Справа № 183/1766/17
№ 1-кп/183/619/17
В И Р О К
іменем України
20 квітня 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження № 0000117 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Іллінці Вінницької області, з середньою освітою, розлученого, військовослужбовця призваного за мобілізацією, солдата військової частини польова пошта НОМЕР_1 , на посаді кухаря господарського відділення взводу забезпечення гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого;

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
10 вересня 2015 року наказом №214 командира військової частини (по стройовій частині) польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 на усі види забезпечення та призначено на посаду кухаря господарського відділення взводу забезпечення гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Відповідно до Закону України про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» статті 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Однак, 21 лютого 2016 року солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалася за адресою: АДРЕСА_2 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв до 06 квітня 2017 року, коли солдата ОСОБА_5 було доставлено військовослужбовцями військової служби правопорядку до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону.
Таким чином у період з 21 лютого 2016 року по 06 квітня 2017 року, солдат ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 без поважних причин та незаконно перебував поза межами військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в умовах особливого періоду.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що дійсно 21 лютого 2016 року він не маючи дозволу, поїхав разом з товаришами по військовій службі в АДРЕСА_2 , там вони випили і він вирішив поїхати додому, де в нього знаходяться сестра та дід з бабусею похилого віку, у яких він є єдиним годувальником. Розуміючи протиправність свого вчинку, він злякався та боявся повертатися до військової частини. Взнавши, що він знаходиться в розшуку, він добровільно, не чинячи будь-якого опору, поїхав з представниками служби військового правопорядку до військової прокуратури.

В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує, що за місцем служби він характеризується з негативної сторони (а.п.32), скоєний ним злочин відноситься до категорії тяжких.

Однак, обставин, що обтяжують його покарання згідно ст. 67 КК України не встановлено.

Крім того, обвинувачений є особою, що в силу закону раніше не судима, вину визнав повністю, має постійне місце мешкання, на обліках у лікарів не перебуває (а.п.34,37,39,40), має на утриманні неповнолітню сестру та дідуся з бабусею похилого віку, є єдиним годувальником у родині.

Щире каяття ОСОБА_5 та активне сприяння розкриттю злочину, визнаються обставинами, що пом`якшують його покарання.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_5 без ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим йому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, що буде достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Копію вироку ОСОБА_5 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1