АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/1579/2016Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.2 КК Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянув матеріали кримінального провадження № 0018881 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 07 липня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Маріуполі Донецької області, громадянин України, з середньою освітою, одружений, офіційно не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,раніше неодноразово судимий: 1) 24 жовтня 1996 рокувироком Артемівського районного суду міста Луганська за ст. 141,ч.2, КК України (в редакції 1960 року) на 3 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; 2) 05 січня 2000 року вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області за ст.ст. 196-1, ч.2; 17 та 81, ч.3; 142, ч.2, КК України 1960 року, із застосуванням ст. 42 КК України1960 року, на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна;3)13 квітня 2010 року вироком Деснянського районного суду міста Києва за ст.ст. 307, ч.2; 309, ч.2; 317, ч.1, КК України 2001 року, із застосуванням ст. 70 КК України 2001 року на 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого з місць позбавлення волі 10 липня 2015 року по відбуттю строку покарання,

засуджений до позбавлення волі за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 185 КК України строком на два роки; за ч.2 ст. 185 КК України та за сукупністю злочинів, відповідно до ст. 70 КК України, строком на два роки 6 місяців.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу захисника, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно; закінченого замаху на таке ж викрадення чужого майна; вчиненого повторно. Так, 9 листопада 2015 року приблизно о 1430 годині в приміщенні магазину «Білла Україна», що розташований за адресою: м. Київ вул. Ленінградська площа, 1, ОСОБА_7 таємно викрав чуже майно на загальну суму 256 гривень 30 коп., однак не довів злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі. Крім того, 7 грудня 2015 року в приміщенні магазину «Варус» що розташований за адресою: м. Київ бул. Перова, 36, ОСОБА_7 повторно таємно викрав чуже майно на загальну суму 615 гривень 96 коп., після чого з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим на власний розсуд. Крім того, 12 грудня 2015 року, приблизно о 1916 годині в приміщенні магазину «Велика Кишеня», що розташований за адресою: м. Київ пр. Возз`єднання, 2/1-а, ОСОБА_7 повторно таємно викрав чуже майно на загальну суму 310 гривень 83 коп., однак не довів злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі. Крім того, 18 березня 2016 року, приблизно о 1240 годині в приміщенні магазину «Фуршет» що розташований за адресою: м. Київ вул. Кибальчика, 11-А, ОСОБА_7 повторно таємно викрав чуже майно на загальну суму 199 гривень 32 коп., однак не довів злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі.

В апеляційній скарзі суду захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не піддає сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони описані у вироку, юридичної кваліфікації скоєного його підзахисним за ч.2 ст. 15 та ч. 2 ст. 185 КК України і ч.2 ст. 185 цього ж кодексу, але, посилаючись на неврахування цим судом обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме, збіг тяжких життєвих обставин, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, вважає, що суд призначив ОСОБА_7 , явно несправедливе внаслідок надмірної суворості покарання та не застосував до нього передбачені ст. ст. 75 і 76 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням і покладенням на нього певних обов`язків.

На цих підставах адвокат просить вирок щодо його підзахисного в частині призначеного покарання змінити та застосувати до призначеного судом першої інстанції покарання звільнення від його відбування в порядку ст. ст. 75 і 76 КК України.

Заслухавши доповідь судді, виступи захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог з доповненнями щодо відсутності матеріальних претензій з боку більшості потерпілих; тривалості часу, відбутого обвинуваченим в попередньому ув`язненні; прокурора проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінальних правопорушень, передбачених. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 185; ч.2 ст. 185 КК України були отримані в порядку застосування положень ст. 349 КПК України, при цьому порушення процедури застосування цієї правової норми не виявлено, ніхто в апеляційному засіданні на такі порушення не скаржився, ніким ці висновки не були піддані сумнівам, а тому судова колегія їх не досліджує та не оцінює, погоджуючись із ними.

Що ж стосується висновків суду щодо виду, міри покарання, неможливості звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням, які оскаржено апелянтом, то вирішуючи ці питання суд, і це прямо вказано у вироку, врахував ступінь тяжкості скоєного, дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працює, раніше неодноразово судимий, у скоєному щиро розкаявся, що визнано судом обставиною, яка пом`якшує покарання.

Саме на цих підставах, а також маючи на увазі, що нові декілька кримінальних правопорушень ОСОБА_7 вчинив у період не знятої та не погашеної судимості за попереднім вироком, раніше він декілька разів був засуджений, в тому числі за вчинення тяжких злочинів, приходячи на цих підставах до висновку, що належних висновків для себе ОСОБА_7 не зробив та на шлях виправлення не став, суд прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому тільки реального покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 185 КК України та неприпустимість звільнення його від відбування цього покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України.

Цей висновок суд першої інстанції належно обґрунтував і вмотивував, а тому судова колегія з ним погоджується і не бачить достатніх підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання, в тому числі і з застосуванням положень ст. ст. 75 та 76 КК України, бо йому як за кожен зі злочинів, так і за їх сукупністю призначено покарання, яке не можна визнати явно несправедливим внаслідок надмірної суворості, а з урахуванням вчинення ним в період не знятої та не погашеної судимості за попередніми вироками, коли його було засуджено, в тому числі і за вчинення тяжких корисливих злочинів та злочинів, пов`язаних з порушенням законодавства щодо обігу наркотичних засобів, нових декількох злочинів, хоча б три з них і були зупинені на стадії закінченого замаху, достатніх підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням нема, навіть з урахуванням наявності на утриманні винуватця неповнолітніх дітей.

В силу викладеного, визнаючи вирок щодо ОСОБА_7 законним, обґрунтованим, вмотивованим та справедливим, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 7 липня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він тримається під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: