Справа № 755/2863/18-к
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2018 року слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000020 від 12.02.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В :
27 лютого 2018 року прокурор Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно шляхом заборони розпорядження та користування, а саме на нежитлові приміщення з №1 по №4 (група приміщень №148), в літ. А, загальною площею 51,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

З наданих в обґрунтування клопотання матеріалів вбачається, що Київською місцевою прокуратурою №4 міста Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000020 від 12.02.2018, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за фактами заволодіння шляхом обману нежитловими приміщеннями комунальної форми власності, які розташовано на території Дніпровського району міста Києва та належать територіальній громаді міста Києва.

Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлові приміщення з №1 по №4 (група приміщень №148), в літ. А, загальною площею 51,6 кв.м. по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №8021 від 02.11.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 . Право власності за ОСОБА_5 зареєстровано 05.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 .

Разом з тим, згідно листа Департаменту комунальної власності міста Києва (далі також Департамент) від 20.02.2018 №062/11/10-1628 зазначене приміщення не було предметом приватизації.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно із ст. 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що приватизація державного майна (далі - приватизація) це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить на користь фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Статтею 11 Закону України «Про приватизацію державного майна» порядок приватизації державного майна передбачає: опублікування списку об`єктів, які підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації та місцевій пресі; прийняття рішення про приватизацію; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта; проведення аудиторської перевірки фінансової звітності підприємства, що приватизується; проведення у випадках, передбачених законодавством, екологічного аудиту об`єкта приватизації; затвердження плану приватизації або плану розміщення акцій акціонерних товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, та їх реалізацію.

Отже, відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації.

Таким чином, є усі підстави вважати, що нежитлові приміщення з №1 по №4 (група приміщень №148), в літ. А, загальною площею 51,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , які належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, могли вибути з її володіння незаконно, із порушенням чинного законодавства України, без волі власника-територіальної громади міста Києва.

У цьому кримінальному провадженні майно (зазначені вище нежилі приміщення) у повному обсязі відповідає критерієм, зазначеним у статті 98 КПК України, які встановлені для речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки зазначені нежитлові приміщення є об`єктом кримінально протиправних дій, набутим кримінально протиправним шляхом. Окрім того, зазначене майно є беззаперечним доказом вчинення кримінального правопорушення та має важливе доказове значення для цього кримінального провадження.

Таким чином, з метою виконання завдань кримінального провадження (стаття 2 КПК України), що полягає у захисті суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене вище майно, яке на цей час належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Без відповідного арешту шляхом заборони розпорядження та користування зазначеним майном воно може вибути з власності ОСОБА_5 та передано у власність та/або користування іншим особам, що утруднить чи унеможливіть в подальшому реалізацію свого права власності на це майно територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, у тому числі й заходами цивільно-правового характеру. Таке обмеження права власності є розумним та співрозмірним завданням цього кримінального провадження.

В судовому засіданні прокурор зазначив, що метою накладення арешту на нежитлові приміщення є збереження речових доказів, що відповідає ст. 98, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України.

Вислухавши думку прокурора, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.

Так, статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 від 26 лютого 2018 року нежитлові приміщення з №1 по №4 (група приміщень №148), в літ. А, загальною площею 51,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , визнані речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000020.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто містить правові підстави для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та є пропорційним, тобто відповідає тяжкості правопорушення і не становить особистий і надмірний тягар для володільця майна.

Так, на думку слідчого судді, прокурором доведено правову підставу для арешту майна, надано достатньо доказів, які вказують на вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, дослідивши надані до клопотання матеріали, враховуючи, відповідно до вимог ст. 173 КПК України, наявність даних про достатність доказів, що вказують на наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, арешт зазначеного майна у вигляді нежилих приміщень, шляхом заборони розпорядження, є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження.

Крім того, як вбачається з матеріалів клопотання, прокурор просить накласти арешт із забороною користування на зазначене в клопотанні майно, однак прокурором не надано підтвердження того, що незастосування заборони користування майном призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна, а тому слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання в цій частині.

Слідчий суддя вважає клопотання обґрунтованим та заснованим на законі. Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170-173, ст.175, ст.309, 372, ст.392, ст.532 КПК України,

У Х В А Л И В :
Клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 про накладення арешту на майно задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, шляхом заборони розпорядження ним, а саме на нежитлові приміщення з №1 по №4 (група приміщень №148), в літ. А, загальною площею 51,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Арешт може бути скасовано відповідно до ст. 174 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1