Ухвала
іменем україни

20 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженого захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001076 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2016 року щодо нього,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Борисівки Бєлгородської обл. РФ, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 18 лютого 2011 року Золочівським районним судом Харківської обл. за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185; ч. 2 ст. 185 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців;
2) 11 червня 2012 року Харківським районним судом за ст. 391 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці 2 дні;
3) 27 січня 2015 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі статей 75, 76 цього Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 січня 2015 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняті і не погашені у встановленому законом порядку судимості за вчинення крадіжок, повторно вчинив аналогічний злочин за таких обставин.
19 лютого 2016 року близько 08.56 год. засуджений у маршрутному автобусі № 296, який рухався з селища П`ятихаток у напрямку центру м. Харкова, з кишені куртки водія ОСОБА_8 , яка висіла за водійським сидінням, таємно викрав кошти потерпілого у сумі 1350 грн. Після цього ОСОБА_5 вийшов з автобусу на зупинці громадського транспорту «Білгородське шосе» у м. Харкові та залишив місце злочину, а викраденим розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_8 матеріальної шкоди на вищевказану суму.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2016 року вирок місцевого суду змінено шляхом пом`якшення покарання, остаточно призначеного ОСОБА_5 на підставі ст. 71 КК України, до 6 років позбавлення волі. У решті вирок суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі, як випливає з її змісту, засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність при складанні призначених йому покарань за сукупністю вироків, фактично порушує питання про зміну судових рішень та призначення йому на підставі ст. 71 КК України остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На думку засудженого, оскільки обидва злочини, за які його засуджено цим та попереднім вироками, належать до злочинів середньої тяжкості, термін остаточного покарання не може перевищувати санкції ч. 2 ст. 185 КК України, тобто 5 років позбавлення волі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника, які у підсумку просили пом`якшити призначене покарання за сукупністю вироків, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд дійшов висновку про таке.
Згідно зі ст. 434 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України, а також виду і розміру покарання, призначеного йому за цей злочин, у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Доводи засудженого щодо неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків є неспроможними.
У результаті касаційного перегляду матеріалів кримінального провадження було встановлено, що вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 січня 2015 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки. Після постановлення цього вироку та до відбуття призначеного за ним покарання ОСОБА_5 вчинив новий злочин, за який його засуджено у даному кримінальному провадженні.
Виходячи з наведеного, відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання підлягають застосуванню правила складання покарань за сукупністю вироків, передбачені цією статтею. Відповідно до вказаних правил суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
На відміну від визначених у ч. 2 ст. 70 КК України правил складання покарань за сукупністю злочинів, при застосуванні норм ст. 71 цього Кодексу, незалежно від ступеня тяжкості злочинів, за які особу засуджено за кожним вироком, строк остаточного покарання не обмежений санкцією статті кримінального закону, що передбачає відповідальність за більш тяжкий із них.
Натомість, згідно з приписами ч. 2 ст. 71 КК України при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років.
У вказаних межах остаточне покарання згідно з ч. 4 цієї ж статті має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Максимально можливий загальний строк визначається у кожному конкретному випадку шляхом повного складання покарань за обома вироками.
За вказаними правилами до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, призначеного ОСОБА_5 за новим вироком, підлягало повному або частковому приєднанню покарання цього ж виду строком 5 років, призначене за попереднім вироком та не відбуте засудженим. Строк остаточного покарання у всякому разі мав бути більшим за 5 років та не міг перевищувати 6 років 6 місяців.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо складання покарань за сукупністю вироків, дотримався зазначених меж і правильно застосував норми ст. 71 КК України.
Незважаючи на допущене у вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 січня 2015 року порушення встановлених ч. 3 ст. 68 КК України обмежень, яке виразилось у призначенні ОСОБА_5 за вчинення замаху на злочин покарання у максимальних межах санкції частини статті кримінального закону, за якою його було засуджено, та вплинуло на призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальних повноважень ревізувати законність та обґрунтованість попереднього вироку, оскільки цей вирок не є предметом оскарження у межах даного кримінального провадження.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 26 червня 2016 року (з урахуванням змін, внесених апеляційним судом) та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2016 року щодо ОСОБА_5 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3