Справа № 645/2377/14-к
Провадження № 1-кп/645/120/17

В И Р О К
Іменем України
29 травня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора прокуратури Харківської області - ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , представника потерпілої ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова кримінальне провадження відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, який має вищу освіту, одружений, має дитину, працює у ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД», проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
Обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред*явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України в тому, що він 11.09.2013 року приблизно о 09 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. Московському зі сторони вул. Харківських Дивізій в напрямку пр. М. Жукова в м. Харкові зі швидкістю близько 50 км/год.
Під час руху, в районі перехрестя пр. Московського і вул. Мєжлаука у м. Харкові, водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п.10.1 і 12.3 ПДР України, згідно з якими:
п. 10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
п. 12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»,
та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину з права на ліво по напрямку руху автомобіля.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_8 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 42/214-Ат/13 від 19.09.2013 р., були спричинені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лівої тім`яної області, садна на обличчі, масивні крововиливи м`яких тканин лобно-тім`яно-скронево-потилочної області зліва, крововиливи і садна кінцівок, масивні крововиливи м`яких тканин лівого плеча, лівого стегна, осколковий закритий перелом шийки лівої плечової кістки і лівого стегна в нижній третині, що ускладнились в своєму перебігу декомпенсированим травматичним шоком.
Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 виразилися в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2107, при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину зправа на ліво по напрямку руху транспортного засобу, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки автомобіля та перед зміною напрямку руху вліво не переконався в безпеці виконаного ним маневру і скоїв наїзд на вказаного пішохода, внаслідок чого потерпілій були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких остання ІНФОРМАЦІЯ_3 померла у лікарні.
Порушення Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 , згідно
Згідно ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 349 КПК України, докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу.
Допитана в ході судового розгляду потерпіла ОСОБА_4 показала, що вона не була очевидцем події дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.09.2013 року за участі обвинуваченого і ОСОБА_8 , матері її померлого чоловіка, проте винним у скоєнні кримінального правопорушення вважає ОСОБА_7 . Також пояснила, що під час досудового розслідування ОСОБА_7 сплатив їй 2000 грн. та синові ОСОБА_8 10 000 грн. як відшкодування моральної шкоди.
Обвинувачений ОСОБА_7 , допитаний в ході судового розгляду, свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не визнав. Від дачі показань в порядку ст.351 КПК України ОСОБА_7 відмовився на підставі ст.63 Конституції України, проте, відповідаючи на питання учасників судового розгляду, пояснив, що він на автомобілі ВАЗ рухався по середній смузі пр..Московського, у напрямку до пр.Маршала Жукова, зі швидкістю 50 км/год. Попереду, справа від нього, по правій смузі зі швидкістю приблизно 10 км/год рухався вантажний автомобіль марки ГАЗель. Коли ОСОБА_7 закінчив проїзд перехрестя з вул..Мєжлаука та наблизився до автомобіля ГАЗель, який рухався попереду нього по правій смузі у попутному напрямку, то побачив, як із-за передньої частини автомобіля ГАЗель вийшла пішохід ОСОБА_8 , яка переходила проїзну частину перед автомобілем ГАЗель та перед автомобілем ВАЗ справа наліво. Раніше він її не бачив і не міг побачити через габарити ГАЗелі, яка рухалась справа від нього та обмежувала його оглядовість. Намагаючись уникнути наїзду на пішохода, він загальмував та звернув вліво. Не дивлячись на вжиті ним заходи, автомобіль ВАЗ зачепив жінку, від чого вона впала на дорогу поряд з автомобілем, але наїзду на пішохода не було, оскільки в момент удару автомобіль вже зупинився. Він вийшов з автомобіля, викликав медичну допомогу та працівників ДАІ і залишався поряд з потерпілою. Після оформлення матеріалів ДТП він поїхав до медичного закладу, аби надати потерпілій допомогу на лікування.
Вважає винною у ДТП пішохода ОСОБА_8 , яка, переходячи проїзну частину за межами пішоходного переходу, проявила неуважність та не переконалась у безпеці свого руху, чим порушила ПДР України. Також вважає недопустимими дані, які містяться у слідчому експерименті, проведеним за його участі у статусі свідка, та дані висновку автотехнічної експертизи, зробленої на підставі цього слідчого експерименту.
