Ухвала
іменем України 5 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2016 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0001557,
встановила:
вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2016 року
ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженку м. Харкова, проживаючу по АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 5 років позбавлення волі.
Вирішені питання про речові докази у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2016 року цей вирок залишено без зміни.

ОСОБА_4 визнана винною у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_5 . Злочин вчинено за наступних обставин.

1 травня 2014 року ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розпивала спиртні напої. Між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на ґрунті особистих неприязних відносин, виникла сварка, під час якої вони стали висловлювати на адресу один одного словесні образи та ОСОБА_5 наніс удар кулаком в обличчя ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 , будучи розлюченою, маючи умисел заподіяти тілесні ушкодження, взяла зі столу побутовий ніж та умисно нанесла ОСОБА_5 два удари ножем в область грудної клітини. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_5 спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Злочинні дії ОСОБА_4 були припинені самим потерпілим та ОСОБА_7 . Була викликана бригада швидкої медичної допомоги, яка надала потерпілому невідкладну медичну допомогу, проте від запропонованої йому госпіталізації ОСОБА_5 відмовився.

05.05.2014 року, перебуваючи вдома за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_5 помер. Причиною смерті ОСОБА_5 , відповідно висновку судово-медичної експертизи, стало нанесене йому колото-різане поранення, розташоване по передній поверхні грудної клітини справа, з ушкодженням по ходу раневого каналу підшкірної жирової клітчатки черева, з входженням в черевну порожнину, та ушкодженням ободочної кишки, що в своїй течії ускладнилося перитонітом і інтоксикацією організму.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_4 вважає своє засудження незаконним. Вказує, що умислу на вбивство не мала, а захищалася від неправомірних дій потерпілого. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а оцінка доказів є неналежною. Просить пом`якшити призначене покарання та застосувати ст. 75 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежна, на думку засудженої, оцінка доказів у провадженні, не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Натомість, зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у касаційній скарзі засуджена, були належним чином перевірені судом апеляційної інстанції, яка зазначила про відсутність порушень вимог КПК України при проведенні досудового слідства і розгляді справи в суді першої інстанції.
Тому, при перевірці доводів касаційної скарги колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом і викладених у вироку.
Матеріали провадження свідчать, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Як убачається з вироку, висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України за викладених у вироку обставин, ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених в судовому засіданні.

Так, суд першої інстанції дослідив показання: засудженої, яка вину визнала частково, не заперечувала що нанесла удар ножем потерпілому під час сварки, однак зазначила, що захищалась від його протиправних дій.
Взято судом до уваги показання свідків: ОСОБА_7 , який повідомив, що між його дружиною та ОСОБА_5 виникла сварка і ОСОБА_4 нанесла потерпілому удари ножем в живіт; ОСОБА_8 лікаря швидкої медичної допомоги, яка повідомила, що приїхала на виклик, надавала допомогу чоловіку, який мав колото-різані поранення, від госпіталізації останній відмовився.
Проаналізовано показання потерпілого ОСОБА_9 , який повідомив, що батько попросив привезти йому ліки, оскільки у нього болить живіт, коли приїхав то помітив у нього два поранення.
Обґрунтовано вказано на лікарське свідоцтво про смерть, згідно якого причиною смерті ОСОБА_5 є колото-різане поранення грудної клітини, проникаюче у черевну порожнину.
Взято судом до уваги і протокол огляду місця події, згідно з яким з місця проживання ОСОБА_4 були вилучені речові докази, а саме ножі та чоловіча сорочка.
Також судом надано належну оцінку протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю підозрюваної ОСОБА_4 , яка зазначила що між нею та ОСОБА_5 виникла сварка під час якої вона нанесла удари ножем потерпілому.
Проаналізовано судом і висновки експертиз, а саме: судово-медичної щодо наявності та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, внаслідок яких настала його смерть; додаткової судово-медичної експертизи.
Що стосується тверджень засудженої про те, що вона захищалася від неправомірних дій потерпілого, який її душив, то ці доводи були предметом перевірки апеляційного суду.

Апеляційна інстанція зазначила, що правильною є позиція районного суду щодо критичного ставлення до показань обвинуваченої та її чоловіка ОСОБА_6 про вимушене застосування ножа з метою оборони від протиправних дій потерпілого, а удари завдавала не навмисно. Суд встановив, що заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про спроби душити обвинувачену були здійснені ними виключно у суді та свого об`єктивного судово-медичного підтвердження за наслідками проведеної обвинуваченій експертизи від 7 травня 2014 року не знайшли.

Врахувавши всі обставини вчинення злочину, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 достеменно усвідомлювала суспільно-небезпечний характер своїх дій, завдаючи потерпілому два удари ножем в область грудної клітини і передбачала, що внаслідок такої її поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, цілеспрямовано, наносячи потерпілому удари ножем, обвинувачена не конкретизувала у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно потерпілому.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що в даному випадку, ОСОБА_4 діяла із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа, хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

У таких випадках, особа має відповідати, за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
У вироку суд дав належну оцінку цим та іншим зібраним у справі та дослідженим у судовому засіданні доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а тому доводи про незаконність засудження безпідставні.
Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, то колегія суддів також вважає його справедливим.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначене ОСОБА_4 покарання, відповідає цим вимогам закону.

Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого засудженою кримінального правопорушення, усі обставини справи, особу винної, яка раніше не судима, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину.
Обґрунтовано визнано судом та взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, намагання надати медичну допомогу одразу після вчинення злочинута таку, що його обтяжує, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Враховано судом і особисте небажання ОСОБА_10 отримувати кваліфіковану медичну допомогу.
За наявності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винної, суд призначив ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 121 КК України, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання. Тому підстав для застосування ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.
Призначене ОСОБА_4 покарання сприятиме її виправленню і перевихованню, попередженню вчинення нею нових злочинів.
Доводи апеляції захисника, які аналогічні доводам касаційної скарги засудженої, у тому числі і щодо незаконності засудження, перевищення меж необхідної оборони, належно перевірені судом апеляційної інстанції. Апеляційний суд не знайшов підстав для їх задоволення. Ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Даних, які б свідчили, що у справі неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженої та вважає, що у відкритті провадження за її касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3