АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/547/16 Справа № 199/703/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

судів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2016 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання начальника Управління міжнародної правової допомоги начальника відділу міжнародної правової допомоги у кримінальних справах Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України ОСОБА_7 про приведення вироку суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року відносно ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України,

ВСТАНОВИЛА:
Своє рішення суд першої інстанції вмотивував тим, що всупереч вимогам ч.2 ст. 610 КПК України долучені до клопотання заяви та довідки в більшості випадків не датовані або датовані вереснем і листопадом 2013 року, тобто більш ніж за два роки до звернення Міністерства юстиції України до суду із зазначеним клопотанням. Також до клопотання не долучено тексти статей кримінального закону Російської Федерації у тій редакції, як зазначено у вироку суду. Крім того, в клопотанні та доданих до нього матеріалах маються розбіжності в частині стягнення із засудженого ОСОБА_8 сум за виконавчими листами. Так, в клопотанні зазначено, що стягнення за виконавчими листами не проводяться, а в характеристиці начальника ФКУ ВК-30 ГУФСВП Росії по Пермському краю зазначено, що позов за виконавчим листом засудженим ОСОБА_8 частково сплачено шляхом перерахування особистих коштів із заробітної плати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями кримінального процесуального закону, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання апелянта про приведення вироку суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року відносно ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник Міністерства юстиції України зазначає, що суд вийшов за межі питань, які мають бути вирішені в даному кримінальному провадженні відповідно до ст. 610 КПК України, частина 3 якої визначає, що під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави. Натомість, судом надана оцінка діям Міністерства юстиції України як Центрального органу про передачу засуджених осіб та зроблені хибні висновки щодо процедури передачі як за кримінальним процесуальним законом України, так і за міжнародним договором, що регулює зазначені правовідносини між Україною та Російською Федерацією.

Висновки суду про те, що долучені до клопотання довідки та заяви, які не датовані або датовані вереснем та листопадом 2013 року, позбавляють суд можливості отримати інформацію, яка підлягає дослідженню під час розгляду клопотання, є безпідставними, оскільки відсутність дати на заяві засудженого ОСОБА_8 про згоду на його передачу в Україну для подальшого відбування покарання та про ознайомлення з порядком передачі, не є підставою для сумніву у добровільності волевиявлення засудженого ОСОБА_8 стосовно бажання відбувати покарання у країні свого громадянства.

Відсутність дати у заяві засудженого ОСОБА_8 про його зобов`язання відшкодувати стягнені з нього суми за цивільним позовом, а також посилання суду на відсутність дат у інших документах не може бути підставою для виклику сумнівів у правдивості викладеної у цих документах інформації, отриманої від Міністерства юстиції Російської Федерації відповідно до ст. 6 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, оскільки всі матеріали, надані місцевому суду, належним чином засвідчені посадовими особами компетентного органу Російської Федерації.

Крім того, перевірка дотримання умов, обов`язкових для прийняття засудженої особи з Російської Федерації в Україну для подальшого відбування покарання належить виключно до компетенції Центрального органу і здійснюється на етапі прийняття рішення Міністерством юстиції України і не повинна досліджуватися судом в рамках провадження за статтею 610 КПК України.

Суд першої інстанції, зазначивши про давність складання заяв та довідок, не врахував, що ці документи отримані з іншої держави відповідно до визначених міжнародних процедур, що потребує значного часу. Не відповідають вимогам частини 2 статті 610 КПК України висновки суду про необхідність надання документів станом на час розгляду цього подання.

На переконання колегії суддів, є безпідставними і висновки суду першої інстанції щодо відсутності в матеріалах справи тексту статей кримінального закону Російської Федерації, на якому ґрунтується вирок. Відповідно до частини 3 статті 610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, яким передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку іноземної держави.

Є необґрунтованими та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження, висновки місцевого суду щодо суперечностей у наданих документах в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілої, визначеної за вироком суду іноземної держави. По-перше, вирішення питання про виконання вироку суду іноземної держави в частині цивільного позову і процесуальних витрат відповідно до частини 6 статті 610 КПК України є правом, а не обов`язком суду, який розглядає клопотання. По-друге, в статі 610 КПК України визначено чіткий перелік документів, які Мінюст повинен надати до суду. При цьому надання інформації щодо відшкодування заподіяної шкоди законом не передбачено.

Не ґрунтується на вимогах закону і прийняте по суті розгляду клопотання судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні клопотання, оскільки такий вид судового рішення не передбачений діючим кримінальним процесуальним законодавством при вирішенні питання про приведення вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України. Більше того, відмова у задоволенні клопотання порушує права засудженої особи громадянина України ОСОБА_8 на завершення розгляду справи щодо можливості його переведення для відбування покарання в Україну та суперечить вимогам Конвенції про передачу засуджених осіб від 1983 року.

Відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, і створює загрозу для порушення міжнародного договору України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Міністерства юстиції, оскільки вважає рішення суду першої інстанції законним, вмотивованим і обґрунтованим, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Міністерство юстиції України звернулося до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації відносно громадянина України ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України.

Процедура розгляду судом вказаного питання передбачена ст. 610 КПК України, якою визначено територіальну підсудність розгляду зазначеного клопотання, коло осіб, участь яких є обов`язковою в судовому розгляді, перелік документів, що подаються разом з клопотанням, та повноваження суду при розгляді такого клопотання.

Подані Міністерством юстиції України документи разом із вказаним клопотанням відповідають переліку документів, встановленому частиною 2 статті 610 КПК України.

Поставивши під сумнів волевиявлення засудженого ОСОБА_8 стосовно надання ним згоди на передачу його для відбування покарання в Україні, суд послався на відсутність дати в заяві засудженого. Однак це питання взагалі не може бути предметом перевірки під час розгляду судом клопотання Міністерства юстиції України, оскільки відповідно до статті 7 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року згода та її перевірка відносяться до компетенції держав винесення та виконання вироку. Так, з положень ч.1 ст. 7 Конвенції вбачається, що забезпечення надання згоди особою покладено на державу винесення вироку за процедурою, яка регулюється законодавством цієї держави. Положеннями ч.2 ст. 1 Конвенції встановлено, що держава винесення вироку надає державі виконання вироку можливість перевірити за допомогою консула або іншої офіційної особи, що згода на передачу засудженої особи була отримана відповідно до положень пункту 1 цієї статті. Таким чином, є обґрунтованими твердження в апеляційній скарзі про те, що перевірка згоди засудженого на передачу в Україну для подальшого відбування покарання як обов`язкової умови прийняття засудженої особи в Україну, а також інших умов для передачі особи, належить виключно до компетенції Центрального органу і здійснюється на етапі прийняття рішення Міністерством юстиції України. Крім того, ч.2 ст. 610 КПК України не передбачено, щоб до клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України приєднувались відомості про обставини надання згоди особою, яка повинна дати згоду, чи перевірки такої згоди уповноваженою особою держави виконання вироку. Міжнародний договір, яким є Конвенція про передачу засуджених від 21 березня 1983 року, та норми діючого КПК України також не передбачають, щоб згода на передачу для відбування покарання в іншу державу засудженою особою надавалась неодноразово. Відсутність дати в письмовій заяві ОСОБА_8 про згоду на його передачу для подальшого відбування покарання в Україні не є підставою для сумніву в добровільності його волевиявлення. Вказана письмова заява засвідчена належним чином начальником установи відбування покарання і містить відомості про повне розуміння засудженим наслідків такої згоди. Поставивши безпідставно під сумнів волевиявлення засудженого ОСОБА_8 , суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції.

Вказуючи на давність складання заяв та довідок, доданих до клопотання Міністерства Юстиції України відносно ОСОБА_8 , суд першої інстанції залишив поза увагою те, що вони отримані з іншої держави відповідно до визначених міжнародних процедур, що потребує значного часу. Висновки суду першої інстанції суперечать вимогам ч.2 ст. 610 КПК України, оскільки вона не містить вимоги надання документів станом на час розгляду клопотання судом, як про це зазначив місцевий суд. Вказана процесуальна норма встановлює лише перелік документів, які подає на розгляд суду Міністерство юстиції України разом з клопотанням. Вона навпаки не містить застережень щодо давності складання документів, які мають бути додані до такого клопотання. З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставною вимогу суду першої інстанції про необхідність надання документів станом на час розгляду клопотання.

Не може погодитися колегія суддів і з висновками суду першої інстанції щодо наявності протиріч у долучених до клопотання Мінюсту документах в частині стягнення із засудженого ОСОБА_8 сум за виконавчими листами. За вимогами ч. 6 ст. 610 КПК України при розгляді питання про виконання покарання суд може одночасно вирішити питання про виконання вироку суду іноземної держави в частині цивільного позову за наявності відповідного клопотання. Тобто, про визначення в національній валюті України сум, які підлягають стягненню із засудженого згідно з вироком іноземної держави. Тому, посилаючись на наявність розбіжностей в частині стягнення сум за виконавчими листами, суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції при вирішенні питання про приведення вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України.

З урахуванням викладеного, на підставі п.п. 2,3 ч.1 ст. 409 КПК України у зв`язку з істотними порушеннями судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону України та невідповідністю висновків, викладених в судовому рішенні, положенням Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали по суті клопотання.

Перевіривши доводи клопотання та матеріали судового провадження, апеляційний суд вважає, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню.

З матеріалів провадження вбачається, що вироком Санкт-Петербурзького міського суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року громадянин України ОСОБА_8 засуджений за п. «з» ч.2 ст. 105 КК Російської Федерації (в редакції Федерального закону від 27 грудня 2009 року) до 12 років позбавлення волі, без обмеження волі, за п. «в» ч.4 ст. 162 КК Російської Федерації (в редакції Федерального закону від 27 грудня 2009 року) до 8 років позбавлення волі, без штрафу, без обмеження волі, за ч.2 ст. 325 КК Російської Федерації ( в редакції Федерального закону від 06 травня 2010 року) до штрафу у розмірі 20 000 рублів.

На підставі ч.3, ч.4 ст. 69 КК Російської Федерації шляхом часткового складання покарань за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 14 років, без штрафу, без обмеження волі.

В силу ч.2 ст. 71 КК Російської Федерації покарання, призначене ОСОБА_8 за ч.2 ст. 325 КК Російської Федерації (в редакції Федерального закону від 06 травня 2010 року) у вигляді штрафу у розмірі 20 000 рублів підлягає самостійному виконанню.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з 21 липня 2010 року. Зараховано у трок відбування покарання час фактичного тримання під вартою ОСОБА_8 з 20 по 21 липня 2010 року.

Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 . Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 621 583 руб. 71 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2 000 000 руб. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Направлено ОСОБА_8 для відбування покарання до ФКУ ВК-30 ГУФВП Росії по Пермському краю. Кінець строку 19 липня 2024 року.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин. 30 червня 2010 року з 21 год. 45 хв. До 01 год. 27 хв. 01 липня 2010 року ОСОБА_8 , знаходячись у кв. АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_11 , маючи інформацію про наявність майна у останнього, яка має значну матеріальну цінність, діючи з умислом на вбивство ОСОБА_11 , поєднане з розбоєм, з метою заволодіння грошовими коштами та іншим майном, яке належить потерпілому, з метою викрадення чужого майна, знаходячись у коридорі зазначеної квартири, коли ОСОБА_11 повернувся до нього спиною, напав на потерпілого, застосував у якості знаряддя злочину довгу ручку у вигляді ременя від сумки для документів, яка належала йому, накинув її на шию ОСОБА_11 , здавив нею із застосуванням фізичної сили шию потерпілого, чим перекрив доступ повітря до легенів. ОСОБА_11 перестав подавати ознаки життя. Продовжуючи реалізовувати умисел, направлений на вбивство ОСОБА_11 , поєднане з розбоєм, ОСОБА_8 перетягнув тіло потерпілого до ванної кімнати, опустив його голову до душевої кабіни ванної кімнати та включив кран подачі холодної води. В результаті злочинних дій ОСОБА_8 протягом короткого проміжку часу , який рахується хвилинами, на місці події настала смерть потерпілого ОСОБА_11 від асфіксії, яка кваліфікується як тяжка шкода здоров`ю за ознакою небезпеки для життя внаслідок здавлювання шиї петлею, про що свідчить наявність странгуляційної смуги на шиї, переломи хрящів гортані з крововиливами у тканину щитоподібного хрящу від тупого предмету у вигляді ременя. Далі ОСОБА_8 , діючи з метою викрадення чужого майна, обшукав квартиру та викрав майно, що належало ОСОБА_11 , а саме: грошові кошти у розмірі не менше 7 600 євро, що по курсу Центрального Банку Російської Федерації станом на 01 червня 2010 року становить 290 393 руб 72 коп., грошові кошти не менше ніж 4 000 руб., ноутбук марки «Ейсер» вартістю 11 880 руб, ноутбук марки «Леново» вартістю 3 199 руб. 60 коп., мобільний телефон «Ейчтісі» вартістю 3 477 руб, портфель для ноутбука «Самдекс» вартістю 393 грн. 71 коп., електричний дріт з адаптером для ноутбука вартістю 720 руб., а всього майна на 0загальну суму 314 064 руб. 03 коп., тобто викрав майно у великому розмірі. Крім того, ОСОБА_8 викрав невстановлену сумку для документів, паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_1 , видраний 1 відділом міліції Адмиралтейського району Санкт-Петербурга 23 червня 2005 року на ім`я ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , банківські картки ТОВ «Альфа-Банк», ТОВ «Балтійський Банк», ТОВ «Ощадбанк Росії», портмоне, візитні картки, ключі від квартири та невстановлену слідством рюмку, які не являють собою значної матеріальної цінності. З викраденим майном ОСОБА_8 з місця злочину зник та розпорядився викраденим на власний розсуд.

Пункт «з» ч.2 ст. 105 КК Російської Федерації передбачає кримінальну відповідальність за вбивство з корисливих мотивів чи за наймом, а також поєднане з розбоєм. Пунктом «в» ч.4 ст. 162 КК Російської Федерації передбачена кримінальна відповідальність за розбій, вчинений із заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого. Частина 2 ст. 325 КК Російської Федерації передбачає кримінальну відповідальність за викрадення у громадянина паспорта чи іншого важливого документа.

Вказані дії ОСОБА_8 , за які його засуджено в Російській Федерації, є кримінальними злочинами згідно із законодавством України.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 610 КПК України засудженому ОСОБА_8 слід визначити статі (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальні правопорушення, вчинені засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку Російської Федерації.

Тому колегія суддів вважає за необхідне визнати, що п. «з» ч.2 ст. 105, п. «в» ч.4 ст. 162, ч.2 ст. 325 КК Російської Федерації, за якими ОСОБА_8 було засуджено вироком Санкт-Петербургського міського суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року, відповідають п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 357 КК України.

Колегія суддів вважає за необхідне визначити основне покарання у вигляді 20 000 руб. штрафу, призначене ОСОБА_8 за ч.2 ст. 325 КК Російської Федерації, з урахуванням курсу валют Національного банку України станом на день ухвалення вироку іноземної держави (10 Російських рублів = 2,85 грн.), але в межах санкції ч.3 ст. 357 КК України.

Засудженому ОСОБА_8 на підставі вироку Санкт-Петербурзького міського суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року визначити покарання за п.6 ч.2 ст. 115 КК України 12 років позбавлення волі, ч.4 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі, ч.3 ст. 357 КК України у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань визначити остаточне покарання ОСОБА_8 у вигляді 14 років розбавлення волі і штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який підлягає самостійному виконанню.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_8 обчислювати з 21 липня 2010 року. Зарахувати у строк відбування покарання час фактичного перебування ОСОБА_8 під вартою з 20 по 21 липня 2010 року.

Визначення судом виду кримінально-виконавчої установи, в якій належить відбувати покарання засудженому, діючим законодавством України не передбачено.

За вимогами ч.6 ст. 610 КПК України при розгляді питання про виконання покарання суд може одночасно вирішити питання про виконання вироку суду іноземної держави в частині цивільного позову у разі наявності відповідного клопотання.

Клопотання Міністерства юстиції України містить таку вимогу, тому колегія суддів вважає за необхідне визначити в національній валюті України з урахуванням курсу валют Національного банку України станом на день ухвалення вироку іноземної держави (10 Російських рублів = 2,85 грн.) розмір матеріальної та моральної шкоди, яка згідно з вироком Санкт-Петербурзького міського суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 , а саме: 621 583 руб. 71 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2 000 000 руб. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 218 099 грн. 55 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 701 754 грн. 38 коп.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2016 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку іноземної держави відносно ОСОБА_8 у відповідність із законодавством України.

Вирок Санкт-Петербурзького міського суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року відносно ОСОБА_8 привести у відповідність із законодавством України.

Визнати, що п. «з» ч.2 ст. 105, п. «в» ч.4 ст. 162, ч.2 ст. 325 КК Російської Федерації, за якими ОСОБА_8 було засуджено вироком Санкт-Петербурзького міського суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року, відповідають п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 357 КК України.

Засудженому ОСОБА_8 на підставі вироку Санкт-Петербурзького міського суду Російської Федерації від 04 серпня 2011 року визначити покарання за п.6 ч.2 ст. 115 КК України 12 років позбавлення волі, ч.4 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі, ч.3 ст. 357 КК України у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань визначити остаточне покарання ОСОБА_8 у вигляді 14 років розбавлення волі і штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який підлягає самостійному виконанню.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_8 обчислювати з 21 липня 2010 року. Зарахувати у строк відбування покарання час фактичного перебування ОСОБА_8 під вартою з 20 по 21 липня 2010 року.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 218 099 грн. 55 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 701 754 грн. 38 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
_______________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4