Оцінюючи безпосередньо досліджені під час судового розгляду докази, надані суду сторонами кримінального провадження, та обставини, що були встановлені під час розгляду справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що пред*явлене ОСОБА_7 обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що кваліфікується як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, визнається судом недоведеним, оскільки стороною обвинувачення не було надано достатніх належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_7 у скоєнні цього злочину, а тому обвинуваченого необхідно виправдати за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, виходячи з наступного.
Так, за пред*явленим ОСОБА_7 обвинуваченням за ч. 2 ст. 286 КК України, порушення ним вимог п.п.10.1 та 12.3 ПДР України виразилося в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2107, при виникненні небезпеки для його руху, яку він об*єктивно виявляв, а саме пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину зправа наліво по напрямку руху транспортного засобу, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки автомобіля та перед зміною напрямку руху вліво не переконався в безпеці виконаного ним маневру, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 . Порушення ПДР України водієм ОСОБА_7 перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками, що наступили.
Пленум Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз*яснив, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено ст.286 КК України, суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та суспільно небезпечними наслідками.
Судом в якості доказу, наданого стороною обвинувачення, досліджено висновок експерта № 42/214-Ат/13 від 19.09.2013 року. На підставі судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 , експерт прийшов до висновків:
У зв`язку з подією, можливо, 11.09.13 року у ОСОБА_8 мали місце пошкодження :
а) голови - забійна рана лівої тім`яної області, садна на обличчі, масивні крововиливи м`яких тканин лобно-тім`яно-скронево-потиличної області зліва,
б) кінцівок - крововиливи і садна на кінцівках, масивні крововиливи м`яких тканин лівого плеча, лівого стегна і лівої гомілки, осколковий закритий перелом шийки лівої плечової кістки і лівого стегна в нижній третині
Причиною смерті ОСОБА_8 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 03.30 годині в лікарні швидкої допомоги, стала поєднана тупа травма тіла, яка ускладнилась в своєму перебігу декомпенсированим травматичним шоком.
Перераховані пошкодження утворилась від дії тупих твердих предметів, могли виникнути в умовах дорожньо-транспортної пригоди, при обставинах, викладених в історії хвороби, в своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.
Зазначений доказ, як і обставини того, що тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких настала смерть ОСОБА_8 , остання отримала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за її участю 11.09.2013 року, сторонами кримінального провадження під час судового розгляду не оспорювались.
Зазначений висновок автотехнічної експертизи стороною обвинувачення, серед інших, був наданий, для дослідження суду як доказ в підтвердження пред*явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України.
Повнота та об`єктивність вказаного доказу була оспорена стороною захисту під час судового розгляду справи.
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Оцінюючи зазначений висновок автотехнічної експертизи, відповідно до ст. 101 КПК України, суд не приймає його до уваги як допустимий доказ з наступних міркувань.
За результатами дослідження, з урахуванням визначеного слідчим моменту виникнення небезпеки, яким має бути момент появи пішохода в полі зору водія, експерт визначив, що віддалення автомобіля ВАЗ від місця наїзду на пішохода в момент виникнення небезпеки для руху водію ОСОБА_7 становило 42,9 м, а зупиночний шлях автомобіля ВАЗ, при умові руху зі швидкістю 50 км/год, становить 32,3 м.
Враховуючи ці дані, експерт прийшов до висновку:
- В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ВАЗ ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. п.10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України.
- В даній ДТП (при вихідних даних, які вказані в постанові про призначення даної експертизи) водій автомобіля ВАЗ ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити виникнення даної ДТП шляхом виконання вимог п.п.10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України.
В даній дорожній ситуації дії водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п.10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України, та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Між тим, згідно пояснень обвинуваченого, він вперше побачив пішохода, а відтак моментом виникнення небезпеки для його руху, яким є поява пішохода в полі зору водія, є момент, коли після закінчення проїзду ним перехрестя пішохід вийшов із-за передньої частини вантажної ГАЗелі, яка рухалась у правій смузі попереду його автомобіля ВАЗ у попутному напрямку. До цього моменту ОСОБА_7 пішохода не бачив, оскільки габарити вантажної ГАЗелі, яка рухалась справа від нього, перешкоджала його оглядовості. Після того, як обвинувачений побачив пішохода, він різко загальмував та повернув ліворуч.
Як вбачається зі схеми до місця огляду ДТП, гальмівний шлях автомобіля ВАЗ почався після перехрестя, перед пішохідним переходом, має довжину 8,2 м. та закінчився на місці наїзду.
Таким чином, в момент виникнення небезпеки для водія ОСОБА_7 автомобіль ВАЗ знаходився між перехрестям, яке він проїхав, та пішохідним переходом.
Відстань 42,9 м, визначена експертом як віддаленість автомобіля в момент виникнення небезпеки для його руху, без врахування пояснень водія ОСОБА_7 про обставини, які обмежували його оглядовість, означає, що водій вперше побачив пішохода на відстані 42,9 м до наїзду, тобто ще до початку проїзду перехрестя пр..Московський та вул.Мєжлаука.
Проте визначена експертом величина віддалення 42,9 м протирічить поясненням водія щодо обмеження його оглядовості та появи пішохода в полі зору водія безпосередньо перед початком гальмування, тобто вже після проїзду перехрестя.
За таких обставин, враховуючи, що відстань від перехрестя до місця наїзду, згідно схеми до протоколу огляду місця ДТП, становить 13,1 м (4,1+4,2+4,8), суд вважає, що відстань між автомобілем ВАЗ та пішоходом у момент, коли той опинився в полі зору водія, не може бути більшою 13,1 м, що в три рази менше визначеної експертом величини віддалення автомобіля від місця наїзду 42,9 м, яка безпосередньо впливає на визначення технічної можливості водія попередити наїзд на пішохода, шляхом порівняння із зупиночним шляхом 32,3 м.
При цьому, суд звертає увагу, що за пред*явленим ОСОБА_7 обвинуваченням за ч. 2 ст. 286 КК України обставиною вчиненого кримінального правопорушення зазначено не вжиття ним своєчасно при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину справа наліво по напрямку руху транспортного засобу, заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу та не переконання водієм перед зміною напрямку руху вліво в безпеці виконуваного ним маневру, що спричинило вищевказані наслідки.
Термін «зміна дорожньої обстановки», відповідно до визначення термінів наведених у п.1.10 ПДР України, відносить до існування у водія в даній дорожній обстановці саме небезпеки для руху, яку він об*єктивно виявляв, тобто існування обставини зміни дорожньої обстановки, а саме знаходження пішохода в небезпечній близькості від полоси руху транспортного засобу, що загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.
Відповідно до п. 12.3 Правил безпеки дорожнього руху України, у випадку виникнення небезпеки для руху чи перешкоди, яку водій об`єктивно здатний був виявити, він повинний
негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Згідно з п.1.10 ПДР України, небезпека для руху - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.
Для вирішення питання про наявність у водія технічної можливості запобігти ДТП необхідно насамперед встановити, в який момент виникла небезпечна ситуація, тобто в який момент водій повинен був прийняти необхідні заходи для запобігання події.
Моментом виникнення небезпеки визначається початок необхідних дій водія щодо попередження наслідків.
Встановлення моменту виникнення небезпеки носить правовий характер і відноситься виключено до компетенції суду або досудового органу.
Відповідно до п.1.4 ПДР кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що і інші учасники дорожнього руху виконують вимоги ПДР.
Виходячи з цього поняття, при встановленні моменту виникнення небезпеки для водія треба мати на увазі, що водій ОСОБА_7 в даній дорожній обстановці мав перевагу для руху порівняно з пішоходом і вправі був припускати, що пішоходи не будуть перетинати дорогу в безпосередній близькості від автомобіля поза межами пішохідного переходу та будуть обережними.
Попадання в поле зору водія, відповідно до абзацу 14 п.1.10 ПДР України, це видимість у напрямку руху, тобто максимальна відстань, на якій з місця водія можна чітко розпізнати межі елементів дороги та розміщення учасників руху, що дає змогу водієві орієнтуватися під час керування транспортним засобом, зокрема для вибору безпечної швидкості руху та здійснення безпечного маневру.
Суд вважає, що зазначення слідчим при призначенні експертизи у вихідних даних виникнення моменту небезпеки для водія ОСОБА_7 з експертної практики, було зроблено без урахування як вимог ПДР України, так і оцінки конкретних фактичних обставин дорожньої обстановки, а саме наявності обмеження оглядовості водія вантажним автомобілем ГАЗель, який рухався попереду справа у попутному напрямку.
Таким чином, при призначенні зазначеної експертизи органом досудового розслідування були зазначені вихідні дані, які не відповідають дійсним обставинам дорожньої обстановки.
З урахуванням встановлених як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні, конкретних обставин дорожньої обстановки, які передували події дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до переконання, що визначення експертом віддалення автомобіля ВАЗ від місця наїзду на пішохода в момент виникнення небезпеки для руху водію ОСОБА_7 як 42,9 м за вихідними даними з експертної практики, без урахування як вимог ПДР України , так і оцінки конкретних фактичних обставин дорожньої обстановки, обмеження оглядовості водія , є неспроможним.
Крім того, суд зазначає, що інші вихідні дані, які були використані експертом при проведенні дослідження та про які вказано у вступній частині висновку, були отримані згідно показань ОСОБА_7 , наданих ним під час слідчого експерименту у якості свідка, за відсутності захисника, не будучи повідомленим про право на відмову від давання показань, а навпаки, попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від надання пояснень, таким чином, вказані вихідні дані здобуті з істотним порушенням прав та основоположних свобод останнього як обвинуваченого, що є недопустимим.
Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема такі діяння: порушення права особи на захист, отримання показань та пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права (ч.1, 2 ст.87 КПК України).
Таким чином, стороною обвинувачення надані докази, вихідними даними для яких слугували відомості, отримані від ОСОБА_7 в якості свідка, хоча відповідно до рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 Конституційним Судом України відзначено, що кожній особі, зокрема свідку під час допиту в органах дізнання чи досудового слідства та особам при наданні пояснень у державних органах, має бути забезпечена реальна можливість отримувати правову допомогу для захисту від можливого порушення права не давати показань або пояснень щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, які можуть бути використані у кримінальному процесі для доведення обвинувачення зазначених осіб.
Такий висновок підтверджує і практика Європейського суду з прав людини у рішеннях - «Яременко проти України» від 12 червня 2008 року, «Луценко проти України» від 18 грудня 2008 року та «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, по яких суд визнав, що використання показань осіб, які вони давали як свідки без участі адвоката чи іншого фахівця у галузі права для доведення вини у вчиненні злочину ними (свідками) або їх співучасниками є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У справах «Луценко проти України», «Шабельник проти України», Європейський суд визнав, що права захисту були обмежені через порушення гарантій самовикриття й зобов`язав державу провести новий судовий розгляд цієї справи.
Клопотань щодо проведення додаткової або повторної авто технічної експертизи, відповідно до положень ст. 332 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження та проведення слідчих (розшукових) дій під час судового провадження, згідно ст.333 КПК України, стороною обвинувачення в процесі судового розгляду не заявлено.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що він рухався саме по середній смузі напрямку свого руху (з трьох), а оглядовість справа йому обмежував вантажний автомобіль ГАЗель, який рухався попереду нього у правій смузі в попутному напрямку - суд вважає такими, що не були спростовані стороною обвинувачення належними і допустимими доказами.
Також слід зазначити, що відповідно до п.1.10 ПДР України, пішохід - це особа, яка бере
участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу (учасник дорожнього руху), а пунктом 1.4 ПДР України визначено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила,
Згідно п. 4.1 Правил дорожнього руху України, пішоходи повинні рухатись по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому - по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. При цьому треба бути обережним і не заважати іншим учасникам дорожнього руху.
Пунктом 4.7 ПДР України визначено, що пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.
Підпунктами «а», «б», «г», «ґ» п. 4.14 Правил дорожнього руху України передбачено, що пішоходам забороняється: виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід, переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга, затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов*язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху.
З дослідженого під час судового розгляду доказу протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.09.2013 року і схеми до нього вбачаються зафіксовані технічні параметри, встановлені під час огляду місця ДТП, в тому числі напрямки руху автомобіля ВАЗ по проїзній частині пр.. Московського в місті Харкові в районі перехрестя з вул..Мєжлаука, із зазначенням трех смуг руху в одному напрямку (3,6 м; 3,0 м; 3,0 м), з пішохідним переходом шириною 4,2 м, який знаходиться на відстані 4,8 м від перехрестя та позначений дорожнім знаком і дорожньою розміткою.
Також на схемі зазначений напрямок руху пішохода ОСОБА_8 поза межами пішохідного переходу, при цьому кінцевою точкою напрямку руху пішохода мав бути розділювальний газон пр..Московського, який не призначений для руху пішоходів та розподіляє протилежні напрямки руху транспортних засобів по пр..Московському.
Будь-яких клопотань, щодо допустимості і належності зазначеного доказу сторонами кримінального провадження під час судового розгляду не заявлялось.
Отже, водій ОСОБА_7 , не маючи обов`язку, передбаченого ПДР України, маючи, згідно ПДР України, перевагу руху, на законних підставах міг розраховувати на те, що будь-який пішохід буде виявляти обережність, пропустить його і не буде перетинати дорогу у недозволеному місці, в безпосередній близькості від автомобіля в місці, де відсутній пішохідний перехід, та наявний суцільний розподільний газон, і буде переходити проїзну частину по пішохідному переходу, розташованому на перехресті, таким чином водій ОСОБА_7 не передбачав і не міг передбачити виникнення аварійної обстановки, тому склад кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 286 КК України, в його діях відсутній.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, включаєсукупність таких обов`язкових ознак як: а) порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту; б) суспільно небезпечні наслідки; в) причинний зв`язок між порушенням і суспільно небезпечними наслідками. Порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог ПДР або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом, при цьому необхідно встановити причинний зв`язок між порушенням правил безпеки руху та експлуатації транспорту і наслідками, що настали. Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху та наслідками, що настали. Якщо такого зв`язку немає, водій не може нести кримінальну відповідальність за ті наслідки, що настали. Іншими словами, необхідно встановити, чи були дії водія причиною пригоди або умовами, які створили можливість її виникнення, чи дії водія взагалі не знаходяться у причинному зв`язку з ДТП.
Вимогами ст. 370 КПК України, передбачено, що судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні
злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Виправдувальний вирок згідно ч. 1 ст. 373 КПК України ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, тобто факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого цій особі.
З урахуванням встановлених при судовому розгляді фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, стороною обвинувачення не доведена, а обвинувачений підлягає виправданню.
Посилання сторони обвинувачення на позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 09.06.2016 р. у справі № 5-360кс15, що підлягає врахуванню, судом до уваги не приймається, оскільки обставини вказаної справи не є аналогічними обставинам кримінального провадження відносно ОСОБА_7 .
Як вбачається із змісту вказаної постанови, при розгляді справи № 5-360кс15 Верховним судом України було встановлено, що слідчий експеримент за участі водія учасника ДТП в якості свідка був проведений у присутності запрошеного ним захисника. Проведенню вказаного слідчого експерименту передувало роз*яснення водієві учаснику ДТП права не свідчити проти себе і відмовитись давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
На відміну від вказаної справи, при проведенні 20.11.2013 р. слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 , останнього як свідка було попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст.385 КК України, не було роз`яснено право не свідчити проти себе і відмовитись давати показання, та не було роз`яснено право на отримання правової допомоги, хоча у слідчого було достатніх підстав вважати, що за відсутності інших водіїв учасників ДТП, ОСОБА_7 , залежно від результатів авто технічної експертизи, проведеної за вихідними даними, наданими ним під час слідчого експерименту, може бути в подальшому визнаний підозрюваним чи обвинуваченим.
Суд, оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності, прийшов до переконання, що вони не обґрунтовують та не доводять вину ОСОБА_7 за пред*явленим йому обвинуваченням.
За таких обставин обвинуваченого необхідно виправдати в інкримінованому йому кримінальному правопорушенню за ч. 2 ст. 286 КК України з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, тобто за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки зібрані стороною обвинувачення по справі докази не підтверджують наявність всіх елементів складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, інкримінованого ОСОБА_7 . Всі можливості зібрання додаткових доказів поза розумним сумнівом вичерпані, а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому суд тлумачить їх на користь обвинуваченого.
Судові витрати по проведенню експертизи підлягають віднесенню за рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.17, 373, 374, 375 КПК України, суд-
ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України визнати невинуватим, та за ч. 2 ст. 286 КК України виправдати за відсутністю в його діях складу злочину.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди - залишити без розгляду, згідно ч. 3 ст. 129 КПК України.
Судові витрати по проведенню експертизи віднести за рахунок держави.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору. Учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні, копія вироку надсилалається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий - суддя: