УХВАЛА

29 травня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Станіславчик Ставищанського
району Київської області, громадянки України,
зареєстрованої та проживаючої за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 просить змінити вирок суду в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 й ОСОБА_10 матеріальної та моральної шкоди.
В змінах та доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_5 просять скасувати вирок та скасувати рішення про задоволення цивільного позову на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .
Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 15 грудня 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначене покарання у виді штрафу у розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. Цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 майнову шкоду у розмірі 40785 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 майнову шкоду у розмірі 4311 грн. та моральну шкоду у розмірі 8000 грн.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 не оскаржуючи фактичних обставин злочину, вважає, що судом першої інстанції призначене надто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої.
В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_5 повністю визнала свою вину у вчиненому злочині, дала щирі та послідовні показання, що, на його думку, дало змогу правильно кваліфікувати її дії та не затягувати прийняття рішення у справі.
Апелянт звертає увагу на те, що після вчинення наїзду на потерпілу та її сина ОСОБА_10 , обвинувачена ОСОБА_5 намагалася надати допомогу останнім, а вже наступного дня поїхала до лікарні, де перебувала потерпіла з сином та запропонувала їм свою допомогу.
На думку захисника, суд першої інстанції не в повній мірі врахував той факт, що обвинувачена ніколи не притягувалась до адміністративної та кримінальної відповідальності, вона є ліквідатором аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, а тому потребує частих поїздок до лікарні та для цього їй необхідно право на керування транспортними засобами. З огляду на це, захисник вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині призначеного додаткового покарання.
Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_8 та ОСОБА_10 матеріальної шкоди та моральної шкоди в зазначених у вироку розмірах, оскільки суду не надані доказипро проходження лікування у медичному закладі, не надано медичної документації, яка є належним доказом щодо отримання тілесних ушкоджень, призначення медичних препаратів лікарями, всіє історії хвороби. Захисник ОСОБА_7 зазначає, що потерпілою надані товарні чеки, які викликають сумніви щодо проходження потерпілою та ОСОБА_10 лікування, а тому, на його думку, суд безпідставно стягнув з обвинуваченої матеріальну шкоду в розмірі 40785 грн. на користь ОСОБА_8 та 4311 грн. на користь ОСОБА_10 .
Захисник ОСОБА_7 звертає увагу на те, що розміри моральної шкоди 20000 грн. та 8000 грн. є завищеними, оскільки позивач не надала жодних доказів та розрахунків про спричинення їй моральної шкоди саме в такому розмірі.
Апелянт зазначає, що ухвалою суду першої інстанції залучено співвідповідачами приватне акціонере товариство «Київський страховий дім», оскільки цивільна відповідальність обвинуваченої ОСОБА_5 на момент дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) була застрахована, про що свідчить поліс, а тому він вважає, що суд повинен був стягнути завдану ОСОБА_8 та ОСОБА_10 матеріальну та моральну шкоду саме з вищевказаного товариства.

В змінах та доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_5 звертають увагу на те, що не всі докази, надані прокурором, дослужувались в суді, а ті, що досліджувались є не належними та допустимими.
Апелянти зазначають, що ДТП сталася не тільки з вини обвинуваченої, а й з вини потерпілої ОСОБА_8 , проте органом досудового розслідування і судом першої інстанції не досліджувались докази в частині винуватості потерпілої, що, на їх думку, є однобічністю та неповнотою дослідження обставин справи, які призвели до ухвалення незаконного вироку.
Крім того, обвинувачена ОСОБА_5 звертає увагу на те, що вона не порушувала Правила дорожнього руху України (далі ПДР), оскільки ДТП сталася не на пішохідному переході, а в місці, де відсутній знак «Пішохідний перехід», що підтверджується схемою місця ДТП. Вона також зазначає, що після вчинення ДТП намагалася відразу надати потерпілій медичну допомогу, проте остання відмовилась, а тому вона особисто зателефонувала в швидку медичну допомогу та поліцію.
Обвинувачена ОСОБА_5 зазначає, що пояснення потерпілої, надані нею в суді першої інстанції не узгоджуються з матеріалами провадження та наданими нею показаннями під час досудового розслідування. Вона звертає увагу на те, що в матеріалах провадження відсутні письмові показання потерпілої, які вона надавала після вчинення ДТП, а тому суд не досліджував їх. Крім того, відповідно до наданих потерпілою копії чеків, вказані в них препарати не були призначені їй лікарем, більшість з цих копій не придатні для читання, тобто майнову та моральну шкоду за заявленим нею позовом підтвердити вона не змогла.
Захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_5 зазначають, що судом зроблений висновок про винуватість обвинуваченої на доказах, які є неналежними та не допустимими, зокрема: схема місця ДТП та протокол огляду місця події не відповідають дійсності; висновок автотехнічної експертизи № 226/ат від 31 березня 2016 року є неналежним доказом, оскільки експертом взяті до уваги лише показання потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_13 , які не відповідають дійсності; висновок судово медичної експертизи № 494/Е від 12 квітня 2016 року не є доказом винуватості ОСОБА_5 , оскільки підтверджує відсутність в потерпілої вказаних останньою травм та відсутність призначення відновлювальної програми опорно рухового апарату.

Крім того, обвинувачена звертає увагу на те, що в суді апеляційної інстанції потерпіла надала медичну документацію для долучення до матеріалів кримінального провадження, проте вона вважає, що такі документи не можуть братись до уваги судом, оскільки в суді першої інстанції ці документи не досліджувались.
ОСОБА_5 зазначає, що відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП потерпілим, має бути стягнута не з неї, а зі страхової компанії, як це передбачено законодавством.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок суду змінити в частині стягнення з обвинуваченої на її користь ще 2000 грн. моральної шкоди, що загалом становитиме 40000 грн. та на користь ОСОБА_10 12000 грн., що становитиме 20000 грн.
Потерпіла ОСОБА_8 звертає увагу на те, що твердження захисника про допомогу обвинуваченою їй та сину не відповідають дійсності, оскільки допомога після вчинення на неї наїзду надавалась виключно сторонніми особами, очевидцями ДТП, які також викликали поліцію та швидку медичну допомогу.
Вона зазначає, що в результаті вчинення обвинуваченою ДТП відчуває моральні та фізичні страждання, які внесли негативні зміни у житті її та сина. Потерпіла ОСОБА_8 звертає увагу на те, що вона проходила стаціонарне лікування з оперативним втручанням, після якого не могла самостійно вільно пересуватись, у зв`язку з чим постійно просила сторонньої допомоги, що виникало у неї дискомфорт.
Потерпіла ОСОБА_8 звертає увагу на те, що з урахуванням ставлення обвинуваченої до вчинення нею ДТП, не бажання допомогти та фактичного невизнання своєї вини, вважає, що моральна шкода повинна бути їй компенсована у розмірі 90000 грн., а ОСОБА_10 50000 грн.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Київський страховий дім» просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Представник ПрАТ «Київський страховий дім» зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з обвинуваченої на користь потерпілої та ОСОБА_10 матеріальну та моральну шкоду. Він зазначає, що будь яких вимог до товариства потерпіла не заявляла, вона на власний розсуд реалізувала своє право на відшкодування їй шкоди саме шляхом пред`явлення своїх вимог до обвинуваченої, а не до страхової компанії, а тому суд правильно стягнув з обвинуваченої на користь потерпілої завдану їй моральну та матеріальну шкоду.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 26 лютого 2016 року приблизно о 20 год. 10 хв., керуючи транспортним засобом «Форд», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Булаховського зі сторони просп. Палладіна в напрямку вул. Підлісна в м. Києві зі швидкістю 40-50 км/год, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , не врахувала дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» і дорожньої розмітки 1.14.2, які інформували її про наявність цього переходу, не зменшила швидкість і не зупинилася, щоб надати дорогу пішоходам, які перебували на пішохідному переході, в результаті чого навпроти будинку № 5 по вул. Булаховського в м. Києві скоїла наїзд на них, внаслідок якого ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу з доповненнями до неї та просили її задовольнити, прокурор, потерпіла ОСОБА_8 та Представник ПрАТ «Київський страховий дім» заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку колегії судді, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_5 , суд в повній мірі дотримався цих вимог закону.
Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Оскільки судом розгадалось провадження щодо обвинувачення, висунутого лише ОСОБА_5 , давати оцінку діям іншим учасникам дорожнього руху на невідповідність ПДР України, зокрема діям потерпілої ОСОБА_8 суд не вправі, оскільки вийде за межі судового розгляду.
Відповідно до ст. 95 КК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засіданні. В цій нормі закону зазначена пряма заборона для суду обґрунтовувати судове рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.
Тому доводи захисника про те, що судом не досліджувались показання, надані потерпілою під час досудового розслідування, не ґрунтуються на законі.
Щодо належності та допустимості доказів, на які суд послався у вироку, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.
Положеннями ст. 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до вироку, суд на обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину послався на протокол огляду місця події від 26 лютого 2016 року, відповідно до якого було встановлено місце ДТП (а.п. 85 93).
На думку колегії суддів, цей доказ є належним, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, в ньому зафіксована обстановка події, яка сталася в цей день в АДРЕСА_2 .
Вказаний доказ оцінений судом в сукупності з іншими доказами на підтвердження винуватості ОСОБА_5 .
Доводи захисника та обвинуваченої про те, що висновок автотехнічної експертизи № 226/ат від 31 березня 2016 року є недопустимим доказом, оскільки експертиза проводилась на підставі неправдивих даних, наданих потерпілою та свідком без урахування показань обвинуваченої ОСОБА_5 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки експерту була надана на дослідження постанова слідчого про призначення експертизи та матеріали кримінального провадження на 75 аркушах (а.п. 104 110).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок експерта № 226/ат відповідає вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень від 26 грудня 2012 року. Ставити під сумнів кваліфікацію експерта та його об`єктивність підстав немає, а тому доводи ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_7 про те, що висновок експерта слід визнати неналежним та недопустимим доказом, є безпідставними.
Апелянтами ставиться під сумнів висновок судово медичної експертизи № 713/Е від 06 квітня 2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_8 виявлені закрита травма лівої гомілки, переломи обох кісток лівої гомілки, які відноситься до легкого та середнього ступенів тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 день. Таке ушкодження могло утворитись внаслідок транспортної травми та за давністю 26 лютого 2016 року.
Саме в цей день сталась ДТП за участю потерпілої ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_5 .
З огляду на викладене, на думку колегії суддів, висновок суду про наявність причинно наслідкового зв`язку між діями обвинуваченої ОСОБА_5 та отриманими ОСОБА_8 тілесними ушкодженнями є правильним, оскільки потерпіла могла впасти та отримати тілесні ушкодження лише від дії на неї транспортного засобу, яким керувала ОСОБА_5 , а не під час падіння з висоти свого власного зросту в результаті порушення нею ПДР України як пішохода.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини злочину, давши належну оцінку доказам у їх сукупності, визнавши їх належними та допустимими, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 в порушенні ПДР України, що спричинило потерпілій легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, її дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України.
Положення ст. 370 КПК України щодо наведення мотивів та підстав для ухвалення судового рішення розповсюджується не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, в повній мірі дотримався вимог закону.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 надала показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину в повному обсязі та розкаялась у вчиненому.
На думку колегії суддів, ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченої, а тому суд першої інстанції правильно визнав її обставиною, яка пом`якшує покарання.
Крім того, судом правильно визнано обставиною, яка пом`якшує покарання наявність в обвинуваченої інвалідності ІІІ групи, що підтверджується копією посвідчення від 16 серпня 2011 року.
Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції взяв до уваги те, що ОСОБА_5 раніше не судима, є пенсіонером, учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
На підставі цього суд зробив висновок про призначення обвинуваченій ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі 8500 грн.
З таким висновком погоджується колегія суддів.
Крім того, як вбачається з вироку, судом першої інстанції ОСОБА_5 призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що, на думку колегії суддів, виконуватиме мету покарання, зокрема запобіганню вчинення нею нових злочинів, пов`язаних з порушенням ПДР України.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченій, а тому вирок суду в цій частині є законним та справедливим.

В той же час, що стосується вироку в частині вирішення питання щодо часткового задоволення цивільного позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 286 КК України відповідальність за вказаною нормою закону наступає в разі порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Отже, потерпілим у провадженні може бути особа, якій злочином, передбаченим ст. 286 ч. 1 КК України заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Відповідно до вироку суду такі тілесні ушкодження отримала ОСОБА_8 .
В той же час, відповідно до висновку № 494/Е від 12 квітня 2016 року, у ОСОБА_10 виявлені легкі тілесні ушкодження (а.п.94 97).
Оскільки такі тілесні ушкодження за своєю тяжкістю не охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 286 КК України, то ОСОБА_10 не є потерпілим у цьому кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право заявити цивільний позов.
Оскільки безпосередньо ОСОБА_10 діями ОСОБА_5 ,які підпадають під кваліфікацію за ч. 1 ст. 286 КК України, шкода не заподіяна, то він в цьому кримінальному провадженні не може вимагати її відшкодування.
Такий позов може бути заявлений в порядку цивільного судочинства.
Оскаржуючи вирок суду в частині вирішення ним цивільного позову, захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_5 звертають увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув моральну та майнову шкоду на користь потерпілої лише з обвинуваченої та не залучив страхову компанію. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що розмір як моральної, так і майнової шкоди, визначені судом, не підтверджуються доказами.
На думку колегії судів, такі доводи апелянтів є необґрунтованими.
Відповідно до вироку суду, розглядаючи цивільний позов ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, суд дослідив всі докази, надані на підтвердження позовних вимог, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Відповідно до матеріалів провадження, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність ОСОБА_5 була застрахована ПАТ «Київський страховий дім», що підтверджується полісом обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому вона просить залучити вищезазначену страхову компанію як цивільного співвідповідача, стягнувши з останнього на користь потерпілої матеріальну та моральну шкоди.
За загальним правилом, відповідно до ст. 1187 ЦПК України, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що право потерпілого на відшкодування є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно правова відповідальність застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності.
Таким чином, оскільки позивачем заявлений позов лише до відповідача ОСОБА_5 , що є правом позивача, суд не справі залучити страхову компанію як співвідповідача, якщо позивач до нього не звернувся з позовом.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченої та захисника щодо залучення ПАТ «Київський страховий дім», як цивільного співвідповідача, не ґрунтуються на законі.
Крім того, в доводах апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_5 та її захисник ОСОБА_7 звертають увагу на те, що судом першої інстанції безпідставно вирішено питання щодо стягнення з обвинуваченої матеріальної шкоди в розмірі 40785 гривень, оскільки в матеріалах кримінального провадження не містяться докази, що підтверджують спричинення потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди в зазначеному розмірі.
Захисник ОСОБА_7 зазначає, що копії більшість чеків, наданих потерпілою не придатні для читання, а решта не підтверджують вищевказаний розмір майнової шкоди.
З такими доводами апелянта колегія суддів не погоджується.
Як вбачається з матеріалів провадження, потерпілою ОСОБА_8 понесено витрати у розмірі 40785 грн. 00 коп., які складаються з вартості придбаних на лікування медикаментів, що підтверджуються наданими до суду квитанціями (а.п. 227 230).
Колегія суддів звертає увагу на те, що в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_5 визнала цивільний позов потерпілої в частині відшкодування майнової шкоди та не заперечувала щодо підтвердження позовних вимог потерпілої в цій частині.
Тому з урахуванням понесених потерпілою витрат судом першої інстанції правильно визначений розмір стягнення майнової шкоди.

Обвинувачена ОСОБА_5 також не погоджується з вироком суду в частині стягнення з неї моральної шкоди, розмір якої, на її думку, є завищеним, оскільки потерпіла не надала жодних доказів та розрахунків про спричинення їй моральної шкоди в розмірі 20000 гривень.
З урахуванням заподіяних тілесних ушкоджень, тривалості лікування, в результаті чого був порушений звичний для потерпілої спосіб життя, судом прийняте рішення про стягнення на користь потерпілої ОСОБА_8 коштів у розмірі 20000 гривень для відшкодування моральної шкоди.
На думку колегії суддів, такий розмір не виходить за розумні межі, є справедливим та таким, що відповідає моральним стражданням потерпілої ОСОБА_8 .
В той же час, колегія суддів звертає увагу, що обвинувачена, в свою чергу, не надала суду доказів, які б підтверджували обґрунтованість стягнення з неї на користь потерпілої 5000 гривень моральної шкоди, як цього вона вимагає в апеляційній скарзі.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд під час вирішення питання щодо стягнення з обвинуваченої на користь потерпілої моральної шкоди врахував не тільки характер та обсяг страждань, яких зазнала потерпіла, а й характер діяння особи, яка заподіяла шкоду, її майновий стан, пенсійний вік, наявність інвалідності 3 групи.
З огляду на положення ст. 407 КПК України, якою визначені повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційні вимоги про скасування обвинувального акта, визнати порушення ОСОБА_8 та ОСОБА_10 п.п. 4.4, 4.14 (а, б, г), 4.15 ПДР України, рекомендувати ОСОБА_8 та ОСОБА_10 звернутись із заявою до страхової компанії про відшкодування шкоди не можуть бути задоволені.
Керуючись, ст. ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скарга обвинуваченої ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 15 грудня 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України змінити.
Виключити з вироку суду рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 4311 грн. майнової шкоди та 8000 грн. моральної шкоди.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3