Справа № 755/3506/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
"26" липня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву-звернення заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_3 про внесення змфн до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2017 у провадженні за клопотанням начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України ОСОБА_4 про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України,

в с т а н о в и в :
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва (суддя ОСОБА_5 ) від 20.04.2017 було задоволено вказане клопотання заявника та визначено, що відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним вироком Центрального районного суду міста Волгограда Російської Федерації від 21.05.2015 року з урахуванням апеляційної ухвали Волгоградського обласного суду Російської Федерації від 23.12.2015 року, передбачена ч.2 ст.15 КК України, ч.3 ст.307 КК України.

Також, цим же судовим рішенням визначено строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі вироку Центрального районного суду міста Волгограда Російської Федерації від 21.05.2015 року з урахуванням апеляційної ухвали Волгоградського обласного суду Російської Федерації від 23.12.2015 року 12 (дванадцять) років позбавлення волі із застосуванням ст.69 КК України без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обчислено з 21.05.2015 року.

Приймаючи це судове рішення суд виходив з такого (дослівно): «відповідно до положень ч. 1 ст. 7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Виконуючи вищевказані вимоги, а також положення ч. 3 ст. 603 КПК України, якою на суд покладено обов`язок встановити чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зазначає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970, які ратифіковані Україною 22.09.1995 та 26.09.2002 відповідно.

Згідно із ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.

Крім того, згідно до ст.10 «Конвенції про передачу засуджених осіб» від 21.03.1983 року, у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.

Однак, якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироці для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Відповідно до ч.1 ст.11 вищевказаної конвенції, у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган:

a) повинен врахувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку;

b) не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом;

c) повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі;

d) не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.

Згідно з ч.3,4 ст.610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.

З клопотання поданого начальником Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України ОСОБА_4 вбачається, що воно відповідає вимогам ч.4 ст.610 КПК України.

Як вбачається, з вироку Центрального районного суду м.Волгограда Російської Федерації від 21.05.2015 року з урахуванням апеляційної ухвали Волгоградського обласного суду від 23.12.2015 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.30 КК РФ, ч.5 ст.228.1 КК РФ, тобто дії останнього кваліфіковані судом іноземної держави, як замах на незаконний збут наркотичних засобів, групою осіб за попередньою змовою, в особливо великому розмірі.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів клопотання та додатків до нього ОСОБА_6 є громадянином України та відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_1 виданого Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві 01 серпня 2006 року останнім місцем його реєстрації є АДРЕСА_1 .

Поряд з цим, відповідно до заяви ОСОБА_6 , останній має бажання не відбутий строк покарання відбувати на території України.

Відповідно до законодавства України, відповідальність за вищевказане кримінальне правопорушення передбачене ч.3 ст.307 КК України, а саме: «незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів в особливо великих розмірах».

Крім того, необхідно врахувати ту обставину, що злочин не було доведено до кінця, з причин, які не залежали від волі особи, а отже необхідно застосувати ч.2 ст. 15 КК України: «Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі».

Відповідно до ч.3 ст.68 КК України, за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Враховуючи що вироком Центрального районного суду міста Волгограда Російської Федерації від 21.05.2015 року з урахуванням апеляційної ухвали Волгоградського обласного суду Російської Федерації від 23.12.2015 року, ОСОБА_6 призначено покарання із застосування ст.64 КК РФ у виді 12 років позбавлення волі, суддя Дніпровського районного суду м.Києва приходить до висновку про визначення строку покарання засудженому ОСОБА_6 , аналогічного до призначеного вироком іноземної держави у виді 12 років позбавлення волі без застосування положень ст.69 КК України, оскільки вказаний строк покарання знаходиться в межах санкції ч.3 ст.307 КК України».

12.07.2017 до суду надійшла дана заява заявника про виправлення описок в мотивувальній чатсині цієї ухвали, яка обумовлена тим, що керуючись ст. 606 Кримінального процесуального кодексу України, ст. З Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 13.12.2016 за № 06-143994/16 наказом від 15.02.2017 № 395/5 Міністерством юстиції України прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого вироком російського суду громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 609 КПК України Міністерство юстиції України в разі прийняття рішення про прийняття громадянина України, засудженого судом іноземної держави, для подальшого відбування покарання на території України звертається до суду з клопотанням про приведення покарання, призначеного вироком суду іноземної держави, у відповідність із законодавством України.
22.02.2017 відповідно до ч. 1 ст. 610 КПК України Міністерство юстиції України звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про приведення вироку Центрального районного суду м. Волгограда від 21.05.2015 з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Волгоградського обласного суду від 23.12.2015, яким ОСОБА_6 засуджено до 12 років позбавлення волі, у відповідність із законодавством України.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2017 покарання, призначене ОСОБА_6 вироком російського суду, було приведено у відповідність із законодавством України та постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 15 ч. З ст. 307 КК України до 12 років позбавлення волі.
Однак, як вбачається з зазначеної ухвали, Дніпровський районний суд м. Києва, розглянувши клопотання Міністерства юстиції України по суті, допустив ряд технічних помилок у мотивувальній частині ухвали, що унеможливлює її подальше направлення Міністерству юстиції Російської Федерації, як того вимагають норми ч. 5 ст. 609 КПК України.
Так, незважаючи на те, що клопотання Мін`юстом подавалось до Дніпровського райсуду м. Києва відповідно до статей 606-610 КПК України, суд керувався положеннями статей 602, 603 КПК України, які не можуть бути застосовані у даному судовому провадженні.
Статті 602, 603 КПК України передбачають розгляд питань про визнання та виконання вироків судів іноземних держав на території України у разі наявності відповідного клопотання компетентного органу іноземної держави, складеного відповідно до вимог міжнародного договору, однак, у даному випадку Мін`юст України звертався до суду з клопотанням про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України у зв`язку з прийняттям рішення про прийняття ОСОБА_6 , в Україну для подальшого відбування покарання, призначеного вироком російського суду, що передбачено ст. 610 КПК України.
Крім того, при розгляді клопотання Мін`юсту Дніпровський районний суд м. Києва керувався Європейською конвенцією про міжнародну дійсність кримінальних вироків 1970 року, в той час, коли Російська Федерація не є учасницею цієї Конвенції.

На підставі вищевикладеного заявник просить вжити відповідних заходів щодо внесення змін до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2017, якою приведено у відповідність із законодавством України покарання, призначене ОСОБА_6 вироком Центрального районного суду м. Волгограда від 21.05.2015 з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Волгоградського обласного суду від 23.12.2015, з огляду на що, у справі для розгляду даного звернення було призначено вдіповдіне судове засідання, у яке учасники провадження не з`явилися, однак суд враховуючи норми ст.ст. 22, 26, ч. 2 ст. 379 КПК України приходить до висновку, що їх неприбуття не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень та, як наслідок, дослідивши матеріали провадження, заяву заявника з додатками, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України, суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

При цьому, однією з гарантій забезпечення правової впевненості, елементом стабільності судового рішення та його законної сили є його незмінність. Суд, який ухвалив (постановив) рішення, після його проголошення, не має права його змінити або скасувати, оскільки згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005, одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Допущені ж в судовому рішенні помилки, внаслідок яких воно стає незаконним і необґрунтованим, виступають підставою для зміни і скасування рішення в апеляційному і касаційному порядку та у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Незмінність є елементом законної сили судового рішення суду, але не правовим наслідком набрання ним цієї сили.

Вона є властивістю рішення суду як процесуального документа, як акту правосуддя, що набувається ним незалежно від набрання законної сили.

Моменти набрання судовим рішенням законної сили та виникнення у нього властивості незмінності різні.

Незмінним судове рішення стає ще до набрання ним законної сили.

Статичний елемент законної сили судового рішення (стабільність рішення) не вичерпується виключністю та неспростовністю, а включає в себе також властивість незмінності.

У зв`язку з чим передбачену ст. 379 та ч. 5 ст. 371 КПК України можливість усунення судом окремих недоліків свого рішення не можна вважати його зміною.

Саме тому у ньому можуть бути виправлені описки та арифметичні помилки.

Так, описка це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка управописі, у розділових знаках тощо).

Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер.

До таких належать написання ПІБ, найменувань речей, предметів, майна, зазначення дат та строків.

Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінки слів, застосування русизмів та діалектизмів тощо.

У цьому ж випадку, на думку суду, доводи звернення заявника зводяться до того, що в судовому рішенні допущено такі помилки, внаслідок яких воно стає незаконним і необґрунтованим, що виступає підставою для зміни і скасування рішення в апеляційному і касаційному порядку та у зв`язку з нововиявленими обставинами, однак не є передумовою для виправлення у ньому описок у порядку ст. 379 КПК України, так як заявник фактично просить змінити повністю мотивувальну частину виклавши протилежно інші мотиви від тих, якими суд керувався при прийнятті відповідної ухвали, а тому така заява не може бути задоволена.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-372, 376, 379 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :
У задоволенні заяву-звернення заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_3 про внесення змін до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2017 у провадженні за клопотанням начальника Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України ОСОБА_4 про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції.
С у д д я : ОСОБА_1