У Х В А Л А
17.08.2017 Справа №607/9565/17

Тернопільський міськрайонний суд в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 у м.Тернополі в залі суду у відкритому судовому засіданні під час підготовчого судового засідання, на підставі обвинувального акта стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.186, ч.2 ст.186, ч.2 ст.309 КК України, -

встановив:
Прокурор ОСОБА_3 заявила письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 на 60 днів, посилаючись на такі обставини. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 10.06.2017 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Тернопільської області обвинуваченому змінено раніше обраний запобіжний захід на тримання під вартою терміном дії до 19.08.2017 року. Метою продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка чи інших обвинувачених; вчинити інше кримінальне правопорушення. ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисних злочинів з корисливого мотиву, яким притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п`ять років. Перебуваючи на волі він може продовжувати свою злочинну діяльність, тому це вказує про підвищену його суспільну небезпеку як особи. Зважаючи на те, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності він може вчинити й інші кримінальні правопорушення. З метою уникнення від кримінальної відповідальності він може переховується від суду. Варто відзначити той факт, що ОСОБА_4 24.06.2017 року ухвалою апеляційного суду Тернопільської області обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, але він, будучи присутнім на судовому засіданні, розуміючи, який саме запобіжний захід йому обрано залишив зал судових засідань та направився в невідомому напрямку. На виклики працівників поліції він не реагував, не повідомляв про місце свого знаходження, що призвело до зупинення досудового розслідування та оголошення ОСОБА_4 в розшук. Крім цього, ОСОБА_4 може незаконно впливати на потерпілих, свідків (понятих), перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Застосування менш суворого запобіжного заходу не буде достатнім для запобігання вищевказаним ризикам. Вищевикладене свідчить про те, що ризики які лягли в основу обрання запобіжного заходу не зменшились, а тому виправдовують подальше тримання ОСОБА_4 під вартою, а жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам.
Обвинувачений ОСОБА_4 також заявив письмове клопотання. Він просить змінити йому запобіжний захід тримання під вартою на більш м`який цілодобовий домашній арешт, посилаючись на те, що тяжко хворий, у нього погіршився стан здоров`я, а в СІЗО не можуть надати йому належне лікування.
З матеріалів провадження вбачається, що строк тримання під вартою обвинуваченого закінчується 19 серпня 2017 року.

Згідно з ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні суспільно небезпечних діянь, які відповідно до ст.12 КК України є злочинами середньої тяжкості та тяжким. Він утримується під вартою з 19 червня 2017 року.

Відповідно статтей 8, 129 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя є незалежним та керується верховенством права. Основною засадою судочинства є змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а на підставі ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться законність; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

В судовому засідання обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що з часу його утримання під вартою в СІЗО він не отримував лікування.
В суді захисник ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_4 хворіє і потребує лікування. В СІЗО не можуть надати йому належне лікування. Вона надала суду документи для підтвердження своїх доводів.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 пояснила, що вона не заперечує щодо задоволення клопотання обвинуваченого, оскільки йому необхідне лікування.
Прокурор пояснила, що вона не може надати доказів для спростування пояснень обвинуваченого і захисника.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Шалімов проти України» у п.51 вказано, що згідно з п.3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод після спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести необхідні підстави для продовжуваного тримання під вартою; «Боротюк проти України» від 16 березня 2011 року в п.60-63 вказано, що згідно з другою частиною статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особу обвинувачену у правопорушенні має бути звільнено, якщо держава не доведе існування відповідних і достатніх підстав для подальшого тримання її під вартою(п.60). Існування обґрунтованої підозри щодо вчинення особою тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою(п.61). При цьому існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути загальними і абстрактними. У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено.
Суд вважає, що прокурор не довела і не надала суду належних доказів того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, в тому числі застосування цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Сторона захисту надала суду належні вагомі докази для підтвердження наведених обставин. Тобто, на даний час обставини відмінні від тих, які були 19 червня 2017 року - на час обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Зокрема, з довідки «Чортківської установи виконання покарань (26)» від 17 серпня 2017 року, тобто на теперішній час, виданої ОСОБА_4 вбачається, що йому рекомендовано курс детоксикаційної терапії, але в умовах пункту охорони здоров`я Чортківського УВП його надати неможливо. Крім цього, згідно Консультативного висновку спеціаліста ОСОБА_4 встановлено діагноз важка імуносупресія. Хронічний гепатит змішаного ґенезу.

