Справа № 348/1334/16-к
Провадження № 11-кп/779/26/2017
Категорія ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря с/з ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_8 , на вирок Надвірнянського районного суду від 01 листопада 2016 року по кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК), -

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Фитьків, Надвірнянського району, Івано-Франківської області та мешканець АДРЕСА_1 , українець, з повною загальною середньою освітою, одружений, працюючий на тимчасових роботах, раніше не судимий, громадянин України,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст. 286 КК і призначено покарання 3 ( три) роки позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі положень ст.75 КК, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу.

Цивільні позови прокурора в інтересах держави-Міністерства охорони здоров*я, Івано-Франківської ОДА до ОСОБА_7 про стягнення 15351,55 грн., в інтересах Надвірнянської районної державної адміністрації до ОСОБА_7 про стягнення 270,24 грн. залишено без розгляду.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.

Так, 09.11.2015 року приблизно о 18 годині 10 хвилин в темну пору доби обвинувачений ОСОБА_7 керував автомобілем марки «Богдан-211040», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Разом з ним в автомобілі знаходилися пасажири потерпілий ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та потерпілий ОСОБА_11 . На ділянці автодороги «Мукачево-Львів», що між м. Надвірна та с. Гвізд Надвірнянського району Івано-Франківської області, у напрямку селища Богородчани, обвинувачений ОСОБА_7 рухався зі швидкістю приблизно 100 км /год , що перевищує максимально допустиму для даної ділянки дороги . В цей час попереду автомобіля, у попутному напрямку, по своїй правій смузі, з ввімкненим світлом фар рухався автомобіль марки ЗІЛ-ММЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 . При наближенні до автомобіля ЗІЛ-ММЗ обвинувачений ОСОБА_7 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та допустив зіткнення із задньою частиною автомобіля ЗІЛ-ММЗ.

При цьому обвинувачений ОСОБА_7 порушив вимоги п. 2.3 п.п.. б, 12.1,12.3,12.6,13.1 Правил дорожнього руху України, у результаті чого пасажири автомобіля марки «Богдан-211040», реєстраційний номер НОМЕР_1 : потерпілий ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму у вигляді порушення цілості кісткової структури основи черепа, перелом кісток лицевого черепа, забій головного мозку середнього ступеня важкості, забійну рану лобової ділянки, забійну рану нижньої повіки правої орбітальної ділянки, які відносяться згідно висновку судово медичної експертизи № 120 від 29.04.2016 року до тяжких тілесних ушкоджень, як такі що є небезпечні для життя у момент їх заподіяння; потерпілий ОСОБА_9 , одержав тілесні ушкодження а саме: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді перелому основи черепа та кісток лицевого черепа, забій головного мозку важкого ступеня, забійні рани голови, які призвели до часткової атрофії зорових нервів обох очей, які відносяться згідно висновку судово медичної експертизи №125 від 10.05.2016 року до тяжких тілесних ушкоджень, як такі що є небезпечні для життя у момент їх заподіяння.

У своїй апеляційній скарзі (далі АС) прокурор не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого покликається на незаконність вироку суду щодо ОСОБА_7 з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

В іншій частині вирок просить залишити без змін.

В запереченні на АС прокурора, обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок законним і обґрунтованим, оскільки судом було правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та призначено покарання яке відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому призначене йому покарання із застосуванням ст.75 КК, є законним, справедливим і достатнім для його виправлення.

Просить АС прокурора залишити без задоволення, а вирок щодо нього без зміни.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_2 , пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала подану прокурором АС, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 реальне покарання; пояснення обвинуваченого, який заперечив доводи АС прокурора, просить вирок суду залишити без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та додані документи, обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах АС. Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таких вимог кримінального закону суд першої інстанції в повній мірі дотримався. Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення (злочину) та кваліфікація його неправомірних дій за ч.2 ст. 286 КК, відповідають встановленим судом фактичним обставинам, і це в АС не оспорюється. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема заяви ОСОБА_7 від 01.11. 2016 року, він, в порядку ч.3 ст.349 КПК, правильно зрозумів зміст обставин справи, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому слідстві, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили. Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК, а тому фактичні обставини справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються, апеляційним судом не перевірялися.

У відповідності до положень ст.65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Покликання прокурора на м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання з підстав невідповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є необґрунтованим, виходячи із наступного.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченому покарання та в частині звільнення його від відбування покарання дотримався. Призначене покарання та рішення про звільнення від його відбування, є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по справі, у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є безпідставними та непереконливими.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК, відноситься до категорії тяжких злочинів з необережною формою вини.

Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому правильно застосував положення ст. 75 КК, та звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу, враховуючи при цьому дані про його особу і обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину.

Колегія суддів погоджується з встановленими даними про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, заяви потерпілих про повне відшкодування завданої ним шкоди, і що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого вони не мають, просять його суворо не карати і призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, а також те, що на утриманні в нього перебуває неповнолітня дитина, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває та стан його здоров`я, що підтверджується ксерокопією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 23717, яка подана під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів також відносить до обставин, які пом`якшують ОСОБА_7 , покарання, зокрема повне визнання ним своєї вини та щире каяття у вчиненому і активне сприяння у розкритті злочину.

Суд першої інстанції, встановивши вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, з достатньою повнотою врахував всі обставини, на які вказує прокурор в апеляційній скарзі, зробив правильний висновок про доцільність призначення йому покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 286 КК, у виді трьох років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами та обґрунтовано прийняв рішення про можливість застосування до нього положень ст. 75 КК.

Таким чином, суд першої інстанції правильно, враховуючи обставини справи і дані про особу ОСОБА_7 , з врахуванням наведених обставин, що пом`якшують покарання, визнав можливим виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання у виді позбавлення волі, тобто із застосуванням випробувального терміну у відповідності до вимог ст. 75 КК та із покладенням на останнього обов`язків згідно п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів перевіривши апеляційні доводи прокурора прийшла до переконання, що призначене ОСОБА_7 покарання, із застосуванням положення ст. 75 КК, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням встановленого, підстав для застосування до ОСОБА_7 ще більш суворого покарання, апеляційний суд не вбачає.

Інших порушень кримінального та кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на викладене, покликання прокурора в АС на м`якість призначеного йому покарання, є безпідставними. Вирок щодо ОСОБА_7 колегія суддів визнає законним і обґрунтованим, а тому підстав для його скасування та призначення більш суворого покарання, про що просить прокурор у своїй АС, немає. На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Надвірнянського районного суду від 01 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4