Номер провадження: 11-сс/785/1176/17
Номер справи місцевого суду: 509/1812/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.08.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

апелянта - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представників - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.05.2017 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002007 від 26.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , про арешт майна в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002007 від 26.08.2016 року, та накладений арешт на об`єкт незавершеного будівництва, 70% готовності, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_7 (приватна власність), шляхом позбавлення права на відчуження даного майна.

Ухвала мотивована тим, що вказане майно відповідає критеріям, встановленим ст.98 КПК України, та постановою слідчого від 30.08.2016 року визнано речовим доказом, у зв`язку з чим арешт накладається з метою збереження речових доказів.

На дану ухвалу ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та зобов`язати його негайно повернути вилучене майно власнику.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги ОСОБА_7 зазначає, що він є законним власником земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва, набутого в порядку, передбаченому законом, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки. Ані він, ані його майно не має жодного відношення до кримінального правопорушення, протягом усього досудового розслідування його жодного разу не викликали на допит до слідчого чи прокурора, він не є підозрюваним чи обвинуваченим у кримінальному провадженні, а правовідносини, які склались у ОСОБА_7 та заявника у кримінальному провадженні, мають виключно цивільно-правовий характер та були предметом вирішення в порядку цивільного судочинства. ОСОБА_7 вважає, що слідчий суддя на вказані обставини уваги не звернув та дійшов безпідставного висновку про необхідність накладення арешту на майно.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновків про таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що прокурором під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Зокрема, прокурором при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, зокрема, у клопотанні не вказано: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, розмір заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.

Так, з клопотання та долучених до нього документів вбачається, що відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР на підставі заяви громадянина ОСОБА_12 про вчинення щодо нього шахрайських дій з боку ОСОБА_7 , нотаріуса ОСОБА_13 та посадових осіб ТОВ "Альянс Фінанс", які полягають у заволодінні його майном з використанням документів, які не відповідають дійсності. При цьому з моменту внесення 26.08.2017 року відомостей про кримінального правопорушення до ЄРДР до моменту звернення прокурора 23.05.2017 року до слідчого судді з клопотанням про арешт майна пройшло дев`ять місяців, однак протягом усього цього часу, відповідно до змісту клопотання, було проведено лише декілька слідчих дій, а саме: проведено огляд місця події, перевірено правовстановлюючі документи на об`єкт незавершеного будівництва, допитано в якості свідка ОСОБА_14 , отримано тимчасовий доступ до речей і документів, отримано відповідь Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо порушення вимог чинного законодавства.

При цьому в судовому засіданні було з`ясовано, що сам власник арештованого майна - ОСОБА_7 , на якого заявник прямо вказує як на особу, яка шляхом шахрайських дій заволоділа його майном, протягом усього досудового розслідування не був допитаний з приводу викладених в заяві ОСОБА_12 обставин.

Крім того, з долученого до клопотання листа ГТУЮ в Одеській області вбачається, що він не містить жодних тверджень щодо порушення вимог чинного законодавства при реєстрації права власності на майно, а містить лише відповідь щодо неможливості розгляду листа прокурора щодо правомочності дій державного реєстратора ОСОБА_14 в порядку розгляду запиту прокурора.

До клопотання долучені лише заява з доповненнями від ОСОБА_12 та ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення та протокол допиту ОСОБА_12 в якості потерпілого, інших документів, які свідчили би про вчинення будь-ким будь-якого кримінального правопорушення, прокурором слідчому судді не надано.

За наявних недоліків клопотання та доданих матеріалів слідчий суддя взагалі не мав можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про наявність підстав для накладення арешту на майно, враховуючи вищезазначені порушення, допущені під час оформлення клопотання та додаткових матеріалів, є передчасним,необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними вимогами кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Зі змісту оскаржуваної ухвали незрозумілим залишається і висновок слідчого судді про те, доказом яких саме обставин може бути майно, на яке прокурор просить накласти арешт, а відтак і про наявність підстав для накладення арешту на таке майно.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим вважає за необхідне її задовольнити частково, оскаржувану ухвалу - скасувати, а клопотання - повернути прокурору для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.05.2017 року, якою задоволено клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , про арешт майна в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002007 від 26.08.2016 року, та накладений арешт на об`єкт незавершеного будівництва, 70% готовності, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_7 (приватна власність), шляхом позбавлення права на відчуження даного майна, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання повернути прокурору процесуальному керівнику в даному кримінальному провадженні та надати строк у 72 години з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4