Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000236 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Видричі Камінь-Каширського району

Волинської області, українця, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2017 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Судом прийнято рішення про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого, захисник ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції змінити і виключити призначене ________________________________

Справа № 11-кп/796/1308/2017
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1
ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Захисник не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд безпідставно призначив обвинуваченому додаткове покарання, що є надто суворим. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ОСОБА_7 визнав вину у вчиненні злочину, щиро розкаявся, працює водієм тролейбуса у Тролейбусному ремонтно-експлуатаційному депо № 3 КП Київпастранс, і робота є єдиним джерелом доходу для нього та родини. В свою чергу, потерпіла претензій до його підзахисного не мала і поклалася на розсуд суду стосовно призначення покарання. Звертає увагу і на те, що суд у вироку не мотивував доцільність призначення додаткового покарання.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши засудженому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості,за наступних обставин.

18 грудня 2015 року ОСОБА_7 , який працював у Тролейбусному ремонтно-експлуатаційному депо № 3 КП Київпастранс, згідно з шляховим листом № 571089 здійснював перевезення пасажирів на транспортному засобі загального користування тролейбусі марки МАЗ, бортовий номер НОМЕР_1 , за маршрутом № 19 в м. Києві.

Близько 14 години 50 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту Школа, що неподалік будинку № 18 на вул. Єреванській, під час посадки та висадки пасажирів порушив вимоги п.п.1.5., 2.3 б, 10.1, 21.4 Правил дорожнього руху України (далі ПДР). Порушення ОСОБА_7 вказаних вимог ПДР виразилося в тому, що він не був уважним і розпочав рух, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, при цьому защемив дверима одяг пасажира ОСОБА_9 , який виходив з тролейбусу, протягнув його кілька метрів по асфальтобетонному покриттю та здійснив на нього наїзд заднім колесом.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у виді травми обох стоп у вигляді розчавлення м`яких тканин тильної поверхні обох стоп з наявністю рваних ран 1, 2, 4 міжпальцевих проміжків правої стопи, 1, 2 міжпальцевих проміжків лівої стопи з розвитком некрозу м`яких тканин.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів захисника про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, працює і позитивно характеризується за місцем попередньої роботи, а також обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, і відсутність обставин, що його обтяжують.

Отже, суд взяв до уваги ті дані й обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, і правильно призначив найбільш м`яке за видом покарання з числа передбачених санкцією частини статті відповідного закону України про кримінальну відповідальність у розмірі, близькому до мінімального, та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на мінімальний строк.

Незважаючи на відсутність у потерпілої претензій до ОСОБА_7 , як на цьому наголошує захисник, тим не менше в судових дебатах у суді першої інстанції вона та її представник підтримали позицію прокурора про необхідність призначення обвинуваченому саме такого за видом та розміром і основного, і додаткового покарання, з чим погодився суд першої інстанції. Таким чином судом було враховано і думку потерпілої.

При цьому колегія суддів зауважує, що кримінальне правопорушення було вчинено ОСОБА_7 як особою, яка керує транспортними засобами, внаслідок недотримання елементарних вимог ПДР, що за родом його діяльності є неприпустимим.

Колегія суддів приходить до висновку, що саме таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстави для його пом`якшення шляхом виключення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і, відповідно, зміни вироку, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3