П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1.,
суддів:ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4.,
при секретарях:ОСОБА_5., ОСОБА_6.,
за участю:прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_7., захисника ОСОБА_8.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою захисника ОСОБА_9. про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_10,

у с т а н о в и л а:

Апеляційний суд Автономної Республіки Крим вироком від 22 лютого 2006 року засудив ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Ташкентської області Республіки Узбекистан, мешканця АДРЕСА_1, такого, що судимості не має, за пунктом «г» статті 93 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Визначено початок строку відбування покарання - 22 лютого 2006 року.

Зараховано в строк відбуття покарання строк перебування під вартою з 24 квітня 2002 року по 22 лютого 2006 року.

Суд визнав ОСОБА_10 винуватим та засудив за те, що він, будучи лідером злочинного угруповання «ІНФОРМАЦІЯ_2», 21 жовтня 1995 року на території плодового саду ліворуч від автошляху між селами Поштове та Казанка Бахчисарайського району Автономної Республіки Крим у складі цього злочинного угруповання вчинив умисне вбивство ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які були членами іншого злочинного угруповання «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Верховний Суд України ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ від 4 травня 2006 року зазначений вирок щодо ОСОБА_10 залишив без зміни.

Верховний Суд України постановою Судової палати у кримінальних справах від 19 березня 2015 року скасував ухвалу колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 4 травня 2006 року щодо ОСОБА_10, а справу направив на новий касаційний розгляд.

Вищий спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах від 22 березня 2016 року вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 лютого 2006 року щодо ОСОБА_10 залишив без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_14. - без задоволення.

У заяві, із урахуванням усунутих недоліків, захисник ОСОБА_9. порушує питання про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_10 на підставі пунктів 1 і 3 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв'язку із неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Заявник вважає, що має місце неоднакове застосування норми, яка регулює порядок обчислення строків давності, а саме: визначення факту, після якого настають передбачені статтею 48 КК 1960 року та статтею 49 Кримінального кодексу України (далі - КК) наслідки.

Захисник указує на те, що вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 лютого 2006 року набрав законної сили лише після прийняття Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали від 22 березня 2016 року, якою зазначений вирок залишено без зміни. Тобто, за його доводами, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений пунктом «г» статті 93 КК 1960 року, що був вчинений 21 жовтня 1995 року, на час набрання вироком законної сили сплинув.

На обґрунтування неоднакового правозастосування до заяви додано такі копії рішень касаційного суду:

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2017 року, якою ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, якою вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 липня 2016 року в частині засудження ОСОБА_1 за статтею 198 КК скасовано, а справу в цій частині закрито на підставі статті 49 КК у зв'язку із закінченням строків давності;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2017 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року щодо ОСОБА_2.

Крім того, на підтвердження наявності цієї підстави до заяви додано копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2016 року, 8 листопада 2016 року та 10 листопада 2016 року.

На думку захисника, рішення касаційного суду щодо ОСОБА_10 також не відповідає висновкам щодо застосування норм права, викладеним у постановах Верховного Суду України від 5 вересня 2013 року в справі № 5-6кс 13 та 19 березня 2015 року в справі № 5-1кс 15 щодо початкового моменту обрахування строків давності - день вчинення злочину та юридичного факту, з яким пов'язується кінцевий момент строку давності, - день набрання вироком законної сили.

Заявник просить змінити зазначене судове рішення, визначити засудженому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

У запереченні на заяву захисника ОСОБА_9. прокурор, посилаючись на відсутність підстав для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_10, просить відмовити у її задоволенні.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_8. на підтримання заяви, прокурора, який вважав, що заява задоволенню не підлягає, дослідила матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_10 і касаційного провадження за касаційними скаргами на вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 лютого 2006 року, матеріали, додані до заяви, обговорила доводи заяви й дійшла висновку про таке.

1. Справу про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_10 допущено до провадження за заявою захисника ОСОБА_9., який зазначає підстави для перегляду, передбачені пунктами 1 та 3 частини першої статті 445 КПК.

На стадії відкриття провадження заява захисника ОСОБА_9. була визнана прийнятною.

2. Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (крім питань неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм, звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання).

Зазначена підстава визначає необхідність здійснення порівняння судових рішень на предмет однаковості/неоднаковості застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що повинно бути відображено в ухвалах касаційного суду в різних справах, і ця норма має бути по-різному реально застосована судом касаційної інстанції під час розгляду справ за касаційною процедурою.

У рішенні, про перегляд якого порушено питання у заяві, касаційний суд зазначив, що вирок Апеляційного Суду Автономної Республіки Крим від 22 лютого 2006 року щодо ОСОБА_10 набрав законної сили 4 травня 2006 року - день постановлення ухвали колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України, якою вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 лютого 2006 року було залишено без зміни, і станом на цю дату строк давності за умисне вбивство, вчинене ним 21 жовтня 1995 року, не закінчився.

Із тексту ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2017 року та 3 квітня 2017 року, доданих до заяви для порівняння, убачається, що суд касаційної інстанції підтвердив правильність застосування судами нижчих інстанцій положень статті 49 КК щодо злочинів, передбачених відповідно частиною першою статті 119 та частиною першою статті 286 КК.

У рішенні від 15 березня 2017 року касаційний суд дійшов до висновку, що на час постановлення вироку строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений статтею 198 КК, з дня вчинення цього злочину 14 березня 2009 року, минули, і судами нижчих інстанцій не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме стаття 49 КК.

Отже, рішення касаційного суду, про перегляд якого порушено питання у заяві захисника ОСОБА_9., та зазначені рішення, додані до заяви на підтвердження неоднакового правозастосування, стосуються злочинів різної тяжкості, щодо яких передбачено різні строки давності. Заявником також не додано до заяви рішення касаційного суду в справі про засудження особи до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Наведене свідчить про відсутність неоднакового застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Що стосується рішень касаційного суду від 22 вересня 2016 року, 8 листопада 2016 року та 10 листопада 2016 року, то вони взагалі не можуть бути порівнювані з рішенням касаційного суду щодо ОСОБА_10, оскільки їх постановлено поза межами процесуальних строків, передбачених частиною другою статті 447 КПК.

3. Частинами першою - третьою статті 447 КПК визначено конкретні строки, протягом яких учасники судового провадження вправі подати заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 445 цього Кодексу. Ці строки, встановлені законом, за функціональним призначенням є процесуально-правовими і можуть бути поновлені судом. Норми статті 447 КПК визначають період у часі - три місяці - і вказівку на подію (момент), із якої починається перебіг цього строку для подачі заяви про перегляд судового рішення, залежно від конкретної підстави, визначеної статтею 445 КПК.

Нормою частини другої статті 447 КПК визначено строк подання заяви з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК, який становить три місяці з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження такої підстави.

Як видно із документів, доданих до заяви, ухвалу суду касаційної інстанції, про перегляд якої порушено питання у заяві, постановлено 22 березня 2016 року, а постанови Верховного Суду України, на які здійснюється посилання у заяві, ухвалено 5 вересня 2013 року та 19 березня 2015 року.

Тому захисник ОСОБА_9. звернувся до Верховного Суду України із заявою у цій частині поза межами визначеного процесуальним законом тримісячного строку.

Відповідно до вимог частини шостої статті 447 КПК пропущений строк може бути поновлений лише за умови його пропуску з поважних причин, і вирішення цього питання покладається на суд.

Під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати заяву у визначений законом строк у зв'язку з такими обставинами, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала заяву про перегляд судових рішень, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Таких причин захисником ОСОБА_9. у заяві не наведено.

З огляду на викладене Суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви захисника ОСОБА_9. в інтересах засудженого ОСОБА_10

Керуючись статтями 447, 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у задоволенні заяви захисника ОСОБА_9. про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 щодо ОСОБА_10.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4