Справа №485/956/17 26.09.2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12.07.2017року, стосовно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше судимого,
-якою клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання залишено без задоволення.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6

встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Короткий зміст ухвали.
Ухвалою суду клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі залишено без задоволення.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі.

Вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та несправедливою по відношенню до нього. Зазначає, що працює робочим столової, не має жодних порушень та став на шлях виправлення, довівши сумлінну поведінку та має ряд заохочень.
Обставини встановлені судом першої інстанції.
6 червня 2017 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, у якому просив звільнити його від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі умовно-достроково на підставі ст.81 КК України. У судовому засіданні засуджений клопотання підтримав. Суду пояснив, що відбув більше двох третин строку призначеного судом покарання за вчинений тяжкий злочин, стягнень за порушення режиму відбування покарання та заохочень не має, хоча працевлаштований робітником столової.
Представник установи виконання покарань проти задоволення клопотання заперечив. Пояснив, що за час відбування покарання засуджений характеризується посередньо, поведінкової активності не виявляє та свого виправлення не довів. Працює робочим столової, але через нетривалий час роботи охарактеризувати його ставлення до праці не може. До робіт по благоустрою на відділенні засуджений ставиться безвідповідально, участі не приймає, бо не вбачає у цьому потреби.
Прокурор рахував клопотання необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд прийшов до висновку, що засуджений не довів свого виправлення, оскільки посилання засудженого на відсутність стягнень як підставу умовно-дострокового звільнення не відповідає нормі ст.9 КВК України, за якою засуджені зобов`язанні виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб, виконувати вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, ввічливо ставитися до персоналу, а також до інших засуджених. Тож, дотримання правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком, а не правом засудженого.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення ухвали без змін, дослідивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.
Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений добросовісною поведінкою та відношенням до праці довів своє виправлення.
На думку апеляційного суду, розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини провадження та в достатній мірі вмотивував свій висновок про те, що ОСОБА_5 не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, посилаючись на те, що таке звільнення є правом, а не обов`язком суду, при цьому суд врахував не тільки факт відбуття останнім певної частини покарання, а й тяжкість і характер вчинених ним кримінальних правопорушень, поведінку засудженого під час відбування покарання, становлення його на шлях виправлення.
Згідно вимогам ст. 81 КК України основною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи. Висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.
Згідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
Відмовляючи у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення Мельника, суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що засуджений ОСОБА_5 за час відбування покарання має посередню характеристику. На виробництві установи не працює. У відділенні на громадських засадах працевлаштований нетривалий час. Стягнень за порушення режиму відбування покарання та заохочень за сумлінну поведінку і ставлення до праці не має. До разових доручень і заходів по благоустрою ставиться безвідповідально. Поведінкової активності не виявляє, хоча стан його здоров`я задовільний, згідно представленої медичної довідки.
Посилання засудженого на відсутність стягнень як підставу умовно-дострокового звільнення не відповідає нормі ст.9 КВК України, за якою засуджені зобов`язанні виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб, виконувати вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, ввічливо ставитися до персоналу, а також до інших засуджених.
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах особової справи засудженого, даних щодо його особи та поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, також рішення суду постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, а тому є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його скасування немає.
Окрім того, апелянт не навів жодної достатньо переконливої підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 424, 532КПК України, апеляційний суд,
П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий:
Судді: