Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

01 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0005697 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, судимого 01.12.2005 року вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 07.06.2016 по 22.09.2016 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Судом ОСОБА_7 визнано винним у тому, що 07.06.2016 року близько 13 год. 20 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, пр. Рокосовського, 3-в, побачив потерпілу ОСОБА_8 на шиї у якої був золотий ланцюжок та золота іконка. В цей час у ОСОБА_7 виник умисел направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої.

Реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_8 та схопив останню за праву руку, після чого ривком зірвав золотий ланцюжок із золотою іконкою, загальною вартістю 11 400 гривень та хотів залишити місце вчинення злочину, але був зупинений ОСОБА_9 . При цьому, ОСОБА_7 , з метою утримання при собі майна, яке намагався викрасти у ОСОБА_8 , та уникнути затримання, застосував до ОСОБА_9 газовий балончик та наніс декілька ударів, однак не зміг довести пограбування до кінця із причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками поліції.

Внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесне ушкодження, а саме садно - по передній поверхні лівого колінного суглоба, яке за критерієм тривалості розладу здоров`я відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішення, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року. Застосувати до нього ст. 69 КК України, з урахуванням якої призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 186 КК України та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком.

В обґрунтування поданої скарги обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема, як вважає скаржник, з посланням на роз`яснення, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з урахуванням його відношення до вчиненого злочину, позитивної характеристики з місця проживання, наявності на утриманні дитини, а також обставин, які не були враховані при призначенні покарання, а саме: позитивна характеристика з місця роботи, наявність постійного місця роботи ДП «Запоріжський учбово-курсовий комбінат» наявність на утриманні батька похилого віку, який має інвалідність 2-ї групи, дають підстави для визнання обставин, зокрема наявності на утриманні дитини та батька похилого віку з 2-ю групою інвалідності, такими, що пом`якшують покарання, оскільки перелік обставин, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання не є вичерпним, а суд може визнати в якості таких і інші обставини, які не зазначені в законі.

На підставі викладеного, обвинувачений просить прийняти до уваги наведені ним обставини та застосувати до нього ст. 69 КК України, призначивши йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 186 КК України або на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_7 та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої апеляційної скарги.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого, а також прийняв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Крім цього, обираючи обвинуваченому покарання, суд врахував його відношення до вчиненого, матеріали, що характеризують його особу, а саме те, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину.
На підставі викладеного, суд першої інстанції визнав за необхідне обрати ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, оскільки вважав, що з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину та особи винного, його виправлення та перевиховання, не можливі без ізоляції від суспільства, а тому не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого ст.ст. 69, 75 КК України.
Тобто, при вирішенні питання про те, яка саме міра покарання повинна бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 та чи повинен він її відбувати, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахував всі ті обставини, які повинні бути враховані ним при вирішенні цього питання.
Саме з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, особи винного та обставини, що пом`якшує його покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не містить в собі достатніх підстав для зміни вироку в частині призначеного йому покарання, оскільки зазначений вирок, у тому числі в частині призначеного покарання, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

При цьому, незважаючи на доводи, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого, а саме посилання на дані про особу обвинуваченого, наявність на його утриманні малолітньої дитини та похилого батька, з інвалідністю 2-ї групи, а також на дані про стан здоров`я обвинуваченого, зокрема про виявлене у нього, під час перебування у Київському слідчому ізоляторі, тяжке захворювання, колегія суддів не може погодитися з тим, що вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання є незаконним або необґрунтованим, з огляду на таке.
По-перше, призначене ОСОБА_7 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, не може бути визнане таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки в апеляційній скарзі не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що це покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його суворість.
Більш того, призначене ОСОБА_7 покарання, відповідно до санкції ч. 2 ст. 186 КК України, є мінімальним за своїм розміром та повністю відповідає вимогам ч. 3 ст. 68 КК України, відповідно до яких строк або розмір покарання за вчинення замаху на злочин, не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, в даному випадку ч. 2 ст. 186 КК України.
По-друге, відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, зокрема нижче від найнижчої межі, встановленої ч. 2 ст. 186 КК України, є правом, а не обов`язком суду.
Крім того, умовою для застосування цієї норми є не тільки наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, а й те, що ці обставини, з урахуванням особи винного, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Між тим, таких обставин, крім щирого каяття, встановлено не було, а тому, незважаючи на доводи, наведені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції, так само як і суд першої інстанції не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_10 ст. 69 КК України.
Що ж стосується тяжкого захворювання, яке було виявлене у ОСОБА_10 після вчинення ним злочину, під час його перебування у слідчому ізоляторі, то, при наявності даних, що це захворювання перешкоджатиме відбуванню покарання, питання про його звільнення від покарання за хворобою, може бути вирішене судом в порядку, передбаченому законом.
По-третє, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також інші обставини кримінального провадження, в тому числі характер дій обвинуваченого та застосованого ним насильства під час вчинення злочину, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та прийняття рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
За таких обставин, приймаючи до уваги відсутність передбачених законом підстав для зміни вироку, а саме підстав для висновку про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає необхідним вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року, яким ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 23 листопада 2016 року по 01 лютого 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, які тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/361/2017

Категорія: ч. 2 ст. 15,ч. 2 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1