АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

заявника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора прокуратури Дарницького району м. Києва ОСОБА_9 та накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі представник власника майна просить скасувати накладений арешт на майно належне ОСОБА_7 ухвалу слідчого судді скасувати. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на відсутність підстав для накладення арешту на майно, оскільки його довіритель не має жодного відношення до кримінального провадження в рамках якого накладено арешт, слідчим не надано доказів які відповідно до положень ст. 170 КПК України, дозволяють застосувати такий захід забезпечення кримінального провадження, а також не надано будь-яких даних, які б підтверджували право власності на майно. Таким чином, на думку захисника, з вище зазначеного слідує, що саме клопотання слідчого про накладення арешту на майно, не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, так як слідчим не надано доказів на обґрунтування своїх вимог.

Також апелянт посилається на своєчасність оскарження ухвали слідчого судді, оскільки вона була постановлення без повідомлення особи, яка оскаржує прийняте судом рішення, а його копію скаржником було отримано 12 липня 2016 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника та заявника, які підтримали подану апеляційну скаргу і просила її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання слідчого про накладення арешту на майно відбувся без повідомлення особи, яка подала апеляційну скаргу, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо своєчасності оскарження ухвали слідчого судді.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо незаконності і необґрунтованості ухвали слідчого судді, то на думку колегії суддів вони є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, при розгляді клопотання слідчого про накладення арешту на майно, вказаних вимог закону дотримався.

Так, прокуратурою Дарницького району міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000146, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України.

Як вбачається зі змісту клопотання слідчого, ОСОБА_10 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України. В подальшому, з метою приховання і маскування незаконного походження коштів та джерел їх походження, він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 209 КК України, а саме за незаконно здобуті кошти шляхом шахрайства в сумі 1 073 000 доларів США, купив об`єкти нерухомості, які зазначено в клопотанні слідчого про арешт майна.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року ОСОБА_10 засуджений за ч.ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 358 КК України. 27 лютого 2014 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 209 КК України.

Звертаючись до суду з клопотанням про накладення арешту на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , слідчий вказав, що застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження зумовлене забезпеченням конфіскації майна, яке здобуде незаконним шляхом.

Дослідивши доводи клопотання слідчого та перевіривши надані матеріали, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, встановив належні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання та накладення арешту на вказане в ньому майно.

Так, ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

На даному етапі провадження до завдань суду не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб дослідити ті обставини, про які органу досудового розслідування відомо на даний час та які дають достатньо обґрунтовані підстави для втручання в права та інтереси відповідних осіб.

Колегія суддів вважає, що слідчим доведена необхідність накладення арешту на майно, оскільки надані ним матеріали містять достатньо даних, які вказують наявність підстав вважати, що воно здобуте незаконним шляхом.

В зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що надані суду матеріали свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Санкцією ч. 3 ст. 209 КК України передбачено додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Згідно п. 15 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» від 31 березня 1989 року № 3 (з наступними змінами та доповненнями), при розгляді справ судам слід з`ясувати, чи не придбано наявне у винного майно на кошти, здобуті злочинним шляхом. Якщо вироком суду встановлено, що майно придбано на кошти, здобуті злочинним шляхом, стягнення на відшкодування заподіяння шкоди може бути звернуто на таке майно незалежно від того, чи є воно спільною власністю подружжя або спільною власністю інших осіб.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України близькі родичі та члени сім`ї це чоловік, дружина, батько, мати, тощо.

Таким чином, на переконання колегії суддів, слідчим суддею при розгляді клопотання про накладення арешту на майно дотримано вимоги чинного кримінального процесуального законодавства з якими пов`язано застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою, а тому не вбачає підстав для її скасування, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року, якою задоволено клопотання прокурора прокуратури Дарницького району м. Києва ОСОБА_9 та накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/2444/2016 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1