Дата документу Справа № 323/114/17
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/754/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 323/114/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.286 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001291, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нижнєвартовськ Тюменської області РФ, українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України;

в с т а н о в и л а:
вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти про зміну місця проживання та роботи і періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судової інженерно-транспортної експертизи в сумі 1319,14 грн.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 14 листопада 2016 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вулиці Центральна в с. Зарічне Оріхівського району Запорізької області, в напрямку автодороги Запоріжжя Маріуполь, зі швидкістю 60 км/год, яка перевищувала безпечну швидкість руху за умовами видимості дороги. В цей же час, в районі опори ЛЕМ № 34, по проїжджій частині вулиці Центральної, у попутному з автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , напрямку рухався пішохід ОСОБА_9 , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння. Під час руху у темну пору доби, водій ОСОБА_8 , не вибрав швидкість руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб в межах видимості дороги, при цьому, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_9 та, маючи технічну можливість уникнути наїзду на нього шляхом своєчасного застосування гальмування при русі з безпечною швидкістю за умовами видимості проїжджої частини, належних заходів до дотримання безпечного швидкісного режиму та зупинки транспортного засобу не вжив.

Своїми діями водій ОСОБА_8 , згідно з висновками судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин механізму ДТП № 1015/16 від 27.12.2016 року, порушив вимоги п.п.12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, відповідно до яких: п.12.2. «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги» та п.12.3. «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події. Так, згідно висновку судово-медичної експертизи № 3906 від 15.12.2016 року, причиною смерті ОСОБА_9 явилася сполучена тупа травма голови та грудної клітини, яка ускладнилась розвитком шоку. Ці травми мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Враховуючи масивність травми, механізм виникнення окремих груп пошкоджень, висотою їх розташування пошкодження у ОСОБА_9 могли виникнути в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, вважає, що вирок відносно нього є незаконним в частині призначеного йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі засудженого внаслідок його м`якості і підлягає скасуванню. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при призначенні покарання судом не в повній мірі враховано ступінь тяжкості кримінального правопорушення та наслідки, які настали в результаті протиправних дій ОСОБА_8 , а саме під час даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки. На підставі ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти про зміну місця проживання та роботи і періодичного з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора; потерпілу; обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які не підтримали апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та прохали відмовити в її задоволенні, а вирок суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 , та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілого.

Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Не ставиться під сумнів прокурором і призначений судом вид і розмір основного покарання, а також звільнення обвинуваченого від відбування цього покарання з випробуванням, оскільки у апеляційній скарзі йдеться про призначення лише додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, санкція вказаної статті передбачає, крім основного покарання, і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, або без такого.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, із застосуванням ст. 75 КК України, без позбавлення права керувати транспортними засобами, суд вимог закону дотримався.

При призначенні покарання враховано ступінь тяжкості вчиненного обвинуваченим злочину, дані про його особу, згідно яких він позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також врахував думку потерпілої, яка прохала обвинуваченого суворо не карати.
Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, сприяння в розкритті злочину, відшкодування матеріальних та моральних збитків потерпілій стороні. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

На підставі цього, суд зробив висновок про можливе виправлення ОСОБА_8 без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.

Не застосовуючи до ОСОБА_8 додаткове покарання, суд діяв відповідно до вимог закону України про кримінальну відповідальність, оскільки санкцією ч. 2 ст. 286 КК України не передбачено обов`язкового призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керуваня транспортними засобами на певний строк.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 розповів про обставини вчинення злочину, визнавши свою вину в повному обсязі.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді обвинувачений просив не призначити йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки за родом його діяльності йому щодня необхідно користуватися автомобілем, і це є єдиним джерелом його доходу.

Крім того, потерпіла ОСОБА_7 , і в суді апеляційної інстанції, просила не застосовувати до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що рішення суду про незастосування до обвинуваченого ОСОБА_8 додаткового покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що прокурор обґрунтовує свої доводи тим, що судом не в повній мірі враховано ступінь тяжкості кримінального правопорушення та наслідки, які настали в результаті протиправних дій ОСОБА_8 , а саме під час даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події.

Однак, такі доводи є безпідставними, оскільки при призначенні покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, а настання смерті потерпілого є кваліфікуючою ознакою інкримінованого ОСОБА_8 злочину і не може враховуватись при призначенні покарання.

До того ж, у апеляційній скарзі прокурор не визначив строк, на який, на його думку, необхідно позбавити обвинуваченого права керування транспортними засобами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року відносно ОСОБА_8 , - без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4