Дата документу Справа № 337/1172/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/233/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 337/1172/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 115 ч. 1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2017 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої-адвоката ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003635, за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у провадженні ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок колегії суддів Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено йому покарання за даною статтею у вигляді 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, та виправдано його у зв`язку з відсутністю в діянні складу даного кримінального правопорушення.

Строк покарання ОСОБА_10 рахується з моменту затримання, тобто з 16.12.2015 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_10 в строк відбуття покарання за цим вироком строк його попереднього ув`язнення з 16.12.2015р. по день набрання цим вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_10 залишений у вигляді тримання під вартою в Запорізькому слідчому ізоляторі №10 УДПтС України в Запорізькій області до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок).

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди відмовлено.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком, органом досудового розслідування ОСОБА_10 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема, що він 15 грудня 2015 року, приблизно о 05 годині 20 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля зупинки громадського транспорту «пр. Ювілейний», що розташована по вулиці Задніпровській, 9-А у місті Запоріжжі, маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень через раптово виниклі неприязнені відносини, діючи умисно, в ході бійки з ОСОБА_12 , власним ножем, який носив при собі, наніс ОСОБА_12 дві різані та десять колото-різаних ран в область нижніх кінцівок і лівої сідничній області.

В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_13 згідно з висновком експерта №4093 від 13.01.2016р. були заподіяні: рана на внутрішній поверхні правого стегна, рана на передній поверхні правого стегна, рана на зовнішній поверхні правого стегна, три рани на передній поверхні лівого стегна, рана на задньо-зовнішній поверхні лівого стегна, рана на задній поверхні лівого стегна, рана на задній поверхні лівої гомілки, дві рани в лівій сідничній області, які за життя постраждалого кваліфікувались як легкі тілесні ушкодження, які б потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, а також одиночну сліпу колото-різану рану у проекції лівої підколінної ямки, яка супроводжувалася пошкодженнями лівих підколінних вен і артерії з наступним розвитком гострої крововтрати, яка кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя, від якої ОСОБА_12 помер на місці події.

Причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 стала одиночна сліпа колото-різана рана у проекції лівої підколінної ямки, яка супроводжувалася пошкодженнями лівих підколінних вен і артерії з наступним розвитком гострої крововтрати.

Крім того, 15 грудня 2015 року, приблизно о 05 годині 23 хвилин, ОСОБА_10 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля зупинки громадського транспорту по вулиці Задніпровській, 9-А у м. Запоріжжі, безпосередньо після вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 , діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на умисне вбивство двох осіб, використовуючи ніж, який знаходився при ньому, став наносити ОСОБА_14 , який намагався втекти з місця події, удари вказаним ножем у праве стегно. Тим самим, ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_15 згідно з висновком експерта №5216 від 31.12.2015р. дві рани в області правого стегна, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Однак, ОСОБА_10 , довести свій злочинний намір, направлений на умисне вбивство ОСОБА_15 , до кінця не зміг, з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_15 втік з місця вчинення злочину.

Виправдовуючи ОСОБА_10 за ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України суд першої інстанції зазначив, що враховуючи поведінку обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_15 , локалізацію, механізм та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, суд вважає, що в даному випадку дії ОСОБА_10 охоплюються прямим умислом на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_15 , оскільки він діючи за вказаних обставин, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого ОСОБА_15 без конкретизації ступеня тяжкості завдання такої шкоди.

Суд не знаходить підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_10 діяв з прямим умислом на позбавлення життя двох осіб, зокрема, ОСОБА_15 . При цьому відсутність умислу на вбивство виключає кваліфікацію дій обвинуваченого через ч.3 ст. 15 КК України, як незакінчений замах, оскільки замах на злочин вчиняється з прямим умислом, безпосередньо спрямованим на вчинення злочину, в даному випадку умисного вбивства, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі обвинуваченого.

Оскільки будь-яких достовірних даних наявності вини обвинуваченого у вчиненні діяння, яке кваліфіковано органом досудового розслідування за ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України у межах цього кримінального провадженні не здобуто, обвинувачення в цій частині ґрунтується виключно на припущеннях, не узгоджується із зібраними по справі належними і допустимими доказами, тому не може покладатись в основу обвинувального вироку.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні вважає, що вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2016 є незаконним, у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, колегія суддів, приймаючи рішення про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 із ч.1 ст.115, ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України у зв`язку із відсутністю умислу останнього на умисне вбивство ОСОБА_12 , не врахувала обставини та характер вчиненого злочину.

Крім того, суд у вказаному вироку надає належну оцінку і визнає такими, що підтвердились докази у вигляді показів свідків, потерпілих та письмові докази, однак надаючи їх оцінку «вибірково» бере до уваги одні факти та ігнорує інші залишивши їх поза увагою, а саме покази потерпілого ОСОБА_15 в яких останній чітко вказував, даючи пояснення під час судового розгляду, про те, що ОСОБА_10 направив в його сторону ніж і сказав «я и тебя порежу» та те, що останній зупинився тільки після того, як обернувся і побачив що ОСОБА_10 більше за ним не біжить, також побачивши ніж, ОСОБА_15 відчув реальну загрозу своєму життю.

Крім того, беручи до уваги стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_10 останній і не зміг наздогнати ОСОБА_15 та довести свій злочинний умисел до кінця з причин що не залежали від його волі, що і інкримінується органом досудового розслідування а саме ч.3 ст.15 ч.2 ст.115 КК України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 14.11.2013 у справі 5-46 кс13, зазначено, що питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілими, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У кримінальній справі, як під час досудового розслідування так і в ході судового розгляду, встановлено, що для злочину було використано знаряддя з підвищеними травмуючими властивостями - ніж, також згідно висновку судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_12 № 4093 від 15.12.2015 останньому було нанесено 12 колото різаних ран. Характер та послідовність дій, вчинених засудженим, у своїй сукупності свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого, використав знаряддя злочину, застосування якого призводить до смерті.

Тому враховуючи вищенаведене а також характеристику особи, яка вчинила вказані кримінальні правопорушення сторона обвинувачення приходить до висновку про можливість, при наявності умислу та бажання на спричинення тілесних ушкоджень убитому ОСОБА_12 та замаху на вбивство ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_10 вчинив всі можливі та залежні від останнього умисні дії спрямовані на умисне вбивство та замах на умисне вбивство двох людей яке не було закінчено з причин що не залежали від його волі оскільки зважаючи на стан алкогольного сп`яніння останнього він не зміг завершити свої умисні злочинні дії спрямовані на позбавлення життя двох осіб, що є найвищою охоронюваною державою, відповідно до Конституції України, людською моральністю та визначеною кримінальним законом України цінністю.

У зв`язку з викладеним, прокурор просить вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2016р. відносно ОСОБА_10 скасувати, постановити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_10 та призначити покарання: за ч.1 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі, за ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України 13 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у вигляді 13 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 вважає, що судом призначено ОСОБА_10 дуже м`яке покарання, оскільки останній позбавив життя її чоловіка та намагався позбавити життя ОСОБА_15 . Судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір завданої їй моральної шкоди та необґрунтовано відмовлено в задоволенні стягнення моральної шкоди.

Просить змінити вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2016р. відносно ОСОБА_10 , призначивши йому максимальне покарання, передбачене санкцією статті. Цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 вважає, що вирок суду підлягає скасуванню, який постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що він не скоював жодних протиправних дій відносно ОСОБА_12 , про що він стверджував одразу після затримання та протягом всього досудового слідства та в суді. Він погоджується з вироком суду в частині перекваліфікації його дій відносно ОСОБА_15 на ч.2 ст.125 КК України, оскільки він наніс останньому лише легкі тілесні ушкодження, наміру його вбивати у нього не було.

У зв`язку з викладеним обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2016р. скасувати, кримінальне провадження закрити.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 погоджуючись з вироком суду в частині виправдання ОСОБА_10 за ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, вважає що вирок суду в частині визнання останнього винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України підлягає скасуванню, як постановленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що в порушення положень ст.ст. 284, 373 КПК України суд при наявності всіх підстав для постановлення виправдувального вироку щодо ОСОБА_10 по епізоду потерпілого ОСОБА_12 , лише перекваліфікував його дії з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України. В судовому засіданні жоден зі свідків не надав покази, що бачив як ОСОБА_10 спричиняв ОСОБА_12 тілесні ушкодження.

Відносно наявних на вилученій у ОСОБА_10 вдома спортивній кофті слідів крові ОСОБА_12 , то це не відповідає дійсності. Так по-перше, в суді не доведено, що саме в цій спортивній кофті ОСОБА_10 був 15.12.2015 року, по-друге, в ОСОБА_10 та ОСОБА_12 однакова група крові. Щодо мокасинів, які начебто належать ОСОБА_10 , то не доведено, що ці мокасини належать чи належали ОСОБА_10 , доказів зворотного суду не надано, навпаки свідок ОСОБА_16 , зазначила, що близько 07 години ранку 15.12.2015 року, одяг в ОСОБА_10 був чистий, а він був одягнутий в шкіряну куртку та сині брюки. Крім того, свідок ОСОБА_17 не підтвердив покази свідка ОСОБА_18 , що начебто ОСОБА_10 викинув згорток, який до цього ніс в руці, у сміттєвий бак.

Інші покази свідків, проведені судові експертизи, та інші досліджені судом докази, жодним чином не доводять причетність ОСОБА_10 до спричинення будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

У зв`язку з викладеним захисник просить вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року відносно ОСОБА_10 скасувати, кримінальне провадження закрити.

Заслухавши суддю, доповідача; думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 ; пояснення потерпілої ОСОБА_7 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу; пояснення захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які просили задовольнити подані апеляційні скарги; колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, вирок районного суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду, з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 334 КПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" від 29.06.1990 року мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формуліровку обвинувачення, визнаного судом доведеним, з наведенням міста, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини та мотивів злочину. В цій частині вироку необхідно викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, наводяться обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також обставини, що визначають ступінь винності кожного з підсудних, їх роль у вчиненні злочину, а після цього - докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків, з наведенням мотивів, по яким суд не приймає до уваги інші докази, тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового слідства скоєний засудженим ОСОБА_10 злочин за тих же фактичних обставин і в тому ж обсязі, що наведено судом у фабулі обвинувачення, визнаного ним доведеним в судовому засіданні, було кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК України, як умисне вбивство.

Обсяг обвинувачення в судовому засіданні прокурором не змінювався.

Суд першої інстанції, змінюючи у вироку юридичну оцінку скоєного засудженим злочину на ч.2 ст.121 КК України умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що потягло настання смерті потерпілого, послався на те, що в даному випадку обвинувачений ОСОБА_10 діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого не передбачав можливості настання смерті потерпілого ОСОБА_12 , тобто має місце вчинення ОСОБА_10 злочину з так званими похідними наслідками (з кваліфікуючими наслідками), суб`єктивна сторона якого полягає у змішаній формі вини, коли умисно спричинений особою так званий прямий (безпосередній) наслідок (тяжкі тілесні ушкодження) тягне за собою ще один опосередкований (похідний) наслідок (смерть потерпілого), психічне ставлення до якого з боку винного полягає лише в необережній формі вини злочинній недбалості, і дає підстави зробити саме той висновок, до якого суд прийшов у вироку.

Погодитися з таким висновком суду першої інстанції через його невідповідність фактичним обставинам справи та суперечність по його суті колегія суддів не може.

Конструкція складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України характеризується подвійною формою вини: умисною до заподіяння тілесних ушкоджень та необережною до наслідків у формі настання смерті потерпілого.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи" від 7 лютого 2003 року питання про умисел слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин скоєного злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних діянь, поведінку потерпілого та винного до злочину. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а при заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, яке спричинило смерть потерпілого ставлення винного до настання смерті характеризується необережністю.

Фактичні обставини скоєного злочину, встановлені як органом досудового слідства, так і судом першої інстанції, не можуть свідчити про необережне ставлення засудженого до наслідків скоєного ним злочину у виді настання смерті потерпілого ОСОБА_12 .

Як вбачається з показів потерпілого ОСОБА_15 , 15.12.2015 він разом з ОСОБА_12 приблизно о 05 годині 20 хвилин прямуючи на зупинку громадського транспорту «Сільпо» яка розташована по вул. Задніпровська буд. 9-а навпроти буд 48, біля кафе «Барсук» до них підійшли двоє раніше невідомих хлопців та попрохали сигарет на що він та ОСОБА_12 відмовили та ішли далі до зупинки і вказані невідомі хлопці попрямували за ними при цьому виражаючись у їх сторону нецензурною лайкою.

Підійшовши до зупинки вони почали заходити до маршрутного таксі № 36 однак вказані невідомі хлопці витягнули останнього з вказаного маршрутного таксі та між ними почалась бійка. Разом з ним з маршрутного таксі вийшов ОСОБА_12 . Безпосередньо між ним та одним із хлопців а саме Лозинським розпочалась бійка та де в той час були ОСОБА_12 і другий хлопець ОСОБА_10 він не бачив, однак після того як він закінчив конфлікт з ОСОБА_19 то побачив що ОСОБА_10 стоїть на зігнутих ногах над ОСОБА_12 , який знаходився на той час на спині у положенні лежачи та казав ОСОБА_10 щоб той заспокоївся.

Після чого ОСОБА_15 підійшов до ОСОБА_10 який стояв над ОСОБА_20 , ОСОБА_21 з метою завершення конфлікту, однак ОСОБА_10 йому відповів « ОСОБА_22 и тебя сей час порежу», після вказаних слів ОСОБА_23 побачив як у ОСОБА_10 в руках блиснув предмет схожий на ніж та відчувши безпосередню загрозу своєму життю останній почав втікати в сторону пожежної частини та зупинився лише тоді коли почув крик « ОСОБА_24 стой» після чого обернувся назад і побачив, що ОСОБА_10 більше його не переслідує та прямує в зворотню сторону, та почув біль у ногах, і придивившись побачив наявність крові на його штанах та рвані рани на своїх брюках. З чого прямує висновок що останній зупинився після того як переконався, що його життю нічого не загрожує, та перейшов на зворотню сторону дороги, де знаходився ОСОБА_12 і підійшовши до останнього побачив, що він лежить у великій калюжі крові та без ознак життя. Також, останній пояснив, що період часу який пройшов з моменту початку конфлікту між ним та ОСОБА_10 і до моменту того як він знову повернувся на зупинку громадського транспорту де знаходився ОСОБА_12 , вже без ознак життя, тривав приблизно 3-5 хвилин, за час вказаного конфлікту крім його учасників нікого поряд не було.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_19 , пояснив, що в ніч з 14.12.2015 на 15.12.2015 він разом із ОСОБА_10 вживав спиртні напої в кафе «Барсук» протягом 4 годин. Приблизно о 5 годині ранку він разом з ОСОБА_10 вийшли з вказаного закладу та зустріли двох раніше невідомих їм чоловіків у яких ОСОБА_10 у грубій формі поцікавився про наявність цигарок, на що останні відповіли відмовою, після чого, ОСОБА_10 та він попрямував за ними при цьому між ОСОБА_10 та вказаними невідомими чоловіками продовжувався словесний конфлікт.

Знаходячись на зупинці громадського транспорту останні почали заходити у маршрутне таксі однак знову почався конфлікт, та останній не пам`ятає хто кого витягував з маршрутного таксі так як знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння та між ним і ОСОБА_15 почалась бійка, де в той час знаходились ОСОБА_10 і ОСОБА_12 він не бачив та пояснив що між ним та ОСОБА_23 бійка продовжувалась приблизно 2-3 хвилини, після завершення якої він побачив що ОСОБА_15 почав втікати а ОСОБА_10 біг за ним, про фразу « ОСОБА_25 » він точно не пам`ятає оскільки був у стані алкогольного сп`яніння, також пояснив що коли ОСОБА_10 переслідував ОСОБА_15 то ОСОБА_12 , біля якого він на той час знаходився просив про поміч, однак він побачивши що ОСОБА_10 перестав переслідувати ОСОБА_15 перейшов дорогу і попрямував в бік свого дому. Також додав, що ОСОБА_10 більше не повертався до ОСОБА_12 і він його не бачив після вказаного конфлікту до моменту виклику до Хортицького РВ.

Допитана дружина убитого ОСОБА_12 - ОСОБА_7 пояснила, що приблизно о 05 годині 00 хвилин її чоловік ОСОБА_12 15.12.2015 вийшов з дому та попрямував на зупинку громадського транспорту «Сільпо», чоловік знаходився у тверезому стані та збирався йти на роботу зі своїм знайомим ОСОБА_15 . Приблизно о 06 годні 15 хвилин до неї в двері подзвонив чоловік який представився з ритуальних послуг та повідомив що її чоловіка вбито на зупинці громадського транспорту «Сільпо» після чого вона попрямувала до вказаного місця та в кареті швидкої допомоги побачила труп свого чоловіка.

Допитана в якості свідка ОСОБА_26 , лікар Хортицької підстанції Запорізької станції екстреної (швидкої) медичної допомоги яка оглядала труп ОСОБА_12 та ножові поранення потерпілого ОСОБА_15 пояснила що колото різані рани, які отримані ОСОБА_15 ідентичні за характером раневого каналу та предметом, яким нанесено вказані ушкодження, а саме предметом який обладає колючо - ріжучими властивостями є ідентичними та якщо б кількість і характер нанесення вказаних колото - ріжучих поранень отриманих ОСОБА_12 і ОСОБА_15 була рівною то у потерпілого ОСОБА_23 настали б такі ж наслідки як і у ОСОБА_12 а саме у вигляді смерті, та додала що смерть ОСОБА_12 настала від одиночного сліпого колото - різаного поранення в проекції лівої підколінної ямки з подальшим розвитком гострої кровотечі.

Як встановлено судом, засуджений ОСОБА_10 наніс потерпілому ОСОБА_12 дві різані та десять колото-різаних ран в область нижніх кінцівок і лівої сідничній області, заподіявши тілесні ушкодження у виді: рана на внутрішній поверхні правого стегна, рана на передній поверхні правого стегна, рана на зовнішній поверхні правого стегна, три рани на передній поверхні лівого стегна, рана на задньо-зовнішній поверхні лівого стегна, рана на задній поверхні лівого стегна, рана на задній поверхні лівої гомілки, дві рани в лівій сідничній області, які за життя постраждалого кваліфікувались як легкі тілесні ушкодження, які б потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, а також одиночну сліпу колото-різану рану у проекції лівої підколінної ямки, яка супроводжувалася пошкодженнями лівих підколінних вен і артерії з наступним розвитком гострої крововтрати, яка кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя, від якої ОСОБА_12 помер на місці події.

Причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 стала одиночна сліпа колото-різана рана у проекції лівої підколінної ямки, яка супроводжувалася пошкодженнями лівих підколінних вен і артерії з наступним розвитком гострої крововтрати.

Крім того, відповідно до висновків судово-медичної експертизи №4093 від 13.01.2016 року та пояснень експерта ОСОБА_27 в судовому засіданні вбачається, що усі тілесні ушкодженні ОСОБА_12 спричиненні в ніжні кінцівки та ліву сідницю, ушкоджень в інші частини тіла у постраждалого не виявлено. Усього було спричинено 12 тілесних ушкоджень, серед яких 11 легкого ступеня тяжкості, і лише одне в ліву підколінну ямку з пошкодженням лівих підколінних артерії і вени є тяжким. Саме це тяжке тілесне ушкодження стало безпосередньою причиною смерті ОСОБА_12 .

В судовому засіданні експерт ОСОБА_27 пояснив, що усі частини тіла людини є життєво-важливими, зокрема, в ногах розташовані судини, які відіграють важливу роль в життєдіяльності - артерії, вени. Саме такі судини були пошкоджені у ОСОБА_12 в результаті нанесення йому рани в ліву підколінну ямку. Вважає, що цілеспрямовано нанести удар в підколінну ямку непросто, особи знаходились у динаміці.

Суд вважає встановленим, що усі ушкодження постраждалому ОСОБА_12 наносились обвинуваченим ОСОБА_10 під час їх обоюдного руху, в різних положеннях один до одного.

Крім того, враховуючи, наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 ножа, його фізичну підготовку, суд вважає, що у останнього не було ніяких перешкод для нанесення постраждалому ОСОБА_12 ударів (поранень) в інші життєво-важливі органи.

Також з висновку судово-медичної експертизи №4093 від 13.01.2016р. і з пояснень судового експерта ОСОБА_27 вбачається, що з моменту спричинення ушкоджень постраждалому до моменту його смерті могло б складати від декількох хвилин до декількох десятків хвилин. Постраждалий після спричинення йому усіх ушкоджень міг здійснювати активні цілеспрямовані дії приблизно 10-15 хвилин з моменту спричинення рани з пошкодженням лівих підколінних вени та артерії до моменту порушення свідомості.

Факт перебування у свідомості та здійснення активних дій ОСОБА_12 після нанесення йому усіх тілесних ушкоджень, підтверджується поясненнями потерпілого ОСОБА_15 , відповідно до яких після того, які він вперше підійшов до ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , вони перебували на зустрічній полосі руху проїзної частини дороги, а коли він, після припинення переслідування його обвинуваченим, вдруге підійшов до ОСОБА_12 , останній вже знаходився на іншій полосі ближній до місця початку конфлікту.

Крім того, судова колегія враховує пояснення свідка ОСОБА_19 , який пояснив, що після того, як ОСОБА_10 побіг за ОСОБА_15 , він підійшов до ОСОБА_12 , який лежав на проїзній частині дороги, і останній був у свідомості, говорив, просив про допомогу.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_10 залишив ОСОБА_12 , коли той був живим, після цього ОСОБА_12 перемістився в інше місце, що підтверджується поясненнями потерпілого ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_28 , у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що ОСОБА_10 за вказаних обставин усвідомлював, що постраждалий залишався живим та вважав свої дії закінченими, а умисел на спричинення тілесних ушкоджень доведеним до кінця. Достовірних даних про те, що у ОСОБА_10 у разі наявності умислу на вбивство ОСОБА_12 були об`єктивні перешкоди довести його до кінця, судом не встановлено.

Згідно пояснень судово-медичного експерта ОСОБА_27 в судовому засіданні, за умови надання своєчасної медичної допомоги ОСОБА_12 за наявності виявленого тяжкого тілесного ушкодження, його смерть могла би не настати. Судом достовірно встановлено, що своєчасна медична допомога ОСОБА_12 надана не була, що призвело до великої крововтрати та смерті останнього.

Як встановлено судом та підтверджено наданими суду доказами, усі тілесні ушкодження ОСОБА_12 спричинені ножем, тобто предметом з підвищеною травмуючою дією.

Таким чином, знаряддя злочину, сила нанесення удару та місце локалізації його нанесення ніяк не можуть свідчити про необережне ставлення засудженого до наслідків, що настали.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 14.11.2013 у справі 5-46 кс13, зазначено, що питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілими, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. У кримінальному провадженні, як під час досудового розслідування так і в ході судового розгляду, встановлено, що для злочину було використано знаряддя з підвищеними травмуючими властивостями - ніж, також згідно висновку судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_12 № 4093 від 15.12.2015 останньому було нанесено 12 колото різаних ран. Характер та послідовність дій, вчинених засудженим, у своїй сукупності свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого, використав знаряддя злочину, застосування якого призводить до смерті.

Суд першої інстанції у вироку зазначив, що з урахуванням встановлених судом обставин щодо дій обвинуваченого ОСОБА_10 відносно потерпілого ОСОБА_12 , які викладені вище, враховуючи поведінку обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_15 , локалізацію, механізм та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, суд вважає, що в даному випадку дії ОСОБА_10 охоплюються прямим умислом на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_15 , оскільки він діючи за вказаних обставин, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого ОСОБА_15 без конкретизації ступеня тяжкості завдання такої шкоди.

Суд не знаходить підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_10 діяв з прямим умислом на позбавлення життя двох осіб, зокрема, ОСОБА_15 .

При цьому відсутність умислу на вбивство виключає кваліфікацію дій обвинуваченого через ч.3 ст. 15 КК України, як незакінчений замах, оскільки замах на злочин вчиняється з прямим умислом, безпосередньо спрямованим на вчинення злочину, в даному випадку умисного вбивства, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі обвинуваченого.

Оскільки будь-яких достовірних даних наявності вини обвинуваченого у вчиненні діяння, яке кваліфіковано органом досудового розслідування за ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України у межах цього кримінального провадженні не здобуто, обвинувачення в цій частині ґрунтується виключно на припущеннях, не узгоджується із зібраними по справі належними і допустимими доказами, тому не може покладатись в основу обвинувального вироку.

Дослідивши, проаналізувавши та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, з огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_10 відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України і в даному випадку наявні докази вказують на вчинення ним іншого діяння, яке охоплюються диспозицією іншої норми кримінального закону - спричинення потерпілому ОСОБА_15 легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, що охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Колегія суддів з таким висновком не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Верховний Суд України у своїх рішеннях (№ 5-32кс12 від 31 січня 2012 року, № 5-26кс13 від 4 липня 2013 року, № 5-46кс13 від 14 листопада 2013 року, № 5-10кс14 від 26 червня 2014 року, № 5-12кс14 від 15 травня 2014 року) неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Відповідно до положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" при відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, - умисел є прямим, а якщо не бажає, але свідомо припускає їх настання, - умисел є непрямим. Вирішуючи питання про те, з яким (прямим чи непрямим) умислом діяв винуватий, тобто для з`ясування змісту і спрямованості умислу, необхідно зважати на сукупність всіх обставин учиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізацію поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, причини припинення злочинних дій, а й спосіб учинення злочину, засоби і знаряддя злочину. При цьому якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні дії винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

У кримінальному провадженні установлено, що 15 грудня 2015 року, приблизно о 05 годині 23 хвилин, ОСОБА_10 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля зупинки громадського транспорту по вулиці Задніпровській, 9-А у м. Запоріжжі, безпосередньо після вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 , діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на умисне вбивство двох осіб, використовуючи ніж, який знаходився при ньому, став наносити ОСОБА_14 , який намагався втекти з місця події, удари вказаним ножем у праве стегно. Тим самим, ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_15 згідно з висновком експерта №5216 від 31.12.2015р. дві рани в області правого стегна, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Однак, ОСОБА_10 , довести свій злочинний намір, направлений на умисне вбивство ОСОБА_15 , до кінця не зміг, з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_15 втік з місця вчинення злочину.

З пояснень потерпілого ОСОБА_15 та висновку судово-медичної експертизи №5216 від 31.12.2015р., останньому були спричинені в передню поверхню правого стегна дві рани, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. За своїм характером ці рані є колото-ріжучими, спричинені ножем.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 ці обставини не заперечував.

При ухваленні вироку судова колегія приймає покази потерпілого ОСОБА_15 щодо місця спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим (безпосередньо біля ОСОБА_12 ), оскільки вони є логічними, послідовними та не спростованими іншими доказами.

При цьому в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_15 пояснив, що він побіг від ОСОБА_10 , оскільки побачив в його руках ніж та почув на свою адресу погрози фізичної розправи. Наполягав, що він зупинився коли відчув слабкість через поранення у нозі та розумів, що ОСОБА_10 перестав його переслідувати. З яких причин ОСОБА_10 не зміг його наздогнати пояснити не зміг, при цьому вважає, що у останнього були усі можливості його наздогнати та вчинити всі необхідні дії для доведення злочину до кінця.

Характер, послідовність, динамічність дій ОСОБА_10 , його поведінка до, під час і після вчинення злочину, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_15 , механізм їх спричинення, знаряддя злочину, встановлені судом, свідчать про те, що ОСОБА_10 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого і вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого, однак злочинний результат (смертельний наслідок) не настав лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

З огляду на це районний суд не правильно розцінив діяння ОСОБА_10 як спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я, і дійшов хибного висновку, що за своїми ознаками це діяння становить склад злочину, передбачений частиною другою статті 125 КК, що виключає кваліфікацію його дій за частиною другою статті 15, частини другої статті 115 КК.

Слід ураховувати, що злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою і суб`єктивно реалізованою - особа зробила все необхідне, щоб здійснити ціль і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

У цьому випадку вольовий акт уже закінчений, наслідки, які не настали, не змінюють його змісту; особа робить останній крок, за яким закінчується панування над обставинами і свобода вибору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження поверненню на новий судовий розгляд, при якому суду належить ретельно дослідити докази по справі і дійти ґрунтовного висновку про направленість умислу засудженого та правильну юридичну оцінку скоєного ним злочину.

При новому розгляді кримінального провадження, необхідно врахувати вище викладене і при доведені вини ОСОБА_10 в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, виходити з того, що призначене покарання за даним вироком є м`яким, тобто таким, що не відповідає тяжкості скоєного, а також безпідставно зменшено розмір завданої потерпілій ОСОБА_7 моральної шкоди.

Разом з тим колегія суддів вважає необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 строк тримання під вартою у зв`язку із скасуванням вироку суду першої інстанції, для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у провадженні ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок колегії суддів Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_10 скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 залишити у вигляді тримання під вартою до 27 травня 2017 року включно.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4