Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
01 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2016 року у кримінальному провадженні №0000304 про обвинувачення неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Зарафшан Навоїйської області Республіки Узбекистан, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

за ч. 1 ст. 122 КК України, з участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_5

законного представника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2016 року неповнолітнього ОСОБА_5 визнано винним за ч.1 ст.122 КК України та звільнено останнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру у виді обмеження дозвілля та із передачею неповнолітнього обвинуваченого під нагляд батьків на строк до настання повноліття відповідно до ст.105 КК України. Стягнуто з ОСОБА_5 витрати на стаціонарне лікування потерпілого в сумі : 485 грн. 80 коп. - в рахунок Сарненського районного бюджету та 13 370 грн. 40 коп. - в рахунок Рівненського обласного бюджету.

Як встановлено судом, неповнолітній ОСОБА_5 близько 21 години 17 березня 2016 року, перебуваючи поблизу магазину «Рубін», розташованого по вул.Широкій м.Сарни Рівненської області, під час суперечки із неповнолітнім ОСОБА_9 , яка виникла на грунті раптових неприязних відносин, умисно наніс правою ногою один удар в область гомілки лівої ноги потерпілому, внаслідок чого завдав останньому тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.

В поданих на вирок суду змінах до апеляційної скарги прокурор, не заперечуючи доведеності вини неповнолітнього ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд помилково звільнив ОСОБА_5 від покарання без його призначення. Зазначає, що судом у вироку не визначено, яким чином обмежується дозвілля неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_5 . Просить вирок місцевого суду частково скасувати та призначити неповнолітньому ОСОБА_5 покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст.105 КК України звільнити останнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру у виді обмеження дозвілля: заборони перебування в розважальних закладах з 19 год. до 07 год. та із передачею неповнолітнього обвинуваченого під нагляд батьків на строк до настання повноліття.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який просить вирок місцевого суду частково скасувати та призначити неповнолітньому ОСОБА_5 покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст.105 КК України звільнити останнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_8 про задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Винність неповнолітнього ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення встановлена сукупністю зібраних у справі доказів, яким дана повна та всебічна оцінка, та не заперечується учасниками судового розгляду.

Кваліфікація дій неповнолітнього ОСОБА_5 за ч.1 ст.122 КК України є вірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

Обов`язковими умовами звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру є: вчинення злочину невеликої або середньої тяжкості; після вчинення злочину і до постановлення вироку, щире розкаяння і бездоганна поведінка.

Санкція ч.1 ст.122 КК України, що інкримінується неповнолітньому ОСОБА_5 , передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до 2 років або обмеження волі на строк до 3 років, або позбавлення волі на строк до 3 років та є злочином середнього ступеня тяжкості.

Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній ОСОБА_5 позитивно характеризується по місцю проживання, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, частково добровільно відшкодував завданий збиток.

Місцевий суд внаслідок оцінки обставин справи прийшов до вірного висновку, що неповнолітній ОСОБА_5 для досягнення мети виправлення, попередження вчинення нових злочинів на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання, а тому обгрунтовано звільнив останнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру у виді обмеження дозвілля та із передачею неповнолітнього обвинуваченого під нагляд батьків. Однак при цьому у вироку не визначено, яким чином обмежується дозвілля неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_5 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно постановив обвинувальний вирок без призначення покарання. Одночасно суд призначив примусові заходи виховного характеру, тому доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково звільнив ОСОБА_5 від покарання без його призначення безпідставні та не заслуговують на увагу.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, цивільний позов прокурора задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 витрати на стаціонарне лікування потерпілого в сумі : 485 грн. 80 коп. - в рахунок Сарненського районного бюджету та 13 370 грн. 40 коп. в рахунок Рівненського обласного бюджету.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 р. «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок учинення злочину чи суспільно небезпечного діяння, у справі про застосування примусового заходу виховного характеру суд не вирішує (він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства).

Колегія суддів вважає, що при застосуванні примусових заходів виховного характеру суд першої інстанції не вирішує цивільний позов про відшкодування шкоди, тому вирок суду в цій частині підлягає зміні.

Відповідно до вироку місцевого суду неповнолітнього ОСОБА_5 звільнено від покарання із застосуванням заходів виховного характеру у виді обмеження дозвілля та із передачею неповнолітнього обвинуваченого під нагляд батьків на строк до настання повноліття відповідно до ст.105 КК України.

На думку колегії суддів, судом у вироку не визначено, яким чином обмежується дозвілля неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_5 , тому вирок суду в цій частині також підлягає зміні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.376, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2016 року стосовно неповнолітнього ОСОБА_5 змінити.

Виключити з вироку суду вказівку на вирішення цивільного позову прокурора в інтересах держави до неповнолітнього ОСОБА_5 .

На підставі ст.105 КК України звільнити неповнолітнього ОСОБА_5 від покарання із застосуванням заходів виховного характеру у виді обмеження дозвілля: заборони перебування в розважальних закладах з 19 год. до 07 год. та із передачею неповнолітнього обвинуваченого під нагляд батьків на строк до настання повноліття.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

с у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3