Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000864 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь в апеляційному розгляді, на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

у с т а н о в и в:

За вказаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Старосілля Городищенського району Черкаської області, без певного місця проживання, раніше неодноразово судимого, востаннє за вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 жовтня 2009 року за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 та на підставі ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 січня 2013 року звільненого умовно-достроково на 1 рік 5 місяців 1 день,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 2916,86 грн на користь КП «Черкасиводоканал» у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання про речові докази.
Згідно з вироком ОСОБА_6 , маючи не зняті і не погашені у встановленому законом порядку судимості за статтями 185, 186 КК України, 16 березня 2015 року в нічний час поблизу будинку № 42, що по вулиці Вербовецького в місті Черкасах, повторно таємно викрав із оглядового колодязя належну КП «Черкасиводоканал» кришку люка вартістю 330 грн, завдавши матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім цього, органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за наступних обставин.
24 квітня 2015 року близько 02.00 години ОСОБА_6 біля будинку АДРЕСА_1 повторно незаконно заволодів належним ОСОБА_7 транспортним засобом мопедом («скутером») марки «Навігатор» вартістю 3200 грн.

За результатами судового розгляду зазначені дії засудженого судом перекваліфіковано з ч. 2 ст. 289 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України.
Змінюючи кримінально-правову оцінку вказаного діяння, суд виходив із того, що викрадений у ОСОБА_7 мопед з об`ємом двигуна 49,9 куб. см не належить до механічних транспортних засобів у розумінні п. 1.10 Правил дорожнього руху України, а отже, згідно з Приміткою до ст. 286 цього Кодексу не є предметом злочину, передбаченого ст. 289 КК України.
Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що мопед («скутер») належить до загальних об`єктів посягання злочинів проти власності, і кваліфікував незаконне заволодіння ним як таємне викрадення чужого майна (крадіжку).
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_8 на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. В обґрунтування свого прохання посилається на безпідставність перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 289 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України. Вважаючи дане судами обох інстанцій тлумачення положень п. 1.10 Правил дорожнього руху України помилковим, прокурор наголошує, що мопед як транспортний засіб, що приводиться у рух за допомогою двигуна, незалежно від робочого об`єму останнього належить до механічних транспортних засобів і є об`єктом посягання за ст. 289 КК України. Як зазначає автор скарги, необґрунтоване застосування судом кримінального закону про менш тяжкий злочин призвело до м`якості призначеного покарання. Крім цього, на думку прокурора, при вирішенні даного питання не знайшли належної оцінки ті обставини, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, у вчиненому не розкаявся і завдану шкоду не відшкодував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу, вважаючи, що допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення можуть бути усунуті під час нового розгляду в апеляційному суді, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Про день і час касаційного розгляду учасники кримінального провадження, у тому числі засуджений, були поінформовані, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання брати участь у судовому засіданні. Крім того, відповідно до вимог статей 430, 434 КПК України участь засудженого у касаційному розгляді не є обов`язковою, за винятком випадків особистого волевиявлення про таку участь засудженого, що тримається під вартою. Зазначене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого під час розгляду справи в касаційному суді не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у повторному таємному викраденні майна КП «Черкасиводоканал» і кваліфікація його дій за даним епізодом за ч. 2 ст. 185 КК України колегією суддів не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у даній частині у касаційній скарзі не оспорюються.
Водночас апеляційний суд не перевірив ретельно всіх доводів наведених в апеляційній скарзі прокурора, не проаналізував їх і не зіставив із зібраними у справі доказами у взаємозв`язку в частині обвинувачення ОСОБА_6 по епізоду незаконного заволодіння мопедом «Навігатор» потерпілого ОСОБА_7 .
Так, ухвала апеляційного суду повинна відповідати передбаченим статтею 370 КПК України загальним вимогам щодо судових рішень, тобто бути законною обґрунтованою і вмотивованою.
Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
При цьому висновки суду мають бути вмотивовані з посиланням на відповідний матеріальний або процесуальний закон і ґрунтуватися на його правильному застосуванні.
Наведених вимог закону суд апеляційної інстанції не дотримався.
Як вбачається з матеріалів справи, у своїй апеляційній скарзі прокурор порушував питання про скасування вироку місцевого суду та ухвалення апеляційним судом свого вироку у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. В обґрунтування своїх вимог державний обвинувач наводив докладні доводи про безпідставність перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 289 на ч. 2 ст. 185 КК України, аналогічні викладеним у касаційній скарзі (т. 2, а. к. п. 14).
Всупереч вимогам ст. 419 КПК України, апеляційний суд не здійснив належної перевірки таких доводів, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей, які б ґрунтувалися на правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність.
Предметом злочинного посягання за ст. 289 КК України є транспортний засіб.
Відповідно до роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при розгляді кримінальних та адміністративних справ зазначених категорій суди мають ураховувати положення правових норм, у яких визначено поняття «транспортні засоби», зокрема примітки до ст. 286 КК, ч. 7 ст. 121 КпАП, п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі Правил).

Згідно з визначенням, закріпленим у Примітці до статті 286 КК України, під транспортними засобами в цій статті та статтях 287, 289 і 290 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.
Як передбачено спеціальною правовою нормою пункту 1.10 Правил (у редакції від 08 жовтня 2014 року, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), механічним транспортним засобом вважається транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.
Виходячи з наведеного, транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна перевищує встановлену вказаним визначенням межу. Водночас, для транспортних засобів з двигуном внутрішнього згоряння жодних обмежень щодо технічних характеристик останнього відповідною правовою нормою не передбачено.
Тобто будь-який транспортний засіб, що приводиться у рух за допомогою двигуна внутрішнього згоряння, незалежно від його робочого об`єму, належить до механічних транспортних засобів.

Згідно з положеннями цього ж пункту мопед це двоколісний транспортний засіб, що має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт.
Погоджуючись з висновками місцевого суду про те, що викрадений у ОСОБА_7 мопед («скутер») з робочим об`ємом двигуна 49,9 куб. см не є об`єктом посягання при незаконному заволодінні транспортним засобом, суд апеляційної інстанції зазначених положень до уваги не взяв.

Наведене в ухвалі тлумачення визначень, закріплених у пункті 1.10 Правил, не узгоджується з точним змістом відповідних норм спеціального законодавства.

Отже, апеляційний суд передчасно погодився з тим, що місцевий суд правильно кваліфікував діяння ОСОБА_6 за означеним епізодом як таємне викрадення чужого майна.
Таким чином апеляційний суд постановив свою ухвалу з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ст. 419 КПК України), а тому вона на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження ? направленню на новий розгляд у вказаний суд.
Разом із тим, оскільки в апеляційній скарзі прокурора на вирок порушувалися питання, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, і допущена місцевим судом помилка може бути виправлена під час нового апеляційного розгляду, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
При новому розгляді апеляційному суду необхідно урахувати вказівки касаційного суду, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, та ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення.
Якщо апеляційний суд дійде висновку про вчинення засудженим більш тяжкого злочину, то покарання повинно бути признано відповідно до загальних засад.
Керуючись статтями 433, 436, 438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3