, що характеризують його особу.
Твердження засудженого, що судовий розгляд проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки кримінальне провадження було розглянуто за відсутності потерпілої, не заслуговують на увагу. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою особисто була отримана судова повістка з повідомленням про призначення справи до розгляду на 12.00 год. 08 лютого 2016 року. Однак, потерпілою було подано заяву про розгляд судового провадження щодо ОСОБА_7 без її участі. При цьому, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували здійснювати розгляд без участі потерпілої, прийняв рішення про проведення судового розгляду без потерпілої, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксоване судове засідання за 08.02.2016 року.

Доводи засудженого про порушення права на захист під час досудового розслідування суперечать матеріалам справи. При перевірці встановлено, що ОСОБА_7 через регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Харківській області було призначено захисника ОСОБА_9 , від якого ОСОБА_7 власноручно відмовився, про що є відповідна заява (т. 1 а. п. 118). У подальшому йому було роз`яснено право мати захисника, однак скористатися цим правом він також відмовився та виявив бажання захищати свої інтереси самостійно ( т. 1 а. п. 140). Окрім того, участь захисника не була обов`язковою за характером інкримінованих ОСОБА_7 злочинів та даних про його особу, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 1102 ( т. 1 а п. 101-103).
Також не передбачене законом зарахування йому на підставі ч. 5 ст. 72 КК України перебування на лікуванні у обласній психіатричній лікарні та термін домашнього арешту, а тому зазначене про це в касаційній скарзі не заслуговує на увагу.
Окрім того, є безпідставними доводи засудженого про застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2016 році».
Згідно з вимогами п. е ст. 9 Закону України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 року, амністія не застосовується, зокрема, до осіб, яких притягнуто до кримінальної відповідальності чи засуджено за незаконне позбавлення волі або викрадення людини при обтяжуючих обставинах (частини другаі третя статті 146 КК України).
У суді касаційної інстанції засуджений своїм правом на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження скористався в повному обсязі, про що є власноручна розписка.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції, змінивши вирок щодо ОСОБА_7 у частині призначення йому покарання за ст. 195 КК України, не взяв до уваги вимоги ч. 3 ст. 56 КК України, згідно з якими громадські роботи не можуть бути застосовані до певної категорії засуджених, зокрема, до осіб визнаних інвалідами першої або другої групи.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції був інвалідом 2-ї групи ( т. 1 а.п. 165), що на думку колегії суддів, унеможливлювало призначення йому покарання у виді громадських робіт. Отже, апеляційний суд допустив порушення закону України про кримінальну відповідальність.
Альтернативними видами покарання за даною статтею є штраф в дохід держави, виправні роботи, або арешт.

Обираючи вид покарання за даним складом злочину, колегія суддів враховує дані про особу ОСОБА_7 , який є інвалідом 2-ї групи, має на утриманні неповнолітню дитину.
При цьому, колегія суддів, із урахуванням положень ст. ст. 50, 65 КК України, вважає за необхідне обрати ОСОБА_7 покарання за ст. 195 КК України у виді штрафу в дохід держави у мінімальному розмірі санкції статті, що буде достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що в порядку ст. 433 КПК України, ухвала апеляційного суду підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись ст. ст. ст. 433, 434, 436 КПК України та відповідно до п. 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), суд

у х в а л и в:
Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

У порядку ст. 433 КПК України ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 - змінити.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ст. 195 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ст. 195, ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді 2 роки позбавлення волі й відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 1 місяць.

У решті ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_3