Відповідно до статтей 3, 49 Конституції України, ст.6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» людина, її життя і здоров`я, честь, гідність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; кожен має право на охорону здоров`я і медичну допомогу; держава створює умови для ефективного і доступного медичного обслуговування; обвинувачений має право на кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря і закладу охорони здоров`я.

ОСОБА_4 протягом тривалого часу з 19 червня 2017 року, тобто з дня взяття його під варту не отримував необхідного йому лікування.

Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Обов`язком прокуратури Тернопільської області є здійснення контролю за дотриманням законодавства в Чортківському СІЗО. Проте, прокурор не повідомила суду про здійснення відповідних заходів для забезпечення реалізації права обвинуваченого на отримання рекомендованого йому та необхідного кваліфікованого лікування і не надала суду про це доказів. З клопотанням про вжиття таких заходів прокурор в суд також не зверталася.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Ошурко проти України» у п.75 вказано, що згідно з практикою Суду, порушення статті 3 Конвенції може бути в зв`язку з неналежним наданням медичної допомоги, про що зазначено у рішенні від 28 березня 2006 року ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» №72286/01, пункти 104-106, тобто стаття 3 Конвенції зобов`язує державу захищати фізичну цілісність осіб позбавлених свободи, надаючи їм необхідну медичну допомогу, про що ЄСПЛ вказав у рішенні від 11 липня 2006 року, справа «Рівьєр проти Франції» №33834/03, пункт 62.

Проаналізувавши наведене у сукупності суд прийшов до переконання, що враховуючи наявність ризиків продовження вчинення злочинів та ухилення обвинуваченого від суду йому необхідно обрати запобіжний захід. Проте, не забезпечення йому можливості реалізувати своє право на охорону здоров`я і медичну допомогу, не створення умов для ефективного і доступного медичного обслуговування; отримання кваліфікованої медичної допомоги, включаючи вільний вибір лікаря і закладу охорони здоров`я буде нелюдським чи таким, що принижує гідність поводженням.

Суд вважає, що для забезпечення виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, а також з врахуванням того, що він хворіє і потребує лікування, яке йому неможливо забезпечити в умовах СІЗО, ОСОБА_4 необхідно змінити запобіжний захід тримання під вартою на більш м`який, який би унеможливив його вплив на потерпілих та свідків, вчинення ним нових злочинів, ухилення від суду, але забезпечив виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а також надав йому можливість самостійно подбати про отримання кваліфікованої медичної допомоги - лікування. За наведених обставин достатнім запобіжним заходом для ОСОБА_4 буде цілодобовий домашній арешт. Крім цього, на нього доцільно покласти передбачені законом відповідні обов`язки, з обов`язковим застосуванням електронного засобу контролю.

Керуючись статтями 3, 8, 49, 129 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.331, главою18 КПК України, суд,-

постановив:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 задовольнити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід тримання під вартою змінити на цілодобовий домашній арешт за адресою АДРЕСА_1 на строк два місяці, тобто 60 (шістдесят днів), які рахувати з дня його звільнення з-під варти.

ОСОБА_4 негайно доставити до місця його проживання за адресою АДРЕСА_1 , де встановити йому електронний засіб контролю і звільнити з-під варти.

На ОСОБА_4 покласти обов`язки: прибувати до Тернопільського міськрайонного суду за викликом; повідомляти суду про зміну свого місця проживання; здати на зберігання у Тернопільський відділ поліції ГУНП в Тернопільській області наявні у нього документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Копію ухвали вручити обвинуваченому і прокурору та надіслати до СІЗО №26 м.Чорткова Тернопільської області.

Копію ухвали надіслати до Тернопільського відділу поліції ГУНП у Тернопільській області для негайного виконання і обліку ОСОБА_4 .

Зобов`язати Тернопільський відділ поліції ГУНП у Тернопільській області невідкладно повідомити Тернопільському міськрайонному суду про виконання даної ухвали.

Ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, в порядку передбаченому КПК України.

Ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Головуючий суддяОСОБА_1