Ухвала
Іменем України
07 березня 2018 р.

м. Київ
справа № 465/7983/15-к

провадження № 51-4531ск 18
Верховний Суд у складі колегії суддів першої палати Касаційного кримінального суду:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року,
встановив:
вироком Франківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК) на 2 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі статті 71 КК шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутого покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року ОСОБА_4 за сукупністю вироків остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 7 місяців.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з дня набрання вироком законної сили та фактичного затримання для поміщення у виконавчу установу.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим та засудженого за те, що він 20 листопада 2015 року приблизно в 23:50, будучі у стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи у під`їзді № 1 житлового будинку АДРЕСА_1 , з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, таємно вчинив крадіжку дитячого велосипеда «Lexus Trike», синього кольору, який належить ОСОБА_6 . Згідно висновку експерта №9/543 від 26 листопада 2015 року вартість викраденого велосипеда становить 993 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року вирок Франківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2017 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування зазначених судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі врахували дані про особу засудженого, який позитивно характеризується за місцем проживання, проживає разом братом і його сім`єю, допомагає виховувати дворічного племінника, впродовж тривалого часу працює та веде соціально корисний спосіб життя, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, під час скоєння злочину перебував в процесі розлучення з дружиною, а тому вжив алкоголь з метою запобігання емоційного зриву. В зв`язку з чим вважає, що стан алкогольного сп`яніння засудженого, під час скоєння ним злочину, не є обтяжуючою обставиною.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 КК та кваліфікація його дій в касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання внаслідок суворості та можливості призначення останньому менш суворого виду покарання за вчинений ним злочин, ніж позбавлення волі, то суд вважає їх неспроможними.

Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з частиною 1 статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 2 роки 7 місяців, врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь тяжкості суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який критично ставиться до вчиненого ним проступку, а також пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та обтяжуючі обставини вчинення правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
З обраною судом першої інстанції формою відбування засудженим покарання погодився і суд апеляційної інстанції. Зокрема, апеляційним судом додатково зважено на те, що засуджений ОСОБА_4 вчинив злочин середньої тяжкості, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час іспитового строку за попереднім вироком, тому дійшов висновку, що обране йому мінімальне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 7 місяців, відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Так, висновок суду першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції щодо обраної засудженому форми відбування покарання у колегії суддів також сумнівів не викликають, оскільки при призначенні покарання враховувалися та оцінювалися обставини, на які покликаються захисник у касаційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Що стосується доводів захисника про те, що засуджений в період скоєння злочину перебував в процесі розлучення з дружиною, а тому вжив алкоголь з метою запобігання емоційного зриву, то зазначене не спростовує правильністьвизначення судами першої та апеляційної інстанцій форми відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а його висновки про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Отже, у касаційній скарзі не зазначені істотні порушення кримінального процесуального закону,а підстави вважати невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості відсутні, а відтак, суд вважає, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з касаційної скарги захисника та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення.
На підставі викладеного та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, суд

постановив:

відмовити захиснику ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Франківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3