Справа № 338/762/16-к
Провадження № 11-кп/779/549/2016
Категорія ч. 1 ст. 121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000090 за апеляційною скаргою прокурора Богородчанського відділу Надвірнянської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2016 року, згідно якого:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, що має на утриманні четверо неповнолітніх дітей, працюючого слюсарем без оформлення трудових відносин, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, з призначенням покарання у виді обмеження волі строком один рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік, поклавши на нього згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

Задоволено цивільний позов прокурора, стягнуто з ОСОБА_7 на бюджетний рахунок Богородчанської райдержадміністрації 1 297,87 гривень витрат за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 .

Цим же вироком стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 551,20 гривень судових витрат, вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :
Прокурор в апеляційній скарзі просить оскаржений вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та за вказаною статтею призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Свою позицію мотивує тим, що вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Категорично не погоджується із позицією суду щодо кваліфікації дії ОСОБА_7 за ст. 124 КК України як умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони. Вказує, що висновки суду про наявність посягання з боку потерпілого на життя та здоров`я ОСОБА_7 базуються виключно на показаннях останнього, які є непослідовними, суперечать показанням інших свідків та іншим дослідженим в ході судового розгляду матеріалам (в тому числі протоколу слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_8 , безпосередніми свідками події ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ) Зазначає, що жоден свідок не підтвердив наявність повторного конфлікту, спровокованого ОСОБА_8 , та факт нанесення останнім ударів ОСОБА_7 . Показання обвинуваченого, на його думку, прямо вказують на наявність у нього умислу на спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень з мотивів ревнощів та помсти за раніше спричинені йому потерпілим тілесні ушкодження. Висновки суду з приводу того, що ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_12 зазіхнули на недоторканість житла підсудного ОСОБА_7 та на його особисту безпеку не базуються на жодних досліджених в судовому засіданні доказах та повністю спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 . Вважає безпідставними висновки суду про те, що при проведенні слідчих експериментів із свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було допущено порушення загальних принципів кримінального процесу, зокрема стосовно того, що допитані свідки не можуть спілкуватись та впливати на недопитаних свідків. Висновки вказаних слідчих експериментів при досліджені їх в судовому засіданні не ставились під сумнів жодним учасником судового розгляду, в тому числі і стороною захисту, а клопотання сторони обвинувачення про виклик осіб, які були залучені до проведення слідчих експериментів як понятих було відхилено судом. Необґрунтованою вважає позицію суду з приводу неврахування висновків слідчого експерименту проведеного із потерпілим ОСОБА_8 . Зазначає, що судом не дано належної оцінки та жодним словом не описано у вироку показання свідка ОСОБА_12 , який зазначив, що йому та свідку ОСОБА_16 , а також потерпілому ОСОБА_8 неодноразово погрожували невідомі особи з метою примусити їх відмовитись від показань наданих на досудовому розслідуванні. Стверджує, що безпідставна перекваліфікація дій ОСОБА_7 призвела до призначення йому явно м`якого покарання. Що судом при призначенні ОСОБА_7 покарання не дотримано вимог ст.ст. 50, 65 КК України. Зазначає, що судом не враховано тяжкість вчиненого злочину, його суспільно-небезпечні наслідки. Звертає увагу, що обставини вчинення злочину ОСОБА_7 свідчать про його підвищену суспільну небезпечність, так як після вчинення злочину він з місця події втік, жодних дій спрямованих на надання допомоги потерпілому не вживав. Що судом належним чином не враховано тяжкість наслідків, які настали внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 , зокрема ступінь тяжкості та характер заподіяних потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, загрозу для життя потерпілого, а також необхідність довготривалого лікування.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 умисно заподіяв тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_8 , перевищивши межі необхідної оборони.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

23 квітня 2016 року близько 05 год. 30 хв. на території господарства в АДРЕСА_1 , де обвинувачений проживає з дружиною та дітьми, між ОСОБА_8 , який самовільно серед ночі вдерся у володіння сім`ї, та ОСОБА_7 повторно протягом цієї ночі виник конфлікт на ґрунті ревнощів. Під час словесної перепалки ОСОБА_8 умисно наніс ОСОБА_7 удар рукою в обличчя та, поваливши ОСОБА_7 на землю, продовжив завдавати побоїв. ОСОБА_7 , діючи в умовах необхідної оборони, з метою свого захисту від протиправних посягань ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що іншим чином не здолає ОСОБА_8 , який був молодшим і фізично сильнішим, а також міг також розраховувати на підтримку своїх друзів ОСОБА_17 і ОСОБА_12 , які разом з ОСОБА_8 зазіхнули на недоторканість його житла та на його особисту безпеку, у кишені своєї куртки відкрив розкладний ніж, вивільнив руку і наніс ОСОБА_8 один удар в ділянку шиї зліва, заподіявши при цьому легке тілесне ушкодження, що викликало короткочасний розлад здоров`я.

Усвідомивши свою явну перевагу над ОСОБА_8 який, зазнавши поранення шиї та, побачивши у руках обвинуваченого ніж, розгубився, ОСОБА_7 , в процесі боротьби опинився над ОСОБА_8 , внаслідок чого обстановка захисту змінилась. Діючи з перевищенням меж необхідної оборони, з метою заподіяння ОСОБА_8 тяжкої шкоди, яка явно не відповідала небезпечності посягання, обвинувачений наніс потерпілому ще два проникаючі удари в ділянку живота, заподіявши при цьому тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечні для життя у момент їх спричинення.

В судове засідання потерпілий ОСОБА_8 не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про поважність причин свого неприбуття не повідомляв, клопотань про відкладення такого розгляду не надходило. Тому, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурорами підтримано доводи апеляційної скарги, з мотивів, викладених у ній, просять її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав її безпідставною, вважає вирок суду законним і обґрунтованим;

- захисник ОСОБА_10 просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду без змін.

В апеляційній скарзі прокурор просив дослідити усі докази, які були досліджені судом першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду в задоволенні такого клопотання колегією суддів відмовлено, оскільки, як вказав прокурор, такі докази були предметом дослідження в суді першої інстанції, мотивів щодо необхідності їх повторного дослідження ним не було наведено та таке не ґрунтується на вимогах ч. 3 ст. 404 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , висновок судово-медичної експертизи № 297 від 17 червня 2016 року (а.п. 114-115), висновок судово-медичної експертизи № 62 від 13 червня 2016 року (а.п. 85-86 ), висновок судової медико-криміналістичної експертизи № 142 від 13 липня 2016 року (а.п. 116-118), протокол огляду місця події від 23 квітня 2016 року (а.п. 151-155, 90), висновок судово-цитологічної експертизи № 88 від 23 травня 2016 року (а.п. 144-145), протокол огляду куртки чоловічої, яка належить ОСОБА_7 і в якій він був одягнутий у момент скоєння інкримінованих дій, від 23 квітня 2016 року (а.п. 147).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що 23 квітня 2016 року близько 03 год. 30 хв. серед ночі до будинку під`їхав автомобіль і у двері почувся сильний грюкіт. Коли відчинив двері, побачив ОСОБА_8 , який самовільно зайшов до будинку і відразу наніс удар йому в обличчя, а тоді продовжив завдавати побоїв руками та ногами по обличчю і тілу. Коли він намагався захиститись і нанести удари у відповідь, до ОСОБА_8 у його побитті приєднався ОСОБА_17 , який також декілька раз копнув його. У хаті зчинився шум, крик, внаслідок цих подій пробудились діти. Після цього ОСОБА_8 та ОСОБА_17 припинили його бити. Йому було відомо про те, що ОСОБА_8 у період, коли вони з дружиною ОСОБА_19 перебували деякий час у сварці, підтримував з нею стосунки. Тому на його запитання, як пояснити таку поведінку, дружина сказала викликати поліцію. Після цього він вийшов з будинку і на власному автомобілі поїхав до іншого свого будинку. Через 20-30 хв. він повернувся і побачив, що ОСОБА_8 з своєю компанією сиділи за столом в будинку і розпивали спиртне. ОСОБА_8 запропонував йому випити на знак примирення, але він відмовився і зайшов у іншу кімнату, де вклав спати дітей. Коли через якийсь час знову вийшов з будинку, то на вулиці побачив ОСОБА_8 , котрий чіплявся до його дружини. Він приревнував і покликав ОСОБА_8 поговорити про те, що відбувається. Потерпілий підійшов до нього, вів себе зухвало і їх розмова відразу переросла у сварку, під час якої ОСОБА_8 наніс йому удар рукою в обличчя. Від отриманого удару він заточився, а ОСОБА_8 повалив його на землю та продовжив наносити удари, нахилившись над ним. Під час падіння його руки знаходились в кишенях і, впавши на поли куртки, він не відразу зміг їх звільнити. В кишені куртки, яку він тоді одяг, виходячи з будинку, знаходився розкладний ніж, котрий він часто носить з собою на роботу, бо працює слюсарем і користується ним при потребі. Тримаючи руку в кишені куртки, не маючи відразу змоги витягнути її, він у кишені відкрив ніж, вивільнив руку і, перебуваючи у положенні на спині, наніс ОСОБА_8 , який нахилявся над ним, ножем, який був у правій руці, ковзаючий удар у ділянку горла. Після цього ОСОБА_8 закричав, кличучи на допомогу своїх товаришів, а він, продовжуючи боротьбу, наніс удар ножем у живіт. Скільки ударів в живіт наніс категорично ствердити не міг, бо був у стані емоційного збудження. Коли на крик ОСОБА_8 вибігли ОСОБА_17 і ОСОБА_12 , то почали його копати, однак він вирвався і пішов до ріки.

Показання обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів є належними, допустимими та достовірними доказами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілого ОСОБА_8 про те, що напередодні події увечері проводив час з друзями ОСОБА_17 , його дівчиною ОСОБА_18 , а також ОСОБА_12 та іншими, розпиваючи спиртне. Протягом вечора він кілька разів розмовляв з ОСОБА_19 по телефону, з якою тоді підтримував стосунки. Йому було відомо, що ОСОБА_19 не живе з своїм чоловіком і має намір розлучитись. Колись у розмові вона скаржилась на чоловіка, що він грубо з нею поводиться. З ОСОБА_7 був знайомий. Будучи напідпитку близько 2 год. вирішив провідати ОСОБА_21 вдома і вмовив своїх друзів поїхати з ним. З цією метою викликали таксі та поїхали у с. Нивочин. Прибувши на місце, він почав стукати у двері та вікна, а коли двері відчинив ОСОБА_7 він вдарив його кулаком в обличчя, висловлюючи претензії, чому він тут ночує. Між ними виникла короткочасна бійка, яку припинили решта присутніх. Він з друзями сіли у хаті за стіл і запропонував випити горілки, яку привезли з собою. ОСОБА_7 відмовився з ними пити, пішов до дітей у іншу кімнату, а потім вийшов з будинку і кудись поїхав машиною. ОСОБА_19 сіла з ними за стіл і підтримувала розмову. Повернувшись через 30 хв. ОСОБА_7 знову зайшов до хати і пішов у кімнату до дітей. В той час він разом з ОСОБА_19 вийшли на вулицю і сіли на лавку під хатою поговорити. Через деякий час з будинку вийшов ОСОБА_7 і між ними зав`язалась розмова. ОСОБА_19 пішла в будинок. Коли вони з ОСОБА_7 дещо відійшли від будинку, їх розмова перейшла у сварку. Під час конфлікту він наніс ОСОБА_7 удар рукою в обличчя і, поваливши його на землю, ще кілька раз вдарив. Обвинувачений чинив опір, крутився під ним і несподівано він відчув удар гострим предметом по шиї, почув як потекла кров. Він втратив контроль над ситуацією, намагався встати і відчув удар гострим предметом в живіт, після чого почав кричати і кликати на допомогу. Що відбувалось далі пригадати не міг, оскільки після отримання ножового поранення перебував у шоковому стані, а також того вечора був добряче п`яним. Пояснив також, що на досудовому розслідуванні давав дещо інші показання, оскільки мав злість на ОСОБА_7 за те, що зазнав ножових поранень. Оскільки заподіяна йому шкода обвинуваченим відшкодована, у справі приватного обвинувачення за скаргою ОСОБА_7 вони примирились, він просив не притягати ОСОБА_7 до суворої відповідальності.

Вказані показання потерпілого ОСОБА_8 є належними, допустимими та достовірними доказами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_17 про те, що увечері напередодні події разом з ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 та іншими особами проводили час, розпиваючи спиртні напої. Протягом дня та вечора ОСОБА_8 неодноразово брав у нього телефон, щоб телефонувати до ОСОБА_19 , з якою на той час підтримував стосунки. Близько 2 год. ночі ОСОБА_8 вирішив навідати ОСОБА_19 і попросив їх поїхати з ним. Вони погодились і на таксі вирушили до с. Нивочин. Прибувши на місце побачили, що у будинку світло не світилось. ОСОБА_22 став грюкати у двері та кричати доти, поки їх не відчинив ОСОБА_7 . Тоді ОСОБА_8 зчинив з ним бійку, яка скоро припинилась. Вони всі зайшли до будинку і ОСОБА_8 запропонував сісти за стіл та випити спиртне, яке вони привезли з собою. ОСОБА_7 відмовився з ними пити і вийшов у кімнату до дітей, а незабаром вийшов з будинку і поїхав геть на власному автомобілі. ОСОБА_23 спиртне з ними не розпивала, але сиділа і підтримувала розмову. Через 20-30 хв. ОСОБА_7 повернувся. ОСОБА_8 та ОСОБА_19 в той час вийшли на вулицю. Він також вийшов і побачив, що ОСОБА_8 з ОСОБА_21 сиділи на лавці, а ОСОБА_7 стояв біля своєї машини і про щось розмовляли. Він повернувся у будинок. Через деякий час до будинку повернулась і ОСОБА_19 та сказала, що потерпілий та обвинувачений спокійно спілкуються. Незабаром він почув крик ОСОБА_8 про допомогу. Він з ОСОБА_12 негайно кинулись на двір. Там побачив, що на відстані 6-7 метрів від будинку ОСОБА_8 та ОСОБА_7 боролись на землі, при цьому ОСОБА_7 був зверху над ОСОБА_8 .. Підбігши, він схопив ОСОБА_7 за комір куртки та відкинув його з ОСОБА_8 , а той, піднявшись, почав тікати. За ОСОБА_7 кинувся ОСОБА_12 , а він обернувся, щоб допомогти ОСОБА_8 , який кричав, а одяг його був просякнутий кров`ю. Почалась паніка, вони занесли ОСОБА_8 до будинку та намагались надати йому допомогу, викликали швидку. В той час до будинку зайшов син обвинуваченого ОСОБА_24 і сказав, що на місці події знайшов ніж. До того він ножа у руках ОСОБА_7 не бачив.

Показання свідка ОСОБА_17 також є належними, допустимими та достовірними доказами.

Так само, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_18 , яка підтвердила показання свідка ОСОБА_17 .

Аналогічно, колегія суддів вважає показання свідка ОСОБА_18 належними, допустимими та достовірними доказами.

На думку колегія суддів, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_19 , яка пояснила, що одружена з ОСОБА_7 і разом виховують п`ятеро дітей, четверо з яких їх спільні діти і один син народжений до шлюбу. Протягом певного періоду, протягом близько 2-х місяців, вони з чоловіком були у сварці і в той період вона познайомилась з ОСОБА_8 та підтримувала з ним стосунки. Чоловік знав про ці відносини, оскільки вони обговорювали можливість розлучення. Однак, поступово відносини з чоловіком налагоджувались. 22 квітня 2016 року чоловік разом з сином ОСОБА_25 близько 19 год. повернулись з роботи, до них повернув брат і вони разом вечеряли. Близько 20 год. їй зателефонував ОСОБА_26 і сказав, що хоче приїхати у гості. Вона повідомила його, що вдома чоловік і просила не приїжджати. Близько 22-23 год. вони полягали спати. Приблизно о 3 год. 30 хв. чоловік розбудив її і сказав, що до будинку під`їхала якась машина та пішов відчиняти двері, а вона продовжувала лежати в ліжку. Потім почула шум, вийшла з кімнати і побачила, що ОСОБА_8 з ОСОБА_17 били чоловіка. Вона та син ОСОБА_27 стали розбороняти бійку і таким чином побиття припинилось. Після того чоловік вийшов з будинку і кудись поїхав, а ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 зайшли у будинок та сіли за стіл, щоб випити спиртного, яке привезли з собою. Через деякий час чоловік повернувся до будинку і ОСОБА_8 запропонував йому випити за примирення, але той відмовився і зайшов у кімнату до дітей. ОСОБА_8 покликав її на вулицю поговорити і вони сіли на лавку під хатою. Через кілька хвилин з будинку вийшов ОСОБА_28 та став розмовляти з ОСОБА_8 . Замерзнувши, вона зайшла до хати. Незабаром, почула крик ОСОБА_8 , який вигукував «бурий, рятуй». ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , син ОСОБА_27 та вона вибігли на вулицю. Побачила, що ОСОБА_26 лежав на землі з одного боку, а ОСОБА_29 з іншого, біля них уже були ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , від яких ОСОБА_7 утік, а ОСОБА_30 закривавленого занесли до будинку та викликали швидку допомогу. Вказала, що того вечора ніяких дзвінків до ОСОБА_8 зі скаргами на чоловіка не робила, а коли той увечері телефонував, просила його не приїжджати, бо стосунки з чоловіком налагодила.

Показання свідка ОСОБА_19 колегія суддів вважає належними, допустимими та достовірними доказами.

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання неповнолітнього свідка ОСОБА_20 про те, що близько 4 год. ночі почув шум і крик. Він вийшов з кімнати, у якій спав з батьком та братом і побачив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_17 у іншій кімнаті били його батька, який упав на ліжко, де спала сестра і оборонявся. Він з матір`ю почали кричати на нападників і ОСОБА_8 та ОСОБА_17 припинили побиття. Батько запитав маму, як це розуміти, на що вона сказала викликати поліцію. Після того батько вийшов з будинку і поїхав геть. ОСОБА_8 з компанією зайшли до будинку, сіли за стіл. ОСОБА_8 знав раніше, оскільки той декілька раз приїжджав до їх двоюрідної сестри ОСОБА_31 , а також спілкувався з мамою. Того вечора близько 23 год. ОСОБА_8 телефонував до матері і говорив, що хоче приїхати, то він брав трубку і сказав останньому, щоб не приїжджав, оскільки батько з мамою помирились. Коли мама з ОСОБА_8 розмовляли на вулиці, до будинку повернувся тато. Мама зайшла до хати, а за кілька хвилин почувся крик. ОСОБА_17 та ОСОБА_12 кинулись до дверей, а він вибіг разом з ними. Побачив, що ОСОБА_8 з батьком боролись. ОСОБА_17 та ОСОБА_12 намагалися також вдарити ногою батька, але той утік.

Вказані показання неповнолітнього свідка ОСОБА_20 є належними, допустимими та достовірними доказами.

Так само, обґрунтовано суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_12 про те, що протягом дня та вечора відпочивав у компанії ОСОБА_17 , ОСОБА_8 та дівчат у смт Богородчани. Близько 1 год. ночі ОСОБА_8 попросив їх поїхати з ним до ОСОБА_23 , з якою він на той час зустрічався і яка, з його слів, перебувала у процесі розлучення з своїм чоловіком, аби захистити її від чоловіка, який її б`є. Вони погодились і на автомобілі таксі поїхали у с. Нивочин, де раніше вже бували. Приїхавши до будинку ОСОБА_8 , який через стан сп`яніння був у неадекватному стані, почав вигримувати у вікна та двері будинку, грюкав довго, поки двері не відчинив ОСОБА_7 . ОСОБА_8 відразу почав кричати на ОСОБА_7 і зчинив з ним бійку, бились сильно і його намагання розборонити їх не відразу вдались. ОСОБА_17 під час конфлікту упав на ліжко, де спала дитина. У хаті зчинився лемент. Після завершення бійки ОСОБА_28 був побитий до крові, пішов у сусідню кімнату до дітей, а усі присутні, в тому числі і ОСОБА_32 сіли за стіл та почали спілкуватись і розпивати горілку, яку привезли з собою. Через деякий час ОСОБА_29 вийшов з будинку і куди подівся йому не було відомо. Приблизно через 30 хв. обвинувачений повернуся, відмовився з ними випити, знову зайшов у кімнату до дітей, а коли виходив, то покликав з собою ОСОБА_8 поговорити. Разом з ОСОБА_8 на вулицю вийшли ОСОБА_32 та ОСОБА_17 .. ОСОБА_17 скоро повернувся, сказав, що говорять біля машини нормально, через деякий час до хати зайшла також ОСОБА_32 . Через 10-15 хв. ОСОБА_17 почув крики ОСОБА_33 «бурий» і відразу кинувся до виходу. Він вибіг зразу після ОСОБА_17 і побачив, що на землі лежали ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . При цьому ОСОБА_7 знаходився над ОСОБА_8 , який своїми руками утримував руку ОСОБА_7 ОСОБА_17 , підскочивши, відкинув ОСОБА_7 на бік, а той піднявшись на ноги побіг в його сторону. Він кинувся навздогін за ОСОБА_7 , намагався його вдарити ногою, а той обернувся і кинув у нього якимось предметом, як з`ясувалось - ножем. Він припинив бігти за ОСОБА_7 і разом з ОСОБА_17 занесли ОСОБА_8 до будинку та викликали швидку. Пізніше ОСОБА_24 зайшов і повідомив, що знайшов ніж на місці події.

Колегія суддів вважає показання свідка ОСОБА_12 належними, допустимими та достовірними доказами.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку сукупність письмових та інших доказів по кримінальному провадженню після їх дослідження, з яких вбачається наступне.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 297 від 17 червня 2016 року (а.п. 114-115) у потерпілого ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у виді двох проникаючих ран в ділянці живота з ушкодженням печінки, що супроводжувалися масивною внутрішньою кровотечею, а також одної рани в ділянці шиї зліва, що викликали необхідність проведення операції ревізії очеревної порожнини, ушивання рани печінки, туалет та дренування черевної порожнини, ПХО та ушивання різаних ран черевної стінки та шиї. Вказані тілесні ушкодження можуть відповідати терміну, вказаному у постанові. Дві проникаючі рани в ділянці живота з ушкодженнями печінки, що супроводжувались масивною внутрішньою кровотечею, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент спричинення. Рана в ділянці шиї зліва відноситься до легких тілесних ушкоджень, що викликало короткочасний розлад здоров`я.

З висновку судово-медичної експертизи № 62 від 13 червня 2016 року (а.п. 85-86) вбачається, що у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у виді синця в ділянці правої руки, синця у ділянці передньої поверхні лівої половини грудної клітки; забій з травматичним набряком м`яких тканин та синцем в ділянці правого ока; підкон`юктивальний крововилив в ділянці правого очного яблука, які утворились від дії тупих твердих предметів, могли утворитись як при нанесенні не менш 5-ти ударів тупими твердими предметами у вказані ділянки тіла, так і при ударах вказаними ділянками тіла до таких, можуть відповідати терміну вказаному у постанові і відносяться до легких тілесних ушкоджень. Так як при виписці зі стаціонару у ОСОБА_7 утримується неврологічна симптоматика, амбулаторно після стаціонару він не лікувався, наслідок черепно-мозкової травми невідомий, вирішити питання про характер черепно-мозкової травми та її ступінь тяжкості експерт не змогла.

Відповідно до висновку судової медико-криміналістичної експертизи № 142 від 13 липня 2016 року (а.п. 116-118) на підставі проведеного дослідження одягу потерпілого ОСОБА_8 , та ножа, які були представлені у розпорядження експерту встановлено, що на комірі куртки зліва, передній поверхні футболки справа виявлено по одному колото-різаному пошкодженню, які за розташуванням зіставляються відповідно з ділянками ран шиї зліва і однієї із ран передньої черевної стінки потерпілого та були заподіяні плоским колюче-ріжучим предметом, що має обушок і лезо. Утворення колото-різаного пошкодження на комірі куртки не супроводжувалось пошкодженням футболки, при утворенні колото-різаного пошкодження на передній поверхні футболки не була пошкоджена куртка - можливо при її розстібнутому стані. При заподіянні однієї з ран передньої черевної стінки потерпілого не був пошкоджений одяг, або через утворене пошкодження на футболці був проведений розріз при її знятті під час надання медичної допомоги. Досліджені на одязі колото-різані пошкодження могли бути заподіяні ножем, поданим на експертизу. Під час нанесення ударів ножем потерпілий був обернений до підозрюваного передньою чи переднє-лівою поверхнею тіла і міг перебувати при цьому як у горизонтальному, так і у вертикальному положенні.

Згідно із протоколом огляду місця події від 23 квітня 2016 року (а.п. 151-155, 90) на території господарства по АДРЕСА_2 на землі виявлено і вилучено ніж загальною довжиною 17,5 см, довжина леза 8,5 см з коричневою ручкою, який постановою слідчого від 23 квітня 2016 року визнаний речовим доказом.

Як вбачається з висновку судово-цитологічної експертизи № 88 від 23 травня 2016 року (а.п. 144-145) при дослідженні слідів на клинку та ручці розкладного ножа, вилученого з місця події, знайдено кров людини, яка за серологічними дослідженнями могла походити від особи (осіб), в крові якої міститься антиген Н системи АВО, що не виключає походження цієї крові як від потерпілого ОСОБА_8 , так і від обвинуваченого ОСОБА_7 .

Протоколом огляду куртки чоловічої, яка належить ОСОБА_7 і в якій він був одягнутий у момент скоєння інкримінованих дій, від 23 квітня 2016 року (а.п. 147), встановлено, що на передній частині чоловічої фуфайки утепленої з тканини синього кольору, з зовнішньої сторони в районі правої кишені знаходиться розріз тканини довжиною 3,5 см і шириною 1,5 см.

Колегія суддів вважає вищевикладені докази, які були предметом дослідження в суді першої інстанції, належними, допустимими та достовірними.

Також, колегія суддів погоджується з наданим судом першої інстанції аналізом вказаної сукупності доказів, які у взаємозв`язку, поза всяким розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення при викладених у оскарженому вироку обставинах з відповідною правовою кваліфікацією дій за ст. 124 КК України.

При цьому, судом першої інстанції переконливо обґрунтовані висновки суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 124 КК України як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.

При перевірці доводів апеляційної скарги прокурора щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 судом першої інстанції за ст. 124 КК України, колегія суддів враховує правові позиції Верховного суду України, які викладені у постанові судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 17 грудня 2015 року у справі № 5-125кс15 з якої вбачається, що закріплене в статті 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя статті 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним нанесенням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Доводи прокурора про те, що висновки суду про наявність посягання з боку потерпілого на життя та здоров`я обвинуваченого базуються виключно на його показаннях, спростовуються поясненнями, даними потерпілим ОСОБА_8 в судовому засіданні суду першої інстанції. Він вказав, що коли вони з ОСОБА_7 дещо відійшли від будинку, їх розмова перейшла у сварку. Під час конфлікту він наніс удар ОСОБА_7 удар рукою в обличчя і, поваливши його на землю, ще кілька раз вдарив. Обвинувачений чинив опір, крутився під ним.

Твердження прокурора про те, що показання ОСОБА_7 з приводу того, що він за ревнував і хотів з`ясувати з ОСОБА_8 стосунки прямо вказують про наявність умислу на спричинення останньому тілесних ушкоджень з мотивів ревнощів та помсти за раніше спричинені йому потерпілим тілесних ушкоджень, є помилковим.

Аналізуючи сукупність доказів у кримінальному провадженні, колегія суддів, дійшла висновку, що умисел ОСОБА_7 був спрямований не на заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_8 , а на припинення протиправних дій з боку останнього, а саме протизаконного насильства, що полягало в нанесенні ударів. ОСОБА_7 заподіяв тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_8 з метою захисту.

Оскільки суспільно небезпечне посягання з боку потерпілого ОСОБА_8 могло бути негайно відвернене чи припинене шляхом заподіяння йому шкоди, у ОСОБА_7 незалежно від можливості уникнути посягання або звернутися за допомогою, було право на необхідну оборону.

Так, ОСОБА_7 усвідомлював, що іншим чином не здолає ОСОБА_8 , оскільки той молодший і фізично сильніший, може розраховувати на підтримку своїх друзів ОСОБА_17 і ОСОБА_12 , враховуючи при цьому, що попередню сутичку між ними з ініціативи ОСОБА_8 було припинено за допомогою інших осіб, та те, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Прокурор в апеляційній скарзі, не погоджуючись з перекваліфікацією судом першої інстанції дій ОСОБА_7 на ст. 124 КК України, зазначає, що висновки суду з приводу того, що ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_12 зазіхнули на недоторканість житла ОСОБА_7 та його особисту безпеку не базуються на жодних досліджених в судовому засіданні доказах, оскільки свідки вказали, що ОСОБА_32 , яка є власником житлового будинку в АДРЕСА_2 та яка протягом близько двох останніх місяців до події зустрічалась із потерпілим ОСОБА_8 , розмовляючи тієї ночі з останнім по телефону сама запросила його до себе додому та попросила, щоб він приїхав та допоміг їй, оскільки її чоловік ОСОБА_29 б`є її та дітей.

Безумовно, те, що ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_12 зазіхнули на недоторканість житла ОСОБА_7 та його особисту безпеку, має значення для кримінального провадження. Проте, встановлення такого факту саме по собі не впливає на висновок про винність ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій, оскільки предметом з`ясування, дослідження та оцінки в даному випадку є подія кримінального правопорушення щодо діяння ОСОБА_7 , яке полягало у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , згідно пред`явленого обвинувачення.

В той час, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Твердження прокурора про те, що свідки вказали, що ОСОБА_19 , розмовляючи тієї ночі з ОСОБА_8 по телефону сама запросила його до себе додому та попросила, щоб він приїхав та допоміг їй, оскільки її чоловік ОСОБА_29 б`є її та дітей, спростовується поясненнями потерпілого та свідків, наданими в судовому засіданні. Так, свідок ОСОБА_19 зазначила, що близько 20 год. їй зателефонував ОСОБА_26 і сказав, що хоче приїхати у гості, однак вона повідомила його, що вдома чоловік і просила не приїжджати. З показань потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_20 та ОСОБА_12 вбачається, що вони таке однозначно не стверджували.

Висновки слідчих експериментів із свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суд першої інстанції при постановленні вироку не взяв до уваги, а також вважав необґрунтованими посилання сторони обвинувачення на протокол слідчого експерименту проведеного із потерпілим ОСОБА_8 .

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначив мотиви неврахування цих доказів.

Щодо доводів прокурора відносно того, що висновки слідчих експериментів із свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 при досліджені їх в судовому засіданні не ставились під сумнів жодним учасником судового розгляду, в тому числі і стороною захисту, а клопотання сторони обвинувачення про виклик осіб, які були залучені до проведення слідчих експериментів як понятих було відхилено судом, колегія суддів зазначає наступне.

Незалежно від наявності чи відсутності в учасників судового розгляду сумнівів щодо належності, допустимості, достовірності доказів і подання ними у зв`язку такими сумнівами клопотань суд, відповідно до положень ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Оскільки, згідно з ст. 240 КПК України, слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та, відповідно, метою слідчих експериментів, в даному випадку, фактично була перевірка показань раніше допитаних свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12 шляхом отримання повторних показань, згідно з ч. 1 ст. 224 КПК України, кожний з цих свідків мав допитуватися окремо, без присутності іншого.

Двоє допитаних осіб, в даному випадку свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , могли б бути присутні водночас, виключно, під час проведення такої слідчої (розшукової) дії як одночасний допит, що здійснюється для з`ясування причин розбіжностей у показаннях таких осіб, в порядку ч. 9 ст. 224 КПК України.

Зважаючи на те, що під час проведення слідчих експериментів були присутні одночасно двоє свідків, як ОСОБА_13 , так і ОСОБА_12 , колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх висновки до уваги.

Щодо твердження прокурора про те, що висновком судово-імунологічної експертизи речових доказів № 348 від 17 травня 2016 року не спростовується висновок слідчого експерименту проведеного із потерпілим ОСОБА_8 , то колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції з приводу його неврахування правильним, оскільки, як ним і зазначено, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 сам заперечив вказані під час його проведення показання.

Як зазначив прокурор в апеляційній скарзі, судом не надавалася оцінка у вироку показанням свідка ОСОБА_12 , який зазначив, що йому та свідку ОСОБА_16 , а також потерпілому ОСОБА_8 погрожували невідомі особи з метою примусити їх відмовитись від показань наданих на досудовому розслідуванні. Проте, такі показання жодним чином не впливають на висновок про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Крім того, з заявою чи повідомленням про вчинення щодо нього кримінального правопорушення ОСОБА_12 до уповноважених органів не звертався, про що сам повідомив суд першої інстанції, також не вказував на конкретних осіб.

Щодо розбіжностей у показаннях наданих під час досудового розслідування та в судовому засіданні, колегія суддів зазначає, що в незалежності від наданих показів потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_12 під час досудового розслідування, відповідно до приписів ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Свідки попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Показань чи документів, які б підтверджували нечесність свідків стороною обвинувачення не наведено, немає жодних підстав вважати їх такими, що не відповідають дійсності.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора про те, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та виходячи з конкретних обставин справи, зробив правильний висновок про кваліфікацію дій обвинуваченого за ст. 124 КК України та призначив покарання, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України - є достатніми, справедливими і необхідними для його виправлення та для запобігання вчинення злочинів як ним, так і іншими особами.

Отже, з урахуванням наведеного, підстави для скасування вироку суду за мотивами викладеними в апеляційній скарзі, відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б бути безумовною підставою для скасування чи зміни вироку колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора Богородчанського відділу Надвірнянської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 за ст. 124 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4