У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року щодо ОСОБА_4 ,

встановила:

вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та мешкає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року зазначений вирок залишено без зміни.

ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за те, що він 26 лютого 2016 року, близько 17.57 год., керуючи технічно-справним вантажним автомобілем «Hyundai HD72», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Кільцева дорога зі сторони просп. Перемоги в напрямку Одеської площі, навпроти зупинки громадського транспорту «Радгосп «Совки» в м. Києві, порушив правила безпеки дорожнього руху, проявивши неуважність, відповідно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом і не надав пішоходові дорогу, внаслідок чого передньою частиною керованого ним автомобіля скоїв зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 , котрий зупинився перед цим пішохідним переходом, надаючи перевагу в русі пішоходові, та котрий в результаті зіткнення скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 , заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, порушує питання про скасування вироку районного суду та ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_4 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Стверджує, що суд не достатньо врахував, що вчинений ОСОБА_4 злочин відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких, та помилково дійшов необґрунтованого висновку про можливість призначення засудженому основного покарання без застосування додаткового позбавлення права керувати транспортними засобами. Вважає, що рішення апеляційного суду належним чином не вмотивоване.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні кримінальногоправопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій укасаційній скарзі не оспорюються.

Викладені у скарзі доводи про невідповідність призначеного засудженому покарання внаслідок м`якості у зв`язку зі звільненням від додатковогопокарання (позбавлення права керувати транспортними засобами) аналогічні тим, що були викладені прокурором в апеляційній скарзі, перевірені апеляційним судом та визнані необґрунтованими з наведенням належного обґрунтування в ухвалі.

Так, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких,особу винного, котрий за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відшкодування потерпілому завданої шкоди. Суд також взяв до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання та знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме те, що ОСОБА_4 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся з усвідомленням вчиненого, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами із застосуванням ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що покарання засудженому призначене у межах, установлених санкцією статті ч. 2 ст. 289 КК України, та відповідає вимогам ст. 65 КК України, є достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів. Крім того, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, можливість застосування додаткового покарання є альтернативою для суду, а не обов`язком. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим внаслідок м`якості немає.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а висновки, викладені в рішенні суду апеляційної інстанції в частині призначеного засудженому покарання, належним чином вмотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

У касаційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, а тому підстав для скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження закасаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3