П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого суддів: при секретарях: за участю: судді-доповідача ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_31, засудженого ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції), захисника ОСОБА_32,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого:

___________________________________________________________________

Справа № 5˗213 кс(15)15

Доповідач ОСОБА_33

- вироком Залізничного районного суду м. Києва від 20 березня 1990 року за статтею 17, частиною першою статті 117 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року) до позбавлення волі на строк три роки з відстрочкою виконання вироку на два роки;

- вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 січня 1991 року за частиною другою статті 141 КК 1960 року із застосуванням статті 43 КК 1960 року до позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна;

засуджено за сукупністю злочинів, передбачених: статтею 17, частиною другою статті 81, статтею 17, частиною другою статті 117, частиною другою статті 196-1, частинами другою та третьою статті 142, статтею 208, пунктами «а, е, з» статті 93 КК 1960 року до смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_12 і ОСОБА_13

ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за злочини, вчинені за таких обставин.

08 вересня 1996 року поблизу с. Євмінки Чернігівської області ОСОБА_1, за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вчинив замах на крадіжку нетеля вартістю 462 грн з пасовища КСП "Євмінка".

10 вересня 1996 року ОСОБА_1, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, у смт Остер Чернігівської області, в період часу між 22 годиною та 22 годиною 30 хвилин, будучи раніше судимим за вчинення замаху на злочин, передбачений статтею 117 КК 1960 року, із застосуванням насильства, вчинив замах на зґвалтування потерпілої ОСОБА_14, при цьому заподіяв їй легкі тілесні ушкодження без розладу здоров'я.

16 жовтня 1996 року ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_12, приблизно о 21 годині 30 хвилин, у м. Сміла Черкаської області, із застосуванням фізичного насильства та з погрозою застосування предмета, схожого на ніж, вчинили розбійний напад на потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_16 та заволоділи їхнім майном: ОСОБА_15 - на суму 784,60 грн; ОСОБА_16 - на суму 208 грн.

Продовжуючи свої злочинні дії, 16 жовтня 1996 року приблизно о 23 годині 30 хвилин, ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_12, на пустирі поблизу вул. Б. Хмельницького у м. Сміла, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров'я в момент заподіяння, вчинили розбійний напад на потерпілого ОСОБА_17, під час якого заволоділи його майном на суму 130,65 грн. та заподіяли йому легкі тілесні ушкодження без розладу здоров'я.

19 жовтня 1996 року приблизно о 19 годині 40 хвилин, на вул. Б. Хмельницького у м. Сміла, ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_12, використовуючи спеціально виготовлений для заподіяння тілесних ушкоджень обрізок металевої труби з піском усередині, вчинили розбійний напад на потерпілого ОСОБА_18, заподіяли йому зазначеним предметом легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я, та заволоділи його майном на суму 93,99 грн.

19 жовтня 1996 року приблизно о 20 годині на вул. Б. Хмельницького у м. Сміла ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_12, з метою заволодіння майном потерпілого ОСОБА_19, вчинили умисне вбивство останнього.

Того ж дня, приблизно о 22 годині, в м. Сміла ОСОБА_1 і ОСОБА_12, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, достовірно знаючи про неповнолітній вік ОСОБА_13, втягли її в злочинну діяльність. За ініціативи ОСОБА_1 та ОСОБА_12 разом із ОСОБА_13 засуджені домовились вчинити розбійний напад на потерпілого ОСОБА_20 При цьому ОСОБА_13 відвела потерпілого у заздалегідь визначене місце - парк привокзальної площі, де ОСОБА_1 і ОСОБА_12, виходячи за межі домовленості з ОСОБА_13, з корисливих мотивів, вчинили умисне вбивство потерпілого ОСОБА_20 з особливою жорстокістю та заволоділи його майном на суму 48 грн.

Крім того, ОСОБА_1, будучи засудженим 22 січня 1991 року вироком Козелецького районного суду Чернігівської області за вчинення тяжкого злочину до позбавлення волі, під час відбування покарання на шлях виправлення не став, систематично порушував режим утримання, у зв'язку з чим 06 жовтня 1995 року постановою Богунського районного суду м. Житомира щодо нього був встановлений адміністративний нагляд на строк один рік. 27 жовтня 1995 року ОСОБА_1 звільнився з місць позбавлення волі і проживав на АДРЕСА_1. 15 листопада 1995 року постановою начальника Козелецького РВУ МВС Чернігівської області щодо ОСОБА_1 були встановлені певні обмеження у виді заборони: виїзду з території Козелецького району без дозволу правоохоронного органу, відвідування питних закладів з метою вживання спиртних напоїв, виходу з дому після 22 години вечора до 6 години ранку та покладений обов'язок з'являтися для реєстрації в Остерській міський відділ міліції щотижня до 10 години ранку. Натомість ОСОБА_1 систематично вживав спиртні напої, знаходився після 22 годин поза місцем проживання, вчинив ряд злочинів, а 16 вересня 1996 року, без відома органів внутрішніх справ, з метою ухилення від адміністративного нагляду, самовільно залишив місце проживання і виїхав за межі Козелецького району.

Ухвалою Верховного Суду України від 03 березня 1998 року зазначений вирок залишено без зміни.

Постановою Черкаського обласного суду від 01 червня 2000 року вирок Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року приведено у відповідність із Законом України від 22 лютого 2000 року №1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» і пом'якшено ОСОБА_1 покарання за пунктами «а, е, з» статті 93 КК 1960 року із смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна - до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі статті 42 КК 1960 року за сукупністю злочинів, визначено засудженому ОСОБА_1 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 жовтня 2000 року постанова Черкаського обласного суду від 01 червня 2000 року залишена без зміни.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Черкаської області із заявою про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17 грудня 2014 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 грудня 2014 року на підставі пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) - у зв'язку з тим, що з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У своїй заяві та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_1 порушує питання про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (крім питань неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм, звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання) (пункт 1 частини першої статті 445 КПК) та неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, передбачених КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (пункт 2 частини першої статті 445 КПК).

Засуджений зазначає, що касаційним судом неоднаково застосовано норми частини першої статті 31, частин першої та п'ятої статті 33, частини першої статті 463, частини першої статті 466 КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Стверджує, що апеляційний суд, під час розгляду його заяви про перегляд вироку щодо нього за нововиявленими обставинами, порушив правила інстанційної підсудності. При цьому посилається на Закон України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого кримінальні справи, що надійшли до апеляційних судів для розгляду у першій інстанції і не були призначені до судового розгляду на день набрання чинності цим Законом, передаються для розгляду відповідним районним, районним у місті, міським та міськрайонним судам з урахуванням територіальної підсудності. Вважає, що його заяву про перегляд за нововиявленими обставинами вироку щодо нього апеляційний суд мав направити для розгляду до суду першої інстанції.

Крім того, у заяві, засуджений вказує на неоднакове застосування закону про кримінальну відповідальність у межах виду та максимальної санкції покарання, передбаченого статтею 93 КК 1960 року, чинних у період з 28 червня 1996 року по 4 квітня 2000 року. При цьому посилається на рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України. 22 лютого 2000 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким, зокрема, у статті 93 КК 1960 року покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності 04 квітня 2000 року. У зв'язку з наведеним ОСОБА_1 вважає, що при заміні йому смертної кари на довічне позбавлення волі до нього був застосований закон, який не повинен був застосовуватись.

Просить скасувати ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

На обґрунтування неоднакового застосування касаційним судом норм кримінального процесуального закону засуджений надав копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2015 року, якою касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Сумської області, якою йому повернуто заяву про перегляд вироку щодо нього за нововиявленими обставинами, задоволено і призначено новий розгляд у Білопільському районному суді Сумської області. Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд, який розглядав справи як суд першої інстанції, у зв'язку зі зміною чинного законодавства України не є судом першої інстанції, а тому позбавлений можливості здійснити кримінальне провадження за нововиявленими обставинами. Отже, відповідно до положень частини першої статті 463 КПК, розгляд заяви ОСОБА_1 про перегляд вироку Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2011 року щодо нього за нововиявленими обставинами повинен відбуватись у суді першої інстанції, тобто у Білопільському районному суді Сумської області, за місцем вчинення злочину.

Як на підставу неоднакового застосування норми закону України про кримінальну відповідальність засуджений надав копію ухвали Верховного Суду України, постановлену на спільному засіданні Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії від 31 липня 2009 року, якою вирок Апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2001 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 лютого 2002 року щодо ОСОБА_21, засудженого за пунктом «і» статті 93 КК 1960 року, та ОСОБА_22, засудженого за пунктами «з», «і» статті 93 КК 1960 року до довічного позбавлення волі - змінено. Призначено покарання ОСОБА_21 за пунктом «і» статті 93 КК 1960 року та ОСОБА_22 за пунктами «з», «і» статті 93 КК 1960 року у виді позбавлення волі на строк 15 років. (Умисне вбивство за обтяжуючих обставин, відповідальність за яке була передбачена статтею 93 КК 1960 року, було вчинене ОСОБА_21 і ОСОБА_22 14 березня 2000 року.)

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, доводи засудженого ОСОБА_1 у режимі відеоконференції та його захисника ОСОБА_32, які просили задовольнити заяву, доводи прокурора, який вважав, що заява задоволенню не підлягає, перевірила матеріали кримінальної справи та матеріали, додані до заяви, обговорила викладені в заяві та додатках до неї доводи, вивчила наукові висновки членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді України і дійшла висновку про таке.

1. Згідно з вимогами статті 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Статтею 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2015 року щодо ОСОБА_1 допущена до провадження Суду за наявності підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 445 КПК.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Судом, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Згідно із загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено в частині першій статті 58 Конституції України і, відповідно до цього принципу, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з втратою ним чинності. Тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце (офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Водночас Конституція України в статті 58 допускає зворотну дію законів у часі, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Формою реалізації частини першої статті 58 Конституції України є положення частини першої статті 5 КПК, яка регулює дію норм кримінального процесуального закону в часі та згідно з якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається відповідно до положень цього Кодексу, чинних на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення. На відміну від кримінального (матеріального) закону про відповідальність, чинний кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження.

Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28 березня 2015 року, частина перша статті 445 КПК була доповнена пунктом 2, а отже, згаданий пункт за загальним правилом підлягає застосуванню з дати набрання чинності. Тобто з підстави, зазначеної у цьому пункті, Верховним Судом України може бути переглянуто рішення суду касаційної інстанції, постановлене 28 березня 2015 року й пізніше.

Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків рішень, а не задля нового розгляду справи (справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

Зазначені вище позиції наведені і в попередніх рішеннях Верховного Суду України, зокрема в постановах у справах № 5-55кс15, 5-112кс15, 5-125кс15, 5-126кс15, 5-184кс15, 5-187кс15, 5-205кс15, 5-230кс15, 5-124кс15.

У своїй заяві засуджений оскаржує рішення суду касаційної інстанції від 17 березня 2015 року, яке ухвалене у той час, коли стаття 445 КПК не передбачала можливості оскарження цього судового рішення з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права.

З огляду на викладене заява засудженого в цій частині не може бути предметом перегляду Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК, а тому в цій частині вона задоволенню не підлягає.

2. Засуджений ОСОБА_1 у своїй заяві порушує також питання про перегляд рішення касаційної інстанції від 17 березня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 445 КПК.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 445 КПК підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (крім питань неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм, звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання). На підтвердження своїх доводів засуджений ОСОБА_1 долучив копію ухвали Верховного Суду України, ухвалену на спільному засіданні Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії від 31 липня 2009 року.

Заяву засудженого в цій частині Суд убачає необґрунтованою.

Згідно з тлумаченням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у її кримінальному аспекті не підпадають під дію цієї статті провадження, що стосуються відновлення справи, оскільки особа, вирок щодо якої став остаточним і яка подає клопотання про поновлення справи щодо неї, не є «обвинуваченою у вчиненні кримінального злочину» у розумінні статті 6 («Фішер проти Австрії»). Лише нове провадження після задоволення клопотання про поновлення справи може розглядатися як таке, що пред'являє кримінальне обвинувачення («Леффлер проти Австрії», пункти 18-19).

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17 грудня 2014 року, заява засудженого ОСОБА_1 про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року за нововиявленими обставинами залишена без задоволення, тобто зазначений вирок є остаточним і таким рішенням апеляційної інстанції правовий статус ОСОБА_1 як засудженого не змінювався. Питання, що порушувалися засудженим при зверненні до апеляційної інстанції із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами, вирішувались під час виконання вироку щодо нього.

Залишаючи рішення апеляційної інстанції без зміни, касаційний суд не висловлював своєї позиції щодо застосування норми закону про кримінальну відповідальність у межах виду та максимальної санкції покарання, передбаченого статтею 93 КК 1960 року, у період з 28 червня 1996 року по 4 квітня 2000 року, на неоднаковість застосування якої касаційною інстанцією посилається засуджений, що унеможливлює перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 445 КПК.

Крім того, предметом перегляду Верховним Судом України є рішення саме касаційної інстанції. Згідно з пунктом 4 статті 32 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року, який був чинним на момент ухвалення наданого для порівняння судового рішення, касаційним судом визнавався суд, що розглядав справи за касаційними скаргами в касаційному порядку. Проте рішення Верховного Суду України від 31 липня 2009 року щодо ОСОБА_21 та ОСОБА_22, надане для порівняння, було ухвалене у порядку виключного провадження і не є рішенням касаційної інстанції.

Отже, оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу

України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2015 року щодо нього.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий В.Ф. Школяров

Судді:

ОСОБА_34 ОСОБА_35 ОСОБА_36 ОСОБА_37 ОСОБА_38