Дата документу Справа № 320/5687/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1268/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/5687/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.415 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000079, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єлгава Республіка Латвія, громадянина України, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України,
встановила:
вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки.
Згідно зі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто з ОСОБА_7 витрати на виконання експертизи технічного стану ТС № 275/16 у розмірі 1407,36 грн., витрати на виконання автотехнічної експертизи № 460/16 у розмірі 1055,52 грн., а всього 2462 грн. 61 коп.
Долю речових доказів вирішено на підставі ст. 100 КПК України.
Згідно вироку суду першої інстанції, 10 квітня 2016 року о 12 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини польова пошта НОМЕР_1 , керуючи автомобілем УАЗ 452 спеціальний військовий номер НОМЕР_2 , рухався по проспекту 50 років Перемоги в місті Мелітополі Запорізької області у напрямку міста Запоріжжя на технічно справній транспортній машині. Маючи технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_7 перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед регульованим пішохідним переходом, що розташований біля будинку № 29 по пр. 50 років Перемоги в м. Мелітополі, змінив напрямок руху у праву смугу та виїхав на заборонений сигнал світлофора на регульований пішохідний перехід, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину проспекту 50 років Перемоги на вказаному пішохідному переході. Своїми діями ОСОБА_7 порушив п.п. 10.1; 8.7.3е Правил Дорожнього руху України згідно якими:
- п. 10.1 ПДР України - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
- п. 8.7.3.е ПДР України - червоний сигнал, у тому числі, миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух. Сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій (додаткових) секції разом з жовтим або червоним сигналом світлофора інформує водія про те, що рух дозволяється у вказаному напрямку за умови безперешкодного пропуску транспортних засобів, що рухаються з інших напрямків.
Порушення обвинуваченим ОСОБА_7 п. 10.1 та п. 8.7.3.е ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали. В результаті ДТП потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми, яка виразилась лінійним переломом кісток склепіння та основи черепа, крововиливу під м`які оболонки мозку, що ускладнилася набряком, дислокацією головного мозку, від яких вона померла на місці дорожньо-транспортної пригоди.
В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджується з вироком суду та вважає, що він постановлений з порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства, що стало причиною невірного застосування норми матеріального права. Так, дійсно в судовому засіданні він визнав себе винним частково, оскільки заперечував проти пред`явлення обвинувачення в частині того, що автомобіль яким він керував був технічно справний і те, що попереду нього перед регульованим пішохідним переходом був автомобіль дорожньо-патрульної служби, водій якого порушуючи правила дорожнього руху обігнав його перед регульованим пішохідним переходом і різко зупинився, чим змусив його, щоб не вдарити машину поліції різко повернути вправо, в результаті чого його автомобіль, яким він керував, скоїв наїзд на пішохода. Також зазначає, що він проходив службу у збройних силах України, йому був наданий наказ про виїзд в місто і він повинен його виконати. Дійсно він не був закріплений за автомобілем, а інша особа, яка була за ним закріплена, була відсутня, та за вказівкою старшого капітана Яреми він сів за кермо автомобіля. Вказує, що він неодноразово намагався всіляко примиритися із потерпілою і пропонував їй різні пропозиції, але вона всіляко їх відхиляла і уникала зустрічі з ним. Але після наполегливих прохань йому вдалося примиритися з потерпілою, про що вона в останній день судового засідання написала заяву, що не має до нього ніяких претензій матеріального та морального характеру. Суд проігнорував дану обставину та не з`ясував ставлення потерпілої до можливості звільнення його від кримінальної відповідальності. Крім того, враховуючи його відданість, направлену на захист своєї держави, ту обставину, що він добровільно пішов до лав збройних сил України, а також його сумлінність в служінні своїй Батьківщині, до суду зверталась із клопотанням громадська організація про звільнення його від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки. Однак, суд таке клопотання не розглядав і своє ставлення у вироку не відобразив. Крім цього, особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або середньої тяжкості може бути звільнена від кримінальної відповідальності. На момент вчинення кримінального правопорушення він проходив службу в збройних силах України, а на момент притягнення його до кримінальної відповідальності він був звільнений в запас збройних сил, тобто суттєво змінилась обстановка. Проте, суд не надав належної оцінки такій обставині і не розглянув можливість його звільнення від кримінальної відповідальності.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції, а кримінальне провадження за його обвинуваченням закрити за ст.ст. 46, 47, 48 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. Також просить здійснювати апеляційний розгляд у її відсутність.

Під час судового розгляду провадження в апеляційній інстанції обвинувачений змінив апеляційні вимоги і просив закрити провадження на підставі ст. 48 КК України.

В подальшому захисник адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням, яке погоджено з обвинуваченим ОСОБА_7 , про застосування акту амністії до останнього.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема й в останньому слові, та його захисника, які частково підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити в частині закриття провадження за ст. 48 КК України; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав вирок законним і обґрунтованим, вважав можливим застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 акту амністії; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, натомість підлягає задоволенню клопотання захисника про застосування амністії.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав частково. Під час апеляційного розгляду фактично визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, при цьому підтримав лише вимоги щодо закриття провадження у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України (у зв`язку із зміною обстановки), відтак вирок в частині перевірки фактичних обставин провадження, доведеності його вини, а також вимог щодо звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.ст. 46, 47 КК України, апеляційним судом не перевіряється відповідно вимог ст. 304 КПК України.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Апеляційна ж скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування або зміна оскаржуваного вироку.

Слід зазначити, що під час розгляду провадження, стороною захисту не заявлялися клопотання щодо звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, на підставі ст.ст. 47, 48 КК України. Лише під час судових дебатів захисник висловив позицію щодо можливості звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 46 КК України. Разом з тим, обвинувачений в дебатах такої позиції не висловлював і в останньому слові також її не підтримав. До того ж звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, можливе в разі наявності усіх умов, передбачених диспозицією вказаної статті, одна з яких є примирення з потерпілим. Натомість, у вказаному випадку, потерпіла лише висловила свою позицію щодо відсутності претензій матеріального характеру до обвинуваченого і призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі. Однак, вона не вказувала, що примирилася з обвинуваченим і давала згоду на звільнення останнього від кримінальної відповідальності, про що також зазначила в запереченні на апеляційну скаргу.

Відтак, колегія суддів вважає, що на час розгляду провадження судом першої інстанції обставин, які могли слугувати підставою для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у суду не було.

Доводи апелянта, які підтримані ним під час апеляційного розгляду провадження, про можливість застосування ст. 48 КК України, внаслідок того, що він на теперішній час вже не є військовослужбовцем збройних сил України, на переконання колегії суддів є необґрунтованими, адже вказана обставина не свідчить про те, що особа обвинуваченого перестала бути суспільно небезпечною. Цей факт, сам по собі не вказує на зміну життя ОСОБА_7 чи його особистості в такій мірі, що позитивно вплинуло на нього і доводило факт виправлення обвинуваченого.

Особу можна визнати такою, що перестала бути суспільно небезпечною у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнала таких змін, що унеможливлюють вчинення нею нового злочину. Дійсно на теперішній час ОСОБА_7 (з огляду на те, що він був звільнений з лав збройних сил України у запас), не може бути спеціальним суб`єктом злочинів, які віднесені до розділу ХІХ КК України (злочини проти встановленого порядку несення військової служби (військові злочини)), однак ця обставина не свідчить про унеможливлення вчинення ним нового злочину.

Окремо слід зазначити, що злочин вчинений ОСОБА_7 хоча і вчинений з необережності і не є тяжким, однак його наслідком стала загибель людини, відтак він не може вважатися таким, що втратив суспільну небезпечність.

Зважаючи на те, що звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України - право, а не обов`язок суду, з урахуванням того, що сторона захисту не надала достатніх доказів, що особа обвинуваченого перестала бути суспільно небезпечною, а злочин втратив суспільну небезпечність, колегія суддів вважає, що підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із зміною обстановки немає.

Разом з тим, колегія суддів, розглянувши клопотання захисника про застосування амністії, доходить висновку про задоволення цього клопотання.

ОСОБА_7 згідно відомостей, вказаних у військовому квитку серії НОМЕР_3 проходив службу на території Донецької області в оперативно тактичному угрупованні «М» з 08.06.2015 року по 10.07.2015 року в якості розвідника-телефоніста (Т.1, а.п. 152), тобто він є особою, яка перебувала безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону.

ОСОБА_7 вчинив злочин, середньої тяжкості, вказане діяння не є діянням, передбаченим ч.ч. 2-4 ст. 408, ст. 410, ч.ч. 2-4 ст. 411 КК України, обвинувачений не віднесений до осіб зазначених у ч. 4 ст. 86 КК України, і не відноситься до осіб, до яких відповідно до ст. 9 зазначеного закону, амністія не застосовується.

Окрім цього, ОСОБА_7 має на утриманні неповнолітню дитину, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1, а.п. 156), тому на нього також може розповсюджуватися положення п. «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», відповідно до якого, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким, відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, які не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

Оскільки вказані підстави є рівнозначними, колегія суддів застосовує ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», як підставу для такого застосування, про яку і прохала сторона захисту.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Задовольнити клопотання захисника адвоката ОСОБА_8 , погодженого з обвинуваченим ОСОБА_7 , про застосування акту амністії до ОСОБА_7 .
Звільнити ОСОБА_7 від призначеного судом покарання з випробуванням, на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» як такого, що брав безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4