АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

11-кп/796/975/2016 року Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

15 квітня 2016 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_3 , на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України, на відповідність вимогам ст. 396 КПК України, -

в с т а н о в и в :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком на 3 роки.
05 квітня 2016 року заступником прокурора м. Києва ОСОБА_3 на вказаний вирок подано апеляційну скаргу до Дніпровського районного суду м. Києва.
13 квітня 2016 року апеляційна скарга, разом з матеріалами кримінального провадження надійшла до суду апеляційної інстанції та 14 квітня 2016 року була передана судді-доповідачу.
Перевіривши апеляційну скаргу прокурора на відповідність вимогам ст. 396 КПК України, суддя-доповідач встановив, що апеляційна скарга подана без додержання вимог вказаного закону.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 396 КПК України в апеляційній скарзі зазначаються вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
В мотивувальні частині апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на те, що апеляційна скарга вноситься у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, а саме: застосування закону, який не підлягав до застосування. Неправильне застосування закону, на думку апелянта, полягало у тому, що суд безпідставно застосував вимоги ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком, за відсутності передбачених цих законом умов.
При цьому в апеляції прокурора наведені відповідні доводи на обґрунтування позиції апелянта щодо неправильного застосування вимог ст. 75 КК України та необхідності реального відбування покарання ОСОБА_4 .
Разом з тим, прохаючи про скасування вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року відносно ОСОБА_4 , прокурор пропонує апеляційному суду скасувати вирок в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, та просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
Отже, прокурор, навівши в апеляційній скарзі доводи лише щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України при звільненні ОСОБА_4 від відбування покарання, просить апеляційній суд після скасування вироку суду першої інстанції прийняти рішення не лише про реальне відбування покарання засудженою особою, а й про призначення більш суворого покарання, ніж було призначено судом першої інстанції.
Вказівка в прохальній частині апеляційної скарги прокурора на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та прохання про призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання не обґрунтовується відповідними доводами в апеляційній скарзі.
Посилання в апеляційній скарзі прокурора на ст. 65 КК України стосується лише реального відбування покарання у виді позбавлення волі. При цьому в апеляції прокурора не зазначено, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість вироку в частині визначення виду та розміру покарання, а також які обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого мають бути враховані судом апеляційної інстанції при призначенні ОСОБА_4 більш суворого покарання.
Отже, апеляція прокурора не містить доводів на обґрунтування прохання апелянта про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_4 покарання та призначення більш суворого покарання.
Така апеляція прокурора на відповідає вимогам п. 4 ч. 2 ст. 396 КПК України.
Окрім цього, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 396 КПК України в апеляційній скарзі має бути зазначено клопотання особи, яка подає апеляційну скаргу, про дослідження доказів.
В апеляційній скарзі прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 клопотання про дослідження доказів відсутнє, тобто і з таких підстав вказана апеляційна скарга не відповідає вимогам ст. 396 КПК України.
Невідповідність апеляційної скарги прокурора вимогам ст. 396 КПК України є перешкодою для відкриття апеляційного провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 399 КПК України суддя-доповідач, встановивши, що апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції подано без додержання вимог, передбачених статтею 396 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху з наданням відповідного строку для усунення недоліків.

Керуючись ст. ст. 396, 399 КПК України, суддя доповідач, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_3 , на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без руху.

Для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині цієї ухвали, встановити строк, тривалістю 7 днів, з дня отримання ухвали особою, яка подала апеляційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає

Суддя Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2