АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Китаю ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_7 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000001 від 04.01.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 190 КК, та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності зареєстровані за ОСОБА_8 .

Згідно ухвали суду, слідчий суддя, врахувавши те, що нежитлове приміщення, на яку просить накласти арешт прокурор є предметом кримінального правопорушення а також з метою не допущення можливого відчуження майна прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на вказане приміщення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції власник майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу незаконною та такою, що постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на нежитлове приміщення.
Мотивуючи свої доводи, апелянт вказує на те, що накладення арешту на майно добросовісного набувача грубо порушує його права та суперечить вимогам закону. Додає, що є необґрунтованими висновки суду з приводу того, що арешт накладений з метою збереження речового доказу, оскільки в постанові прокурора Київської місцевої прокуратори №10 від 27.10.2017 визначено речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000001 13(тринадцять) об`єктів нерухомого майна, до яких приміщення АДРЕСА_1 не входить.
До початку апеляційного розгляду від апелянта надійшла заява щодо розгляду апеляційної скарги без його участі, в якій ОСОБА_8 підтримує апеляційні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи за клопотанням органу досудового розслідування, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів пришла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини третьої зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що ухвалу від 16 листопада 2017 року було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.
Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів справи, Київською місцевою прокуратурою № 10 міста Києва здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000001 від 04.01.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 190 КК, за фактом заволодіння шляхом обману об`єктами нерухомості з використанням завідомо підроблених документів.
Досудовим розслідуванням встановлено, що співробітниками відділу з обслуговування Шевченківського району УЗЕ в м. Києві ДЗЕ Національної поліції України, отримано інформацію, що на території м. Києва та Київської області діє група осіб (раніше судимих за аналогічні злочини), яка використовуючи завідомо підроблені документи на нерухомість (біржові угоди, договори купівлі-продажу, технічні паспорти, довідки БТІ, ухвали і постанови судів, підроблені паспорти громадян України та підставних осіб) шляхом обману заволодівають об`єктами нерухомості, розташованими в м. Києві та Київській області. В подальшому зареєстровані за підробленими документами об`єкти нерухомості перепродають для отримання фінансової вигоди, здобутої злочинним шляхом.
Також, встановлено, що до складу вище зазначеної групи входять: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Крім того, під час досудового розслідування даного кримінального провадження встановлено, що вказані особи внаслідок шахрайських дій заволоділи нежитловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Зважаючи на те, що нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , є об`єктом кримінального правопорушення, визнане у кримінальному провадженні № 0000001 речовими доказами, прокурор звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва з клопотанням про накладення на нього арешту, з метою забезпечення збереження речових доказів, а також з метою запобігання ризикам у вигляді подальшого відчуження майна третім особам.
16 листопада 2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва клопотання прокурора було задоволено та накладено арешт на нежитлове приміщенням АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності зареєстроване на ОСОБА_6 .

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи прокурора, досліджені матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, а саме на квартиру, з тих підстав, що вона є речовим доказам в даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки є предметом кримінального правопорушення.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання права власності з потребами кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, виходячи з того, що ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане нежитлове приміщення, на яку просить накласти арешт прокурор, може бути передана або відчужена, арешт на це майно слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.

Арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, відповідно до абзацу другого частини десятої статті 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Посилання апелянта на те, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 не входить до об`єктів, що визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, є такими що спростовуються матеріалами справи, а саме: постановою прокурора київської місцевої прокуратури №10 від 17 жовтня 2017 року за якою вказаний об`єкт нерухомого майна визнано речовим доказом (а.м.с.37-41).
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, яке належить ОСОБА_13 , апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Всі інші підстави підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Куруючись статтями 117, 170, 172, 173, 309, 376, 404, 405, 407 ст. 418, 422 КПК України. Колегія

У Х В А Л И Л А:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року, якою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_7 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000001 від 04.01.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 190 КК, та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності зареєстровані за ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1260/2018

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_14 Доповідач: ОСОБА_1