АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/790/124/16 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.389 КК України
В И Р О К
25 травня 2016 року, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А:
Вказаним вироком:
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Харкова, громадянин України, з неповною середньою освітою, офіційно не працюючий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимий: 22.09.2014 року Київським районним судом м. Харкова за ч.1 ст.185 КК України до 200 годин громадських робіт,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, з призначенням покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.
На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м.Харкова від 22.09.2014 року у вигляді 168 години громадських робіт, що у відповідності до п.4 ч.1 ст.72 КК України відповідає 21 дню обмеження волі та остаточно призначено покарання у виді 1 року 21 дня обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців, якщо протягом встановленого судом іспитового строку він не вчинить нового злочину та виконає покладені відповідно до ст.76 КК України обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти цим органам про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в орган кримінально-виконавчої інспекції.
Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, будучи засудженим за вироком Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2014 року до 200 годин громадських робіт за наступних обставин.
10.02.2015 року ОСОБА_7 був письмово ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт та отримав направлення до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (місце знаходження: м. Харків, вул. Артема, 49) для відпрацювання 200 годин громадських робіт, до відбування громадських робіт повинен був приступити з 15.09.2014 року. Того ж дня засуджений був ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт та попереджений про кримінальну відповідальність за ч.2 статті 389 КК України, про що надав підписку.
11.02.2015 року ОСОБА_7 прибув до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, був ознайомлений із графіком виходу на роботу в лютому місяці 2015 року та приступив до виконання громадських робіт, які виконував до 14.02.2015 року, відпрацювавши 16 годин. Після цього, з 16.02.2015 року до 28.02.2015 року, та з 02.03.2015 року до 31.03.2015 року, з метою ухилення від відбування покарання ОСОБА_7 умисно не виходив на громадські роботи без поважних причин.
31.03.2015 року ОСОБА_7 був доставлений приводом до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, де йому було винесено письмове попередження та оголошено про кримінальну відповідальність за ч.2 ст.389 КК України. Тодіж, 31.03.2015 року, ОСОБА_7 був ознайомлений із графіком виходу на роботу у квітні 2015 року, з 01.04.2015 року почав відвідувати громадські роботи до 04.04.2015 року включно, відпрацював в загальній кількості 16 годин. В період з 06.04.2015 року до 30.04.2015 року з метою ухилення від відбування покарання продовжував умисно не виходити на громадські роботи без поважної причини.
За таких обставин враховуючи, що вироком Київського районного суду м.Харкова від 22.09.2014 року обвинувачений ОСОБА_7 був засуджений до 200 годин громадських робіт, проте в лютому 2015 року ним було відпрацювано 16 годин громадських робіт, в квітні 2015 року 16 годин громадських робіт, у зв`язку з чим обвинувачений ОСОБА_7 не відбув в загальній кількості 168 годин громадських робіт.
В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області просить вирок районного суду скасувати в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність необґрунтованим застосуванням ст.75 КК України, призначенням покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про особу обвинуваченого в наслідок м`якості. Просить постановити свій вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, призначити покарання в виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Київського районного суду м.Харкова від 22.09.2014 року, 168 годин громадських робіт що, відповідно до ст. 72 КК України, становить 21 день обмеження волі, і остаточно призначити покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 21 день.
В обґрунтування вимог посилається на призначення судом покарання з порушенням вимог п.1, п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», ч.4 ст.71 КК України. Апелянт вважає, що суд при призначенні обвинуваченому покарання в достатньому обсязі не врахував дані його особу, який після призначення покарання у виді громадських робіт належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, ухилявся від відбування покарання, що характеризує його як суспільно-небезпечну особу, яка не бажає стати на шлях виправлення. Каяття обвинуваченого у вчиненні злочину, на думку апелянта, є нещирим, свідчить про намір уникнути покарання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримував викладені в апеляційній скарзі мотиви скасування вироку, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Обвинувачений та прокурор не заперечували проти такого порядку розгляду. Їм з достатньою повнотою було роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, суд обгрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показів обвинуваченого та дослідження даних про особу обвинуваченого. При цьому встановлено, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, обгрунтовано прийшов до висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, що ніким із сторін не оспорюється. Вимог ч.3 ст.349 КПК України суд не порушив. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування у будь-якому разі судового рішення не встановлено.
Поряд з цим, на думку колегії судів, доводи апеляційної скарги прокурора про м`якість призначення ОСОБА_9 покарання через необґрунтоване застосування судом вимог ст.75 КК України являються обгрунтованими. Перевіряючи вирок в частині правильності призначення ОСОБА_9 покарання колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання необгрунтовано застосував норми ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, тобто, застосував закон, який не підлягав застосуванню, що за п.4 ч.1 ст.409 КК України являється підставою для скасування судового рішення.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим в умисному, без поважних причин ухиленні від відбування покарання у виді громадських робіт, будучи засудженим до цього покарання.

При призначенні ОСОБА_7 за вчинення вказаного злочину покарання з застосуванням ст.75 КК України суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого. Як видно із мотивувальної частини вироку, суд не врахував наявність у обвинуваченого попередньої судимості, який за вироком Київського районного суду м.Харкова від 22.09.2014 року був засуджений за ч.1 ст.185 КК України до 200 годин громадських робіт. Однак на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, став ухилятися від відбуття покарання, що характеризує його як особу, яка не бажає змінити спосіб життя на законослухняний. До теперішнього часу ОСОБА_7 не відбув за вироком суду 168 годин громадських робіт.

Колегія суддів не погоджується з вказівками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 працює водієм, утримує матір похилого віку та неповнолітню дитину, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на що суд посилався як на підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки переконливих доказів, які б свідчили про такі обставини, матеріали справи не містять. Як пояснював обвинувачений, аліменти на утримання дитини він не платить, даних про працевлаштування, про утримання матері він не надав, тому вказані підстави підлягають виключенню із мотивувальної частини вироку.

Вивченням даних про особу винного встановленно, що на обліках у наркологічному та психіатричному відділеннях лікарні він не перебуває. Згідно характеристики начальника СДІМ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, ОСОБА_7 характеризується як особа, що зловживає спиртними напоями, в громадських місцях порушень не допускав, однак від сусідів та родичів на його поведінку в побуті поступали скарги на антисоціальний спосіб життя. Вказані обставини не спростовані при апеляційному розгляді кримінального провадження.

До пом`якшуючих покарання обставин суд обгрунтовано відніс щире каяття. Обтяжуючих покарання обставин не встановлено.

Приймаючи до уваги наведені обставини в сукупності колегія суддів підстав звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не вбачає. При таких обставинах, колегія суддів при скасуванні вироку в частині призначення покарання обвинуваченому при ухваленні свого вироку, погоджується з тим, що вид покарання обвинуваченому за ч.2 ст.389 КК України, обмеження волі, в мінімальних межах санкції ч.2 ст. 389 КК України, суд обрав правильно.

З врахуванням вчинення ОСОБА_7 , після постановлення вироку Київським районним судом м. Харкова від 22.09.2014 року до повного відбуття покарання, нового злочину, остаточне покарання слід призначити за правилами ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком у вигляді 168 годин громадських робіт за правилами, встановленими ст.72 КК України, що в перерахунку на обмеження волі становитиме 21 день та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання в виді 1 року 21 дня обмеження волі. Вказане покарання відповідатиме вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, являється необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, ОСОБА_8 , задоволити.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 25 серпня 2015 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України покарання в виді обмеження волі строком на 1 /один/ рік.

На підставі ч.1 ст.71 К України, до вказаного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Київського районного суду м.Харкова від 22.09.2014 року у виді 168 годин громадських робіт, що в перерахунку на обмеження волі на підставі ст.72 КК України становитиме 21 день, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання в виді обмеження волі строком на 1 /один/ рік 21 день.

Цей же вирок суду змінити. Із мотивувальної його частині виключити вказівку суду про те, що ОСОБА_7 утримує матір похилого віку, неповнолітню дитину, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює водієм.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно, але може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги учасниками судового провадження безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_11 ОСОБА_4