У Х В А Л А
іменем України
25 січня 2017 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області
головуючий суддя ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представника потерпілих ОСОБА_4

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000925 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чепіль Балаклійського району Харківської області та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

у злочинах, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК України;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Дмитрівка Балаклійського району Харківської області та мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, працюючого старшим дільничним офіцером поліції Балаклійського ВП ГУНП в Харківській області, раніше не судимого,

у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 365 КК України,

у с т а н о в и в:
Згідно обвинувального акта від 30.05.2016 року ОСОБА_5 обвинувачується: у спричиненні ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тобто злочині передбаченому ч. 2 ст. 125 КК; у пособництві у перевищенні влади та службових повноважень, тобто умисному вчиненні працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, які спричинили тяжкі наслідки та супроводжувались болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування, які завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам ОСОБА_9 та державним інтересам, тобто злочині, передбаченому ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК України, за наступних обставин:

26 червня 2014 року близько 14:00 години на території ринку смт. Савинці Балаклійського району Харківської області ОСОБА_5 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, умисно, бажаючи спричинити тілесні ушкодження, наніс ОСОБА_10 не менше десяти ударів руками та ногами в область голови, грудей, живота, спричинивши, згідно висновку судово-медичної експертизи №53-КЕ/2015 від 29.05.2015 року такі тілесні ушкодження:

- ушкодження голови: забиту рану тім`яно-скроневої області ліворуч; садно у лобовій області ліворуч; п`ять саден у лобовій області праворуч; три садна в області правої вушної раковини; синець на верхній повіці лівого ока; садно в лівій виличній області; садно в області підборіддя ліворуч;

- ушкодження тулуба: сім саден в поперековій області;

- ушкодження лівої верхньої кінцівки: садно в ділянці лівого ліктьового суглоба.

За ступенем тяжкості вказані садна та крововилив, стосовно живих осіб, як кожне окремо, так і у сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Забита рана голови є легким тілесним ушкодженням, яке потягло за собою короткочасний розлад здоров`я.

Того ж дня близько 16:40 години на території домоволодіння ОСОБА_10 . ОСОБА_5 разом з дільничним інспектором сектору дільничних інспекторів міліції Балаклійського РВ ГУ МВС України в Харківській області капітаном міліції ОСОБА_6 та своїм знайомим ОСОБА_11 , матеріали відносно якого виділені у окреме провадження, усвідомлюючи, що ОСОБА_6 є працівником правоохоронного органу, наділений, як такий, відповідними повноваженнями, здійснює функції щодо охорони громадського порядку, та перевищує надані йому законом повноваження, умисно, та бажаючи діяти саме таким чином, з метою незаконного безпідставного затримання ОСОБА_10 , із застосуванням до нього насильства у вигляді нанесення ударів, спричиняючи йому біль та ображаючи його особисту гідність, проти його волі заштовхнули ОСОБА_10 у автомобіль "Фольксваген-Транспортер", заздалегідь наданий ОСОБА_5 для незаконного затримання ОСОБА_10 , та доставили останнього до Савинського СВМ Балаклійського РВ ГУ МВС України в Харківській області. Вказаними діями ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 спричинили істотну шкоду правам та інтересам ОСОБА_10 , а саме - передбаченому ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 29 Конституції України праву на свободу і особисту недоторканість, а також державним інтересам - у вигляді підриву авторитету органів державної влади.

Згідно цього ж обвинувального акта від 30.05.2016 року, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями він як працівник правоохоронного органу вчинив дії, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, які спричинили тяжкі наслідки та супроводжувалися болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування, які завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_10 , а саме - передбаченому ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 29 Конституції України праву на свободу і особисту недоторканість, а також державним інтересам у вигляді підриву авторитету органів державної влади, тобто злочині передбаченому ч. 2 ст. 365 КК України - перевищенні влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу, тобто умисному вчиненні працівником правоохоронного дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, які завдали тяжких наслідків - завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадяни, а також державним інтересам та супроводжувалися болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування, за наступних обставин:

26 червня 2014 року близько 16:40 години на території домоволодіння ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 , перебуваючи згідно наказу начальника ГУ МВС України в Харківській області №243 о/с від 14.06.2013 року на посаді дільничного інспектора міліції сектора дільничних інспекторів міліції Балаклійського РВ ГУ МВС України в Харківській області, маючи спеціальне звання майора міліції, виконуючи функції працівника правоохоронного органу та наділений відповідною владою та повноваженнями, передбаченими Законом України "Про міліцію" умисно, усвідомлюючи обсяг своєї влади та службових повноважень, як працівника правоохоронного органу та діючи з перевищенням наданих йому законом влади та службових повноважень, з метою незаконного безпідставного затримання ОСОБА_10 , погрожуючи застосуванням насильства, та реалізуючи висловлені погрози, з допомогою ОСОБА_11 , матеріали відносно якого виділені у окреме провадження, який утримував ОСОБА_10 , долаючи його спротив, наніс ОСОБА_10 не менше десяти ударів взутими ногами у область паху, живота та грудей, чим спричинив біль, образив його особисту гідність. Після цього ОСОБА_6 , із застосуванням насильства, за допомоги ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , які знаходились разом з ним, ображаючи особисту гідність ОСОБА_10 проти його волі, та долаючи його опір, незаконно затримав ОСОБА_10 , заштовхнувши до автомобіля "Фольксваген-Транспортер", наданого ОСОБА_5 для доставки ОСОБА_10 до відділення міліції. Після цього ОСОБА_6 , разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_11 доставили ОСОБА_10 до Савинського СВМ Балаклійського РВ ГУ МВС України в Харківській області, внаслідок чого порушив конституційні права ОСОБА_10 на свободу і особисту недоторканість, що є істотною шкодою охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_10 , а також завдав істотної шкоди державним інтересам у вигляді підриву авторитету органів державної влади.
Під час підготовчого судового засідання представник потерпілих адвокат ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_7 заявили клопотання про повернення обвинувального акта прокурору з підстав, передбачених п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Так, адвокат ОСОБА_4 умотивовувала своє клопотання тим, що в обвинувальному акті в частині обвинувачення ОСОБА_5 у легких тілесних ушкодженнях ОСОБА_10 не міститься перелік всіх тілесних ушкоджень, що виявлені у потерпілого згідно висновку судово-медичної експертизи від 29.05.2015 року, а також в обвинувальному акті не зазначено, що ці тілесні ушкодження спричинені ОСОБА_6 чи ОСОБА_11 , а саме формулювання обвинувачення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в обвинувальному акті викладено поверхово.

Також, вважала таким, що не відповідає вимогам закону реєстр матеріалів досудового розслідування, оскільки в ньому не зазначені всі процесуальні рішення у кримінальному провадженні, зокрема відсутнє посилання на постанову про об`єднання в одне провадження кримінальних проваджень №0000353 від 09.07.2014 року та №0000925 від 26.06.2014 року; постанову про закриття кримінального провадження №№0000925 від 26.06.2014 року та інші слідчі дії та процесуальні рішення.

Захисник ОСОБА_7 просив повернути обвинувальний акт прокурору мотивуючи тим, що він суперечить вимогам ч. 4 ст. 110 та ч. 5 ст. 291 КПК України з огляду на наступне:
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
В порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України прокурором у обвинувальному акті при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України відносно ОСОБА_5 не зазначено адреси розташування ринку смт. Савиниці Балаклійського району Харківської області, натомість зазначено, що близько 14.00 години 26.06.2014 року на території ринку смт. Савинці Балаклійського району Харківської області, ОСОБА_5 наносив легкі тілесні пошкодження ОСОБА_10 тобто прокурором конкретно не вказано місце події.
Крім зазначеного, при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України відносно ОСОБА_5 прокурором вказані тілесні пошкодження, які згідно позиції обвинувачення, ОСОБА_5 наніс ОСОБА_10 близько 14:00 години 26.06.2014 року, а саме: - ушкодження голови; - забита рана тім`яно-скроневої області ліворуч; - садно у лобовій області ліворуч; - п`ять саден у лобовій області праворуч; - три садна в області правої вушної раковини; - синець на верхній повіці лівого ока; - садно в лівій виличній області; - садно в області підборіддя ліворуч; - ушкодження тулуба; - сім саден в поперековій області; - ушкодження лівої верхньої кінцівки; - садно в ділянці лівого ліктьового суглоба. В подальшому прокурором зазначено, що за ступенем тяжкості вказані садна та крововилив стосовно живих осіб, як кожне окремо, так і у сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень (абз. 2 арк. 2 обвинувального акту).
При цьому, у вищенаведених у обвинувальному акті тілесних пошкодженнях у їх переліку не має такого пошкодження як крововилив, хоча в подальшому при визначені ступеня тяжкості пошкоджень у абз. 2 арк. 2 обвинувального акту прокурор зазначає крововилив, якого не має у вищенаведеному переліку тілесних пошкоджень ОСОБА_10 .
Разом з цим у обвинувальному акті при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України конкретно не зазначено якими частинами рук та ніг ОСОБА_5 наносив удари ОСОБА_10 і не вказано якою рукою та ногою у які частини тіла ОСОБА_10 вони наносились. Також, не вказана точна кількість цих ударів, при цьому вказано, що нанесено не менше десяти ударів. Зазначене вказує на суперечності щодо тілесних пошкоджень ОСОБА_10 при викладені фактичних обставин кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України відносно ОСОБА_5 при складенні обвинувального акту та на неконкретність викладеного обвинувачення.
Крім того, всупереч п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, викладаючи фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікованого за ч. 5 ст. 27, ч.2 ст. 365 КК України, відносно ОСОБА_5 прокурором не вказано місце вчинення правопорушення, тобто адресу розташування домоволодіння, а лише зазначено, що близько 16:40 години на території домоволодіння ОСОБА_10 , ОСОБА_5 із ОСОБА_6 вчиняли інкриміновані їм злочини.
Також, викладаючи фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікованого за ч. 5 ст. 27, ч.2 ст. 365 КК України, відносно ОСОБА_5 стороною обвинувачення зазначено, що обвинувачені проти волі ОСОБА_10 заштовхнули його у автомобіль "Фольксваген-Транспортер", заздалегідь наданий ОСОБА_5 для незаконного затримання ОСОБА_10 . При цьому прокурор не вказує місце розташування вказаного автомобіля, тобто не вказує чи знаходився цей автомобіль на території домоволодіння чи знаходився поза його межами. Разом з цим не вказано державний номер цього автомобіля. При цьому при формулюванні цього обвинувачення зазначено, що до ОСОБА_10 застосовувалось насильство у вигляді нанесення ударів, однак при цьому не викладено фактичних обставин щодо кількості нанесених ударів, не зазначено у які частини тіла вони наносились та ким із обвинувачених були нанесені.
Аналогічне порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України допущене при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, кваліфікованого за ч. 2 ст. 365 КК України, відносно ОСОБА_6 , тобто також не вказано місце розташування автомобіля "Фольксваген-Транспортер", заздалегідь наданого ОСОБА_5 , тобто не вказано чи знаходився цей автомобіль на території домоволодіння чи знаходився поза його межами та не зазначено державний номер цього автомобіля, також не викладено фактичних обставин щодо кількості нанесених ударів, не зазначено у які частини тіла вони наносились та ким із обвинувачених були нанесені.
Відповідно до ч. 2 п. 10 постанови №8 пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві", суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб постанова про притягнення як обвинуваченого була конкретною за змістом".
Вказав, що за свою суттю обвинувальний акт в розумінні вимог ст. ст. 110, 291 КПК України є постановою про притягнення у якості обвинуваченого за КПК (в редакції 1960 року).
Враховуючи те, що у обвинувальному акті містяться суперечності у зазначені тілесних пошкоджень ОСОБА_10 , які згідно обвинувального акту йому наніс ОСОБА_5 , вчиняючи кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, а також те, що не вказані адреси розташування ринку у смт. Савинці Балаклійського району Харківської області та домоволодіння ОСОБА_10 , де згідно обвинувального акту 26 червня 2014 року обвинуваченні вчиняли дії, кваліфіковані за ст. 365 КК України та не зазначено місце розташування автомобіля "Фольксваген-Транспортер", не викладено фактичних обставин щодо кількості нанесених ударів, не зазначено, у які частини тіла вони наносились та ким із обвинувачених були нанесені при затриманні ОСОБА_10 , таке викладення обвинувачення є неконкретним та за своєю суттю є підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, а не висуненням обвинувачення із належним викладенням фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, і формулюванням обвинувачення.
Зазначив, що тілесні пошкодження ОСОБА_10 , отримані згідно обвинувального акту близько 14:00 години 26.04.2014 року, місце вчинення злочину та місце розташування автомобіля, кількість нанесених ударів із зазначенням частини тіла обвинувачених, якими вони наносились, та конкретні частини тіла, куди вони наносились є складовою частиною об`єктивної сторони складу злочину, тобто є ознакою правової кваліфікації діяння, які у обвинувальному акті при викладенні обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК України та ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК України, і ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК України зазначено суперечливо, або взагалі не зазначено.
Крім того, у обвинувальному акті зазначено, що обвинувачені у вчиненні фактичних обставин інкримінованих кримінальних правопорушень підозрюються, а при кримінально-правовій кваліфікації діянь за відповідними статтями КК України зазначено, що, вони обвинувачуються у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. При цьому стороною обвинувачення здійснено суперечливе неконкретне викладення фактичних обставин кримінальних правопорушень, інкримінованих у вину обвинуваченим, що за своїм змістом є підозрою у вчиненні злочину з огляду на процесуальні норми, визначені ст. 277 КПК України.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 03.10.2012 року №223-1430/0/4-12 "Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України" вказав, що у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам ст. ст. 291, 292 КПК зокрема, якщо ці документи містять положення, що суперечать одне одному.
Вважав, що висунення неконкретного обвинувачення фактично у формі підозри у вчиненні злочинів є порушенням права на захист обвинувачених.
В судових рішеннях Європейського Суду з прав людини, які стосуються формулювання обвинувачення зазначено:
- рішення від 26.06.2008 року у справі Ващенко проти України, "обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене, як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)";
- рішення від 25.07.2000 року, у справі Маттоціа проти Італії, "обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення";
- рішення від 09.10.2008 року у справі Абрамян проти Росії, "деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення". В цьому ж рішенні Суд нагадав, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Вважав, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000925 від 27.06.14 року відносно обвинувачених є висуненням неконкретної підозри у вчиненні інкримінованих діянь із суперечливим викладенням фактичних обставин кримінального правопорушення та не конкретним формулюванням кваліфікуючих ознак інкримінованих злочинів, що порушує право обвинувачених на захист.
Зазначив, що після вивчення реєстру матеріалів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125 та ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України виявлено, що в реєстрі в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 109 КПК України не зазначено час проведення процесуальних дій, а вказано лише їх дату, що не є часом проведення цих дій. Також у реєстрі під п. п. 36, 38 вказано, що під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, 25.04.16 року проводився допит ОСОБА_6 та 27.04.16 року - допит ОСОБА_5 , хоча фактично обвинувачені у якості підозрюваних при проведенні досудового розслідування взагалі не допитувались. Окрім зазначеного, у реєстрі в порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 109 КПК України не зазначено про заходи забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , хоча у розділі II реєстру під п. 28 зазначено, що клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту ОСОБА_5 у матеріалах провадження міститься.
Разом з цим у реєстрі не вказано про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , при тому, що у розділі II реєстру під п. 25 зазначено, що клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_6 у матеріалах провадження міститься.
Також в порушення п. 2 ч. 2 ст. 109 КПК України реєстр не містить відомостей про час складення обвинувального акту, що є процесуальним рішенням та в порушення п. 1 ч. 2 ст. 109 КПК не вказано про час його вручення обвинуваченим, що є процесуальною дією.
Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали клопотання захисника ОСОБА_7 , а також не заперечували проти клопотання представника потерпілих адвоката ОСОБА_4 .

Прокурор ОСОБА_3 вважав, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК та заперечував проти повернення абвинувального акта прокурору.

Водночас, прокурор не навів доводів з приводу підстав зазначення у формулюванні обвинувачення про настання тяжких наслідків, при тому, що опис фактичних обставин кримінальних правопорушень не містить опису таких наслідків, а також настання тяжких наслідків не передбачено ч. 2 ст. 365 КК України.

Крім того, прокурор не навів обґрунтованих доводів відсутності формулювання наслідків перевищення службових повноважень відповідно до вимог п. п. 3, 4 примітки до ст. 364 КК України.

Вислухавши думку учасників судового провадження щодо питань, які підлягають вирішенню під час підготовчого провадження, суд дійшов наступного:

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.

Обвинувальний акт не відповідає вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України з наступних підстав:

Так, частиною 1 ст. 365 КК України передбачено кримінальну відповідальність за перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 365 КК України відповідальність настає за дії, передбачені частиною першою цієї статті, якщо вони супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

Таким чином, умовою відповідальності за частинами 1 і 2 ст. 365 КК України є завдання істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб.

Згідно п. 3 примітки до ст. 364 КК України істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

У постанові Верховного Суду України від 27 жовтня 2016 року у справі №5-99кс16 зазначено, що з набранням чинності Законом № 1261-VII виклад пункту 3 примітки статті 364 КК зазнав змін, оскільки законодавець уже не використовує у нормативних визначеннях ознаки «істотна шкода» сполучник «якщо» і тому чинна редакція цього положення охоплює майнову шкоду, яка досягла розміру, що у 100 (сто) і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Водночас, Суд вважає, що диспозиція частини першої статті 364 і частини першої статті 365 КК, якими передбачено відповідальність за заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам, чи інтересам юридичних осіб, може становити не лише майнову шкоду, а й включати прояви немайнової шкоди, але тільки ті, які можуть одержати майнове відшкодування (як істотна шкода може враховуватися будь-яка за характером шкода, якщо вона піддається грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки досягла встановленого розміру).

Так, за конкретних обставин справи, наслідки нематеріального характеру, які піддаються грошовій оцінці (реальна шкода) та відповідно до такої оцінки досягли встановленого розміру («істотної шкоди» чи «тяжких наслідків») із заподіянням шкоди охоронюваних Конституцією України чи іншими законами прав та свобод людини і громадянина (соціального, політичного, морального, організаційного чи, іншого характеру), можуть бути із: спричинення фізичної шкоди - витрати на лікування чи протезування потерпілої особи; порушення законних прав та інтересів громадян - витрати на відновлення таких прав (виплати незаконно взятому під варту чи ув`язненому або незаконно звільненому з роботи чи навчання, відшкодування за невиконання судового рішення, компенсацію шкоди від поширення відомостей, які ганьблять особу тощо); політичної шкоди (витрати на проведення нових виборів та заходів антитерористичного характеру тощо); організаційної шкоди (витрати на відновлення роботи установи).

При цьому Суд вважає, що у вироку (ухвалі) має бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків. Обчислення їх розміру також має бути належним чином підтверджено (в т.ч. цивільним позовом, як підтвердження факту та розміру реальної майнової шкоди) та не викликати сумніву.

Всупереч вищезазначеним вимогам, істотна шкода, яка в обвинувачені вказується як наслідок злочинів, вчинених обома обвинуваченими, не зазначена грошова оцінка істотної шкоди.

Крім того, як в обвинуваченні ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК України, так і в обвинуваченні ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК України зазначено, що діями обвинувачених спричинені тяжкі наслідки, хоча відповідальність за перевищення влади та службових повноважень, якщо вони спричинили тяжкі наслідки, передбачено не ч. 2 ст. 365 КК України, а передбачено ч. 3 ст. 365 КК України, за якою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не обвинувачуються.

Крім того, обґрунтованими є доводи представника потерпілих та захисника щодо неповноти викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, в тому числі, щодо адреси та конкретного місця завдання легких тілесних ушкодежнь ОСОБА_10 , невідповідності обсягу тілесних ушкоджень, які встановлені у потерпілого за висновком судово-медичної експертизи, та тими ушкодженнями, у спричиненні яких обвинувачується особа, що їх спричинила, відсутності детального викладу обставин нанесення тілесних ушкоджень, а також застосування насильства, яке не спричинило тілесних ушкоджень.

Також, зі змісту реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що в ньому зазначено два витяги з ЄРДР щодо кримінальних проваджень №0000353 від 09.07.2014 року та №0000925 від 27.06.2014 року, проте відомості щодо об`єднання їх в одне провадження або інші процесуальні рішення щодо їх спільного провадження відсутні. Представником потерпілих надано копію постанови слідчого від 28.04.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000925 від 27.06.2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. З резолютивної частини вказаної постанови вбачається, що закрито кримінальне провадження №0000925 від 27.06.2014 року, будь-яких посилань на закриття провадження в частині немає. Разом з тим, обвинувальний акт до суду направлено також у кримінальному провадженні №0000925 від 27.06.2014 року.

Зазначені обставини поза будь-яким розумним сумнівом вказують на невідповідність обвинувального акта вимогам п. п. 5, 7 ч. 2 та п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України.

Виявлені невідповідності обвинувального акта вимогам КПК України перешкоджають призначенню судового розгляду на підставі обвинувального акта.

За таких обставин, суду належить прийняти рішення, яким задовольнити клопотання представника потерпілих та захисника і повернути прокурору обвинувальний акт, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Повернути прокурору відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Харківської області ОСОБА_3 обвинувальний акт від 30.05.2016 року у кримінальному провадженні №0000925 від 27.06.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у злочинах, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК України, ОСОБА_6 у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 365 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий: