Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора захисникаОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 07 грудня 2016 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року щодо нього.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що не має судимостей,
засуджено:
- за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;
- за ч. 1 ст. 135 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК йому остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь: ОСОБА_7 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_8 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 227 013,24 грн матеріальної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 вирок місцевого суду залишено без зміни.
Як визнав доведеним суд, 13 листопада 2011 року приблизно о 16.30 год. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «SUBARU LEGACY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Гвардійців Широнінців у м. Харкові зі швидкістю не менше 73 км/год. Проявляючи злочинну самовпевненість, він порушив пункти 12.3, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху (ПДР), при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, який переходив пішохід ОСОБА_7 , котрого ОСОБА_6 здатен був побачити, перевищив дозволену швидкість руху, не вжив заходів для зниження швидкості та не зупинився, щоб поступитися дорогою пішоходові, здійснивши наїзд на ОСОБА_7 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Поставивши ОСОБА_7 своїми діями у небезпечне для життя становище, ОСОБА_6 усупереч п. 2.10 ПДР спільно з невстановленою особою загрузив потерпілого, котрий перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості здійснити заходи для самозбереження, в зазначений автомобіль та під`їхав до Харківської міської поліклініки № 10. При цьому ОСОБА_6 не доставив потерпілого безпосередньо в медичний заклад, не впевнився, що йому розпочато надання медичної допомоги, а залишив ОСОБА_7 на проїжджій частині вулиці навпроти гаражів цього медичного закладу, тобто залишив у небезпеці, та з місця події зник.
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про скасування судових рішень і направлення справи на нове розслідування на підставах істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильного застосування кримінального закону. ОСОБА_6 вказує, що інкримінованих йому злочинів не вчиняв, оскільки автомобілем керував його батько ОСОБА_9 , зазначає, що місцевим судом не дано оцінки істотним протиріччям у показаннях свідків та висновках експерта, безпідставно відхилено клопотання сторони захисту про виклик та допит експерта, а також про проведення у справі комплексних експертиз, не встановлено можливої вини пішохода. Отже, на думку скаржника, судовий розгляд проведено неповно і однобічно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказані порушення залишені поза увагою судом апеляційної інстанції, ухвала якого не відповідає вимогам кримінально-процесуального закону.
У запереченні на касаційну скаргу представник потерпілого просить залишити судові рішення без зміни, навівши відповідні мотиви на спростування доводів, викладених у касаційній скарзі засудженого.
Заслухавши доповідача, доводи захисника, який підтримав скаргу, думку прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарги, розглянувши матеріали кримінальної справи та обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Засудженим у касаційній скарзі, як убачається з її змісту, порушується питання про перегляд судових рішень у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та однобічністю і неповнотою досудового й судового слідства. Проте зазначені обставини були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій і їм дана належна оцінка. Відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року вони перегляду в касаційному порядку не підлягають. При розгляді доводів, викладених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Доводи засудженого про те, що під час вчинення ДТП автомобілем керував його батько ОСОБА_9 , 1964 року народження, були предметом ретельної перевірки та не знайшли свого підтвердження в суді. Так, зокрема, згідно з показаннями свідка ОСОБА_10 він почув звук гальм та побачив, як автомобіль збив чоловіка. З нього вийшов водій, дівчина та ще двоє чоловіків, один із яких допоміг водію помістити постраждалого в салон цього транспортного засобу, після чого водій сів за кермо і зазначений автомобіль поїхав. Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 стверджували, що біля автомобіля, який збив пішохода, вони бачили молодих хлопців віком приблизно 25-30 років. Усі свідки категорично заперечували перебування поблизу місця події чоловіка старшого віку. Також свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 під час упізнання впевнено впізнали ОСОБА_6 як особу, котра сідала за кермо автомобіля після скоєння ДТП. Показання цих свідків є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, а тому суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку. Крім того, суд вмотивовано послався у вироку на роздруківки телефонних розмов із мобільних телефонів як на доказ того, що в момент вчинення правопорушення ОСОБА_9 перебував в іншому місці. Твердження засудженого про недопустимість цього доказу є безпідставними, оскільки місцевий суд дослідив його та у порядку ст. 323 КПК 1960 року дав відповідну оцінку, з якою погоджується і колегія суддів.
Твердження, наведені у касаційній скарзі, щодо необґрунтованого відхилення судом клопотань сторони захисту про допит експерта та проведення комплексних експертиз суперечать матеріалам справи. Згідно з протоколом судового засідання в суді першої інстанції 13 грудня 2013 року був допитаний експерт, котрий проводив судову автотехнічну експертизу від 18 січня 2012 року № 177 та підтвердив невідповідність дій водія автомобіля «SUBARU LEGACY» вимогам ПДР і наявність у останнього технічної можливості побачити пішохода вчасно, оскільки у нього для цього не було жодних перешкод технічного характеру. Суд обґрунтовано не взяв до уваги висновки цього експерта, зроблені на підставі показань ОСОБА_9 , оскільки, як було вірно встановлено в судовому засіданні, останній не перебував на місці події.
Що ж стосується клопотання сторони захисту про проведення судово-автотехнічної експертизи, то таке клопотання було задоволено судом і постановою від 13 лютого 2014 року надано доручення прокуророві: провести з ОСОБА_6 відтворення обстановки та обставин події, за результатами якої призначити та провести автотехнічну експертизу, на вирішення якої поставити питання: 1) як повинен був діяти водій автомобіля «SUBARU LEGACY» в цій дорожньо-транспортній ситуації; 2) чи мав водій технічну можливість уникнути наїзду на пішохода; 3) чи є в діях водія невідповідності вимогам ПДР та які з них перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП. За результатами виконання доручення місцевого суду проведена судова автотехнічна експертиза від 30 липня 2014 року № 5063, висновки якої місцевий суд оголосив та дослідив у судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що захисник 30 вересня 2014 року заявив клопотання про допит у судовому засіданні експерта, котрий проводив зазначену експертизу. В обґрунтування свого клопотання захисник послався на те, що цей висновок є неповним. Суд умотивовано відмовив у задоволенні клопотання за його безпідставністю. З таким висновком погоджується і колегія суддів. Так, експертиза № 5063 була призначена і проведена саме за клопотанням захисника. Відповідно до зазначеної вище постанови місцевого суду від 13 лютого 2014 року на вирішення експерта було поставлено лише ті питання, перелік яких зазначав захисник у своєму клопотання про проведення експертизи. Саме на ці чітко визначені питання давав відповіді експерт. У клопотанні про допит у судовому засіданні експерта захисником були наведені інші додаткові питання, які перед експертом не ставилися. Тому рішення місцевого суду про відхилення клопотання захисника є обґрунтованим.
Суперечностей між показаннями свідків очевидців події та у висновках судово-медичної й автотехнічної експертиз судом не встановлено, а тому ці докази обґрунтовано покладено в основу вироку.
Так само є безпідставними твердження захисника про невстановлення судом вини пішохода у ДТП, оскільки з матеріалів справи вбачається, що пішохід перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу, у той час як ОСОБА_6 рухався зі швидкістю не менше 73 км/год, тобто перевищив допустиму в населених пунктах швидкість руху, не зменшив її при наближенні до пішохідного переходу, щоб надати дорогу пішоходам, а отже, судом вірно встановлено, що саме порушення водієм ПДР призвели до ДТП. З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції. Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону під час судового розгляду справи не встановлено. Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК є вірною.
Посилання засудженого на безпідставність визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, суперечать матеріалам справи. Так, свідок ОСОБА_16 показав, що 13 листопада 2011 року приблизно о 16.30 год. він, перебуваючи на чергуванні в поліклініці, побачив, як неподалік поліклініки до гаражів під`їхав автомобіль, з якого двоє молодих хлопців дістали ще одного хлопця та поклали його на асфальт поблизу гаражів приблизно на відстані 28 м від центрального входу в поліклініку на проїжджій частині, після чого автомобіль поїхав.
Свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , котрі працюють у швидкій медичній допомозі, підтвердили, що вони приблизно о 16.40 год. на машині швидкої допомоги під`їхали до гаражів неподалік від поліклініки, де на проїжджій частині перебував потерпілий у тяжкому стані, якому вони надали першу медичну допомогу та доставили в лікарню.
При цьому свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_16 не підтвердили той факт, що до них звертався хто-небудь із проханням допомогти потерпілому, а свідок ОСОБА_19 , працівник підстанції швидкої медичної допомоги, розташованої у поліклініці, пояснила, що до приміщення підстанції забіг молодий чоловік, повідомив, що людині погано, та зник у невідомому напрямку. Такі показання спростовують версію сторони захисту про те, що ОСОБА_6 привіз ОСОБА_7 до лікарні й відповідно доставив потерпілого безпосередньо до медичних працівників, котрі, як зазначається в касаційній скарзі, відмовилися лікувати потерпілого.
Відсутні в матеріалах справи й відомості про те, що обвинувачений відразу після наїзду повідомив про ці обставини у швидку допомогу.
Згідно з листом начальника відділу ДАІ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 01 листопада 2012 року місце, де був залишений потерпілий ОСОБА_7 , є проїзною частиною вулиці Метробудівників, через яку здійснюється рух транспортних засобів.
З урахуванням того, що ОСОБА_6 залишив потерпілого на проїзній частині, одразу його покинув, не впевнився у тому, чи прибула швидка та чи була надана ОСОБА_7 медична допомога, засуджений усвідомлював той факт, що залишає на проїзній частині потерпілого, який не може здійснювати заходи для самозбереження, в безпорадному й небезпечному для життя стані, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК.
Призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу за апеляцією засудженого та його захисника, доводи якої аналогічні доводам касаційної скарги, погодився з висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, про що в ухвалі з дотриманням вимог ст. 370 КПК 1960 року навів докладні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 394396, 4002 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Московського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року щодо нього без зміни.
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3