29 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ
Слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,при секретарі ОСОБА_2 ,за участю прокурора Малишко О.М., представників ПрАТ «ІнтерМікроДельта, Інк.» ОСОБА_3 . ОСОБА_4 ,
Слідча у судове засідання не з`явилася, письмових заяв та клопотань суду не надала.
Представники власника - ПрАТ «ІнтерМікроДельта, Інк.», заперечували проти задоволення клопотання. Пояснили, що згідно з вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 171 КЛІК України, у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено перелік і види майна, які слід арештувати та документи, що підтверджують право власності на те майно, яке підлягає арешту; розмір шкоди, яку завдано вчиненням злочину, докази факту завдання шкоди та розмір цієї шкоди, що не зроблено прокурором, так як усе зазначене у клопотанні відсутнє. Також, у фабулі відомостей про відкриття кримінального провадження вказано на те, що працівники ПрАТ «ІнтерМікроДельта, Інк.» розтратили чуже майно, але ким це майно було їм ввірено та на підставі якого договору, не зрозуміло ні з тексту клопотання та додатків, ні з пояснень прокурора. Вважали, що за порушення порядку зберігання заставного та іпотечного майна не існує кримінальної відповідальності. У господарському судочинстві розглядається спір між банком та приватним товариством з приводу несвоєчасного повернення ним кредитних коштів, де і повинно бути заявлено те клопотання про заборону на розпорядження заставним майном, яке прокурор подала у межах кримінального провадження. Представник охоронної фірми, який звернувся із письмовою заявою про крадіжку майна працівниками ПрАТ «ІнтерМікроДельта, Інк.», повинен був повідомити власника - само товариство, про викрадання майна, а власник, за наявності до цього підстав, повинен звернутися до правоохоронних органів із заявою про відшукання викраденого майна та винних осіб, так як лише він має право розпорядження майном. При задоволені клопотання та накладення заборони на розпорядження майном, судом будуть порушені вимоги Конвенції з прав людини та норми ст. 41 Конституції України.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження або користування майном, якщо щодо нього існують законні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову; завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України, метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Нормою ч. 7 ст. 170 КПК України встановлено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном, можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення пересування, відчуження майна.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 103, ПО, 167, 170-173, 309-310, 369, 371- 372 КШС України, -
На ухвалу слідчого судді може бути подано апеляцію безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти діб зо дня її винесення.
Слідчій суддя ОСОБА_1