АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1844/15-к Номер провадження 11-кп/786/190/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.125 КК України Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:
Головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області. на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Заруддя Кременчуцького району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою,, одруженого, раніше не судимого,-

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.125 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1ст.373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

У позові потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. та витрат по справі 1 000 грн. відмовлено.

Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у тому, він 26 липня 2015 року на пасовиську в с. Остапці Кременчуцького району, під час сварки на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_10 ,1965р.н., з помсти за образу своєї дружини умисно наніс декілька ударів дерев`яною палицею в область тулуба останнього, внаслідок чого спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження в вигляді синців на зовнішній поверхні лівого плеча та лівій задньо-боковій поверхні грудної клітини, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України.

Ухвалюючи рішення про виправдання ОСОБА_9 місцевий суд прийшов до висновку, що в обстановці яка склалася, останній не усвідомлював відсутність реального посягання, знаходився у стані уявної оборони, а відповідальність за заподіяння легкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони кримінальним законом не передбачено.

У апеляційній скарзі державний обвинувач просить вирок місцевого суду скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 засудити за ч.1 ст.125 КК України до 150 годин громадських робіт, дослідивши показання в судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_11 гула, обвинуваченого ОСОБА_9 і його дружини ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , а також висновок судово-медичної експертизи.

На обґрунтування своїх вимог доводить, що органом досудового розслідування доведена причетність ОСОБА_9 до інкримінованого йому злочину, оскільки потерпілий ОСОБА_10 не вчиняв ніяких дій, які б можна було б розцінювати як посягання. Стосовно показань обвинувачуваного ОСОБА_14 та його дружини, то до них слід ставитися критично, адже факт отримання виправданим тілесних ушкоджень під час бійки з ОСОБА_15 є не підтвердженим. Свідки ж у кримінальному проваджені, зокрема свідок ОСОБА_16 , указував, що ніяких погроз від потерпілого на адресу обвинуваченого і його дружини не було, а тому ОСОБА_14 не міг знаходитися у стані уявної оброни.

Других обґрунтувань незаконності вироку, у тому числі з посиланнями на істотні порушення вимог КПК України, апеляція прокурора не містить.

В кінці апеляційного розгляду прокурор змінив свої вимоги і, надавши письмову заяву від потерпