Ухвала іменем україни

16 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000317, за касаційною скаргою засудженого на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 13 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 грудня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого, останній раз 16 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 6 місяців арешту, звільненого 16 квітня 2015 року по відбуттю покарання

в с т а н о в и л а:

вироком Путивльського районного суду Сумської області від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України 2 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено 4 роки позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 грудня2015 року вирок районного суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ставить питання про зміну вироку та ухвали суду внаслідок суворості призначеного йому покарання. Посилається на те, що всупереч вимогам закону судами не враховано всіх обставин, що пом`якшують покарання та є підставою для призначення покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкціях ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України. Зокрема, не враховано, що він сприяв розкриттю злочинів, щиро розкаявся у вчиненому, позитивно характеризується, думки потерпілого котрий просив не призначати йому суворого покарання.
ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він у липні 2015 року перебуваючи в помешканні ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 , переконавшись у відсутності господаря, діючи повторно, викрав кроля вартістю 180 грн.
28 липня 2015 року ОСОБА_6 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, перебуваючи в домоволодінні ОСОБА_8 по АДРЕСА_3 , скориставшись відсутністю господаря, заволодів майном на загальну суму 800 грн., однак був помічений ОСОБА_8 . На вимогу останнього повернути майно співучасники злочину не відреагували, утримали майно та розпорядилися ним на власний розсуд.
03 серпня 2015 року, перебуваючи в помешканні ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 , засуджений заволодів мобільним телефоном «Nokia 105» вартістю 245 грн. На вимогу ОСОБА_7 відмовився повернути майно, використовував його для власних потреб.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти скарги засудженого, та просив вирок та ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України ґрунтується на сукупності доказів, зібраних відповідно до вимог КПК України та засудженим у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого в якій ставиться питання про пом`якшення йому покарання, застосування ст. 69 КК України є необґрунтованими.
Як убачається з вироку суду, засуджений, маючи непогашені судимості за вчинення умисних корисливих злочинів, після звільнення з місць позбавлення волі, повторно вчинив три епізоди злочинів проти власності.
Призначаючи покарання винному, суд належно мотивував свої висновки та відповідно до вимог ст. 65 КК України прийняв рішення про призначення покарання в межах санкції статті закону.

При цьому, суд обґрунтовано послався на характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, негативні дані про особу ОСОБА_6 , який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.
Призначення покарання винному за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України в близькому до мінімального розміру санкції статей, за якими його засуджено, застосування за ч. 1 ст. 70 КК України принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, свідчить, що судом у повній мірі враховано інші дані про особу та обставини на які він посилається у скарзі, та які пом`якшують покарання.
Разом із тим, із урахуванням сукупності злочинів, вчинених повторно та за попередньою змовою, характеру та ступеню їх тяжкості (вчинення трьох злочинів, двоє із яких є тяжкими), даних про особу засудженого, котрий після звільнення з місць позбавлення волі повторно вчинив низку корисливих злочинів, підстав для застосування ст. 69 КК України суд не вбачає.
Ухвала Апеляційного суду Сумської області від 22 грудня 2015 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а вирок Путивльського районного суду Сумської області від 13 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_9