Дата документу Справа № 1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №336/7510/17 Слідчий суддя в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-сс/778/50/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.583 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2018 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відносно
ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_1 , виданий ФМС НОМЕР_2 від 23 вересня 2011 року, уродженця Кустанайської області (Казахстан), громадянина Російської Федерації, який має середньо-спеціальну освіту, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 Російської Федерації,
за участю прокурора ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

затриманого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
прокурор Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2017 року, якою задоволено клопотання керівника Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_12 та до затриманого ОСОБА_6 , який розшукується ФСБ РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.208 КК Російської Федерації, застосовано тимчасовий арешт строком на 30 діб.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що в даному випадку ОСОБА_6 заборонено в`їзд в Україну, він не має в Запоріжжі знайомих, на цей час наявні підстави для застосування відносно нього тимчасового арешту строком на 30 діб - в межах, передбачених ч.1 ст.583 КПК України.
В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказану ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання керівника Запорізької місцевої прокуратури №1 та застосувати до затриманого ОСОБА_6 тимчасовий арешт строком на 40 діб. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що при ухваленні цього рішення слідчим суддею не враховано, що відповідно до Протоколу від 29 березня 1997 року до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, статтю 62 Конвенції викладено у новій редакції, згідно з якою, строк тимчасового арешту складає 40 діб. Також не взято аналогічні положення ч.4 ст.16 Європейської Конвенції про видачу правопорушників від 13 грудня 1957 року. Апелянт посилається на те, що згідно з вимогами ч.1 ст.583 КПК України до затриманої особи, яка вчинила злочин за межами України, застосовується тимчасовий арешт до 40 діб або інший, встановлений відповідним міжнародним договором строк до надходження запиту про її видачу. Таким чином, на думку прокурора, встановлено наявність всіх законних підстав для застосування відносно ОСОБА_6 тимчасового арешту строком саме на 40 діб, протягом якого компетентні органи Російської Федерації мають підготувати і направити до Генеральної прокуратури України матеріали клопотання про екстрадицію вказаної особи. Проте, ухвалою слідчого судді, в порушення зазначених положень міжнародних договорів та КПК України, обрано тимчасовий арешт ОСОБА_6 лише на 30 діб. При цьому, застосування тимчасового арешту саме на такий термін слідчим суддею нічим не обґрунтовано.
Згідно з ухвалою, керівник Запорізької місцевої прокуратури №1, звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_6 , який розшукується ФСБ РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.208 КК Російської Федерації, тимчасового арешту строком на 40 діб.
У клопотанні зазначив, що 20 грудня 2017 року о 08 годині 15 хвилині в пункті пропуску для авіаційного сполучення Запоріжжя співробітниками відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 в порядку ст.ст.208, 582 КПК України затримано ОСОБА_6 , розшукуваного ФСБ Росії для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.208 КК Російської Федерації (організація незаконного озброєного формування або участь у ньому).

Після цього, 20 грудня 2017 року, в період з 10 годині 40 хвилин до 12 години 30 хвилин, слідчим Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_13 в приміщенні службового кабінету №16 Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області за адресою: місто Запоріжжя, вулиця 8-березня, будинок 31 (дата, час та місце фактичного затримання особи: 20 грудня 2017 року о 08 годині 15 хвилин в пункті пропуску для авіаційного сполучення Запоріжжя), у присутності захисника ОСОБА_14 (свідоцтво №001025 від 28 серпня 2014 року), відповідно до ст.ст. 41, 104, 131, 132, 191, 208, 210, 213, 582 КПК України затримано ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), паспорт громадянина РФ НОМЕР_1 , виданий ФМС 45002 від 23 вересня 2011 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Кустанайської області, який проживає у Туреччині, раніше не судимого (зі слів).

Підстави затримання: перебування у міжнародному розшуку з 27 липня 2017 року, за поданням компетентних органів Російської Федерації за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.208 КК РФ, доручення: арешт відповідно БД «Інтерпол», ініціатор - ФСБ Росія.

Згідно з анкетою Інтерполу - «Іndividual Report» (документом, на підставі якого здійснюється розшук підозрюваної (обвинуваченої) особи та її затримання до вирішення питання про екстрадицію), 07 квітня 2017 року відносно ОСОБА_6 Кіровським районним судом м. Уфи Республіки Башкортостан РФ обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та вказана особа перебуває у міжнародному розшуку.

За злочин, вчинення якого інкримінується ОСОБА_6 , компетентними органами Російської Федерації, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років.

Після затримання ОСОБА_6 поміщено до ІТТ ГУНП м.Запоріжжя, у теперішній час він утримується у Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор».

Ініціатору розшуку 20 грудня 2017 року каналами Інтерполу повідомлено про затримання ОСОБА_6 . У відповідь від ініціатора розшуку надійшло підтвердження про отримання вказаного повідомлення та поінформовано про готовність надати документи на підтвердження розшуку ОСОБА_6 та подальший намір подати запит про видачу (екстрадицію) останнього до Російської Федерації.

Заслухавши доповідь судді; прокурора на підтримання апеляційної скарги, затриманого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і наполягали на законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржувану ухвалу слідчого судді в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з вимогами ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», на які посилається і прокурор в апеляційній скарзі, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства та застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

У відносинах між Україною та Російською Федерацією у сфері екстрадиції застосовується Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, Протоколом до неї від 28 березня 1997 року, ратифікованим Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР, Європейська Конвенція по видачу правопорушників від 13 грудня 1957 року, ратифікована законом України від 16 січня 1998 року №43/98 -ВР.

Відповідно до положень ст.1 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 13 грудня 1957 року, ст. 56 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, договірні Сторони зобов`язуються видавати одна одній, з урахуванням положень та умов, викладених в цій Конвенції, всіх осіб, які переслідуються компетентними органами запитуючої Сторони за вчинення правопорушення або які розшукуються зазначеними органами з метою виконання вироку або постанови про утримання під вартою.

Відповідно до положень ст.2 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 13 грудня 1957 року, ч. 2 ст. 56 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, видача правопорушників здійснюється у зв`язку із правопорушеннями, які караються за законами запитуючої Сторони та запитуваної Сторони позбавленням волі або згідно з постановою про утримання під вартою на максимальний термін не менше одного року чи більш суворим покаранням.

Статтею 60 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (в редакції Протоколу до неї від 29 березня 1997 року) передбачено, що після отримання вимоги про видачу запитувана сторона негайно вживає заходів до розшуку і взяття під варту особи, видача якої вимагається, за винятком тих випадків, коли видачу не може бути здійснено.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ч.ч.1, 2 ст.16 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 13 грудня 1957 року, особа, видача якої потрібна, за клопотанням може бути взята під варту і до одержання вимоги про видачу. У клопотанні повинно міститись посилання на постанову про взяття під варту або на вирок, що набрав законної сили і вказівка на те, що вимога про видачу буде представлена додатково.

Відповідно до положень ст.62 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (в редакції Протоколу до неї від 28 березня 1997 року) особа, взята під варту згідно з п. 1 ст. 61, має бути звільнена, якщо надійде повідомлення запитуючої Договірної Сторони про необхідність звільнення цієї особи, або вимога про видачу з усіма доданими до нього документами не буде отримано запитуваною Договірною Стороною протягом 40 днів з дня взяття під варту.

Ці положення Конвенції узгоджуються з вимогами ст.583 КПК України, відповідно до яких, до затриманої особи, яка вчинила злочин за межами України, застосовується тимчасовий арешт до сорока діб або інший встановлений відповідним міжнародним договором України строк до надходження запиту про її видачу. У разі якщо максимальний строк тимчасового арешту закінчився, а запит про видачу цієї особи не надійшов, особа підлягає негайному звільненню з-під арешту.

На думку колегії суддів, слідчим суддею при розгляді вищевказаного клопотання положень міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та вимог кримінального процесуального законодавства України не порушено.

Як вбачається з матеріалів провадження, керівник Запорізької місцевої прокуратури №1 старший радник юстиції ОСОБА_12 звернувся до слідчого судді з клопотанням від 22 грудня 2017 року про застосування тимчасового арешту відносно ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ).
Слідчий суддя, розглянувши таке клопотання прокурора та перевіривши додані до клопотання документи, дійшов обґрунтованого висновку про існування достатніх законних підстав для застосування до ОСОБА_6 тимчасового арешту.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невмотивованість ухвали слідчого судді в частині визначення строку тимчасового арешту, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими виходячи з наступного.
В клопотанні прокурор просив застосувати до ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) тимчасовий арешт на строк до 40 діб, тобто конкретний строк тимчасового арешту у клопотанні вказаний не був.
Виклавши таким чином свої вимоги, прокурор фактично запропонував слідчому судді самостійно визначити строк тимчасового арешту відносно ОСОБА_6 в межах граничного строку, тобто в межах 40 діб.
Слідчий суддя, розглянувши клопотання, дійшов висновку про достатність застосування тимчасового арешту до ОСОБА_6 строком саме на 30 діб, і будь-яких порушень в цій частині з боку слідчого судді колегія суддів не вбачає.
Доводи прокурора про те, що ухвала слідчого судді у частині визначеного строку тимчасового арешту ОСОБА_6 суперечить міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а саме: ст.62 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (в редакції Протоколу до неї від 28 березня 1997 року), колегія суддів вважає помилковими через неправильне тлумачення прокурором положень вказаного міжнародного договору, в якому не міститься таких умов, що до затриманої особи може бути застосовано тимчасовий арешт виключно на строк 40 діб.
Крім того, колегія суддів зважає і на ту обставину, що на даний час відносно ОСОБА_6 вже застосовано запобіжний захід - екстрадиційний арешт, а тому, виходячи зі змісту ст.585 КПК України, застосування до останнього тимчасового арешту на більший строк, ніж визначено слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі (про що просить прокурор в апеляційній скарзі), наразі взагалі є неможливим.
Відтак ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2017 року, якою задоволено клопотання керівника Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_12 та до затриманого ОСОБА_6 , який розшукується ФСБ РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.208 КК Російської Федерації, застосовано тимчасовий арешт строком на 30 діб, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4