Справа № 314/6955/16-к
Провадження № 1-в/314/3390/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2016 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

за участю прокурора: ОСОБА_4 ,

представника адміністрації колонії: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Софіївській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 55), надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Засуджений ОСОБА_3 у судовому засіданні своє клопотання підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що він режим утримання не порушує, зробив для себе належні висновки, чим заслужив на умовно-достроково звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні представник адміністрації колонії суду пояснив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 06 листопада 2014 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 24 вересня 2014 року по 09 грудня 2014 року, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року), із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі. В установах виконання покарань знаходиться з 26 вересня 2014 року. За час утримання у Запорізькому слідчому ізоляторі управління ДПтС України в Запорізькій області з 26 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року характеризувався наступним чином: вимоги режиму утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав. З 24 грудня 2014 року відбуває покарання у Софіївській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 55). За час відбування покарання характеризується наступним чином: вимоги режиму відбування покарання не порушує, стягнень та заохочень не має. На виробництві установи не працевлаштований. До робіт з благоустрою місць позбавлення волі без оплати праці, згідно ч. 5 ст. 118 КВК України, не залучався. Відповідно до ст. 123 КВК України, бере участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу «Фізкультура та спорт» з 29 грудня 2014 року. Спостережною комісією установи розглядались матеріали щодо можливості застосування пільг до засудженого ОСОБА_3 , на вирішення ставились наступні питання: про заміну умов тримання після відбуття 1/3 строку покарання станом на 19 липня 2015 року, відповідно до ст. 101 КВК України, протокол від 29 жовтня 2015 року у застосуванні пільги відмовлено, як такому, що не став на шлях виправлення; про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким після відбуття 1/2 частини строку покарання станом на 24 січня 2016 року, відповідно до ст. 82 КК України, протокол від 14 квітня 2016 року у застосуванні пільги відмовлено, як такому, що не став на шлях виправлення; про застосування умовно-дострокового звільнення після відбуття 2/3 строку покарання станом на 29 липня 2016 року, відповідно до ст. 81 КК України, прокол від 15 серпня 2016 року у застосуванні пільги відмовлено, як такому, що не став на шлях виправлення. Враховуючи викладене адміністрація колонії вважає, що засуджений ОСОБА_3 не довів своє виправлення, тому відносно нього не доцільно застосовувати ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що засуджений ОСОБА_3 за весь час відбування покарання заохочень та стягнень не мав, на виробництві установи працевлаштований не був, до робіт з благоустрою установи виконання покарань не залучався, відповідних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали особової справи, вислухавши засудженого, представника адміністрації колонії, думку прокурора, суд вважає, що у клопотанні слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Суд звертає увагу на те, що під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка - це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів характеристики встановлено, що засуджений ОСОБА_3 в установах виконання покарань знаходиться з 26 вересня 2014 року. За час утримання у Запорізькому слідчому ізоляторі управління ДПтС України в Запорізькій області з 26 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року характеризувався наступним чином: вимоги режиму утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав. З 24 грудня 2014 року відбуває покарання у Софіївській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 55). За час відбування покарання характеризується наступним чином: вимоги режиму відбування покарання не порушує, стягнень та заохочень не має.

Згідно з довідкою, засуджений ОСОБА_3 за весь час відбування покарання на виробництві установи працевлаштований не був, до робіт з благоустрою місць позбавлення волі, відповідно до ч. 5 ст. 118 КВК України, без оплати праці не залучався.

На цьому фоні сумнівним та передчасним виглядають твердження засудженого про те, що він сумлінною поведінкою довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Формально ОСОБА_3 дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, однак поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, а скоріше навпаки, пасивною, про що свідчить відсутність заохочень у останнього.

Таким чином, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_3 довів своє виправлення та перевиховання.

Також, суд враховує, що до засудженого вже було застосовано заохочувальну норму, а саме ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року), ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року у строк основного покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2014 року зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 24 вересня 2014 року до 09 грудня 2014 року. На думку суду, відбута засудженим ОСОБА_3 на теперішній час частина покарання є недостатньою для його виправлення та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

При вивчених обставинах на теперішній час суд погоджується з висновком комісії Софіївської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 55) та не знаходить досить підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_3 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені у судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

Керуючись ст. 81 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

11.11.2016
11.11.2016

22.11.2016