Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
20 березня 2017 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9

законного представника потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду кримінальне провадження №0000040 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Рокитне Рівненської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , приватного підприємця, із вищою освітою, одруженого, на утриманні одна неповнолітня дитина, потерпілого внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС ІІІ категорії, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за апеляційними скаргами прокурора, цивільного позивача МПП «Ямуна», потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Звільнено від відбування основного та додаткового покарання на підставі пункту «е» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Малого приватного підприємства фірми «Ямуна» 188651 (сто вісімдесят вісім тисяч шістсот п`ятдесят одну) грн 79 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 2069 (дві тисячі шістдесят девять) грн 32 коп. у відшкодування витрат на лікування та 20000 (двадцять) тисяч грн моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 25000 (двадцять п`ять) тисяч грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 13208 (тринадцять тисяч двісті вісім) грн 32 коп. витрат на проведення судових експертиз.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду, 02 листопада 2012 року близько 14 години 45 хвилин ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Toyota Avensis», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Поповича в м. Рівне зі сторони вул. Л.Українки в напрямку вул.С.Бандери, в порушення п.п.1.5, 1.10, 2.3 підпункту «б», 2.3 підпункту «д», 8.7, 8.7.3 підпунктів «ґ», та «е», 8.10, 12.3 Правил дорожнього руху України, проігнорувавши вимоги червоного сигналу світлофора, що забороняв йому рух, неправильно оцінив дорожню обстановку та виїхав на регульоване перехрестя вулиць Дворецька-Поповича, де не надав перевагу в русі водію автомобіля «Ford Fiesta», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , яка рухаючись по вулиці Дворецька зі сторони вулиці Нижньодворецька виїхала на дане перехрестя на зелений сигнал світлофора з наміром рухатись прямо в сторону вулиці Межова, внаслідок чого відбулося зіткнення вищезазначених автомобілів, в результаті якого ОСОБА_8 було заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалого розладу здоров`я, а малолітньому пасажиру автомобіля «Ford Fiesta» ОСОБА_11 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

Своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості та тяжке тілесне ушкодження.

У апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок суду першої інстанції незаконним в частині вирішення цивільного позову. Зазначає, що при визначенні розміру моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_10 судом не в повній мірі враховано характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач внаслідок отримання тілесних ушкоджень його малолітнім сином та дружиною. Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу. Просить вирок Рівненського міського суду від 08 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині цивільного позову, а врешті залишити без змін.

У апеляційній скарзі цивільний позивач не оспорює фактичні обставини справи та призначення покарання, вважає вирок суду незаконним в частині цивільного позову. Просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь Малого приватного підприємства фірми «Ямуна» майнової шкоди змінити. Стягнути з ОСОБА_6 на користь Малого приватного підприємства фірми «Ямуна» 307 251 грн 79 коп. у відшкодування завданої майнової шкоди та 10 000 грн витрат на отриману правову допомогу.

В поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 не оспорює фактичних обставин справи та призначення покарання, а не погоджується в частині часткового задоволення цивільного позову. Зазначає, що у матеріалах кримінального провадження наявний договір із адвокатом, квитанція про сплату ним 7000 грн гонорару, а тому судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні з обвинуваченого витрат на правовому допомогу. Просить вирок Рівненського міського суду від 08 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 змінити. Стягнути додатково з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 7000 грн в рахунок відшкодування виртат на правову допомогу.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненому кримінальному провадженні не визнає, вважає вирок суду першої інстанції незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що висновки автотехнічних експертиз не підтверджують його вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 змінив свої покази щодо обставин ДТП, котрі давав під час досудового розслідування. Просить вирок Рівненського міського суду від 08 грудня 2016 року скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. У позовних вимогах, заявлених позивачами, повністю відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, потерпілої, її представника та законного представника потерпілого, які підтримали подані ними апеляційні скарги, а апеляційну скаргу обвинуваченого просили залишити без змін, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та заперечували щодо задоволення апеляційних скарг прокурора, потерпілої, цивільного позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а апеляційні скарги прокурора, цивільного позивача МПП «Ямуна», обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України.

Згідно ч.10 ст.101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Під час розгляду апеляційних скарг в судовому засіданні було досліджено висновок судової автотехнічної експертизи №8061 , проведеного за листом адвоката ОСОБА_7 від 16.01.2017 р. №3, з якого вбачається, що водій автомобіля "Форд Фієста" ОСОБА_8 порушила п.12.3 ПДР , що знаходиться в причинному зв`язку із виникненням даної ДТП.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину не визнав, його вина доведена показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка при проведенні слідчого експерименту від 29 квітня 2013 року та в суді першої інстанції показала, що 12 листопада 2012 року близько 15-ої години, перебуваючи за кермом робочого автомобіля «Ford Fiesta», який належить на праві власності МПП «Ямуна», рухалася по вулиці Дворецька в напрямку вулиці Соборна в м. Рівне зі швидкістю близько 40 км/год. В автомобілі знаходився її малолітній син ОСОБА_13 , який сидів на задньому сидінні. Позаду неї рухався чорний джип. На перехресті для неї горів зелений сигнал світлофора, вона продовжила рух через перехресті і помітила, що зліва на неї їде автомобіль. та через мить відбулося зіткнення, її автомобіль відкинуло в сторону вул.С.Бандери. Після ДТП вона з непритомним сином поїхали в Рівненську ЦМЛ. Внаслідок ДТП вона та син отримали тілесні ушкодження та перебували на лікуванні.

Дані показання судом були визнані правдивими і такими, що підтверджуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, показаннями свідка ОСОБА_12 , який під час проведення слідчого експерименту від 24 травня 2013 року та в суді першої інстанції підтвердив, що бачив як автомобіль потерпілої почав перетинати перехрестя на зелений сигнал світлофора, а зліва наближався темний автомобіль, яким керував обвинувачений, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів.

Показання свідка ОСОБА_14 надані ним під час проведення слідчого експерименту, які були предметом дослідження в суді першої інстанції підтверджують той факт, що водій ОСОБА_6 виїхав на перехрестя на жовтий сигнал світлофору.

Крім наведених вище пояснень потерпілої та свідків, вина ОСОБА_6 підтверджується дослідженими в суді першої інстанції письмовими доказами, а саме: висновком судово-медичної експертизи № 63 від 16 січня 2013 року, з якого вбачається, що у потерпілої ОСОБА_8 виявлено тілесне ушкодження у вигляді краєвого внутрішньо-суглобового перелому нігтьової фаланги 2-го пальця правої кисті без зміщення, яке відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалого розладу здоров`я, та могло утворитися саме 12 листопада 2012 року (т.1 а.с.69).

Доводи, викладені в судово- автотехнічній експертизі №8061 від 22.02.2017р. спростовуються показаннями вказаних свідків та заключеннями експертиз.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 64 від 16 січня 2013 року у малолітнього ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку важкого ступеня, множинних забоїв, осаднень лиця та лівої вушної раковини, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя, та могли утворитися саме 12 листопада 2012 року (т.1 а.с.76-77).

Із висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу №13 від 30 січня 2013 року вбачається, що робоча гальмівна система та система рульового керування автомобіля «Toyota Avensis» знаходились у працездатному стані (т.1 а.с.95-100).

За висновком судової експертизи технічного стану транспортного засобу №12 від 29 січня 2013 року робоча гальмівна система та система рульового керування автомобіля «Ford Fiesta» знаходились в працездатному стані (т.1 а.с.105-110).

Згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №14 від 5 лютого 2014 року, контактування транспортних засобів відбулося між передньою правою кутовою частиною автомобіля «Toyota Avensis» та передньою лівою кутовою частиною автомобіля «Ford Fiesta» (т.1 а.с.115-121).

Відповідно до висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 46 від 25 лютого 2014 року, зіткнення автомобілів «Toyota Avensis» і «Ford Fiesta» відбулося на проїзній частині перехрестя вулиць Дворецька-Поповича-С.Бандери, перед початком зафіксованої в наданих на експертизу копіях протоколу огляду місця ДТП від 12 листопада 2012 року та схеми до нього ділянки розливу паливо-мастильних матеріалів (т.1 а.с.126-128).

За п.7.1 висновку судової автотехнічної експертизи №268 від 31 липня 2013 року в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Toyota Avensis» ОСОБА_6 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам п.8.7.3 (є) Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.с.183 зв.)

Висновок вищевказаної експертизи повністю узгоджується з висновком судової автотехнічної експертизи №2302 від 19 вересня 2014 року, з якої вбачається, що в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути скоєння даної ДТП, і полягала ця технічна можливість у належному виконанні вказаним водієм вимог п.п. 1.5; 1.10 ( в частині значення терміну «небезпека для руху»); 2.3 (підпункту «д»); в.7; 8.7.3 (підпунктів «ґ» та «е»); 8.10 ПДР. Показання водія ОСОБА_6 про механізм ДТП в частині розташування місця зіткнення з технічної точки зору не відповідають висновку № 46 від 25 лютого 2013 року судової транспортно-трасологічної експертизи. Показання водія ОСОБА_8 в частині розташування місця зіткнення практично відповідають вказаному вище висновку, як і показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_14 . Згідно п.10.1 висновку судової автотехнічної експертизи якщо перед ДТП дорожня ситуація склалася по варіанту 1 (тобто згідно показань потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 ), то в такій дорожній ситуації дії водія ОСОБА_6 з технічної точки зору не відповідали вимогам п.п.1.5, 1.10, 2.3, 8.7, 8.7.3 п.п. г, е, 8.10 Правил дорожнього руху України (т.1 а.с.183 зв., т.2 а.с.206-220).

Заключення експертиз №2302 від 19.09.2014р., № 268 від 31.07.2013р., які підтверджують, що обвинувачений ОСОБА_6 порушив п.п.1.5, 1.10, 2.3 підпункту «б», 2.3 підпункту «д», 8.7, 8.7.3 підпунктів «ґ», та «е», 8.10, 12.3 Правил дорожнього руху України узгоджуються з показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та потерпілої ОСОБА_8 , а тому колегія суддів вважає їх об`єктивними та достовірними, а заключення експертизи №8061 від 22.02.2017р. про те, що ДТП сталася внаслідок порушення ПДР водієм ОСОБА_8 не заслуговує на увагу (т.2 а.с.206-220).

Суд обґрунтовано взяв до уваги досліджені докази, оскільки не встановлено підстав вважати їх недостовірними.

Проаналізувавши наведені докази, в їх сукупності та обставини вчинення злочину, колегія суддів, вважає, що вказані докази в своїй сукупності беззаперечно вказують на причетність обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Суд першої інстанції дав вірну правову оцінку показам свідка ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_6 щодо транспортної пригоди.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі щодо відсутності його вини в даній дорожньо-транспортній пригоді є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами. Не надано таких доказів апелянтом і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то воно, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.65 КК України. Адже, як вбачається з вироку, призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є тяжким злочином, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне місце роботи, раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а тому обґрунтовано дійшов висновку, про призначення покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами. Разом з тим, судом звільнено обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування основного та додаткового покарання на підставі пункту «е» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

А відтак, вирок суду є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Щодо цивільного позову Малого приватного підприємства фірми «Ямуна», то суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правомірно стягнув з обвинуваченого на користь МПП фірми «Ямуна» 188651 гривень 79 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, а в решті позовних вимог потерпілої та МПП фірми «Ямуна» відмовив.

Колегія суддів вважає, що вирок в частині вирішення цивільного позову судом першої інстанції постановлений з дотриманням чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме звіту №34/15 про визначення вартості матеріального збитку від 28 липня 2015 року, згідно якого матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Ford Fiesta» в результаті його пошкодження в ДТП складає 188651,79 грн. Суб`єктом оціночної діяльності проведено огляд об`єкту оцінки, описано та зафіксовано виявлені пошкодження, а тому судом правомірно стягнено з обвинуваченого майнову шкоду, завданої пошкодженням автомобіля в сумі 188651 грн 79 коп.

Згідно положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Крім того, в позовній заяві МПП «Ямуна» не наведено доказів на підтвердження розміру завданої йому майнової шкоди. Не надано підтверджень цьому і в суді першої та апеляційної інстанцій. Тому суд у відповідності до законодавства вірно відмовив у задоволенні позовних вимог у відшкодування завданої майнової шкоди.

Тому, покликання цивільного позивача МПП фірми «Ямуна» в апеляційній скарзі щодо збільшення цивільного позову в зв`язку з завданою шкодою підприємству дорожньо-транспортною пригодою не ґрунтуються на законі.

Разом з тим, на думку колегії суддів, місцевий суд неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_8 щодо стягнення із обвинуваченого ОСОБА_6 витрат на правову допомогу в розмірі 7000 гривень.

Згідно із ч.2 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, між потерпілою ОСОБА_8 та адвокатом ОСОБА_9 укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до п.5.1 якого ОСОБА_8 зобов`язується виплатити гонорар у розмірі, визначеному в окремому договорі.

На виконання умов вказаного договору ОСОБА_8 сплачено гонорар у розмірі 7000 грн. та квитанцію про сплату вказаної суми долучено до позовної заяви.

У зв`язку з цим, вказані витрати на правову допомогу також підлягають стягненню із обвинуваченого ОСОБА_6 .

На підставі зазначеного колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 підлягає зміні в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 ..

Керуючись ст. ст.376, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задовольнити; апеляційні скарги прокурора, цивільного позивача МПП «Ямуна», обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Стягнути із обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 7000 (сім тисяч) гривень у відшкодування витрат на правову допомогу.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення її Апеляційним судом.

Головуючий: ____________________В. ОСОБА_16

Судді:_______________С. ОСОБА_17 ___________________ ОСОБА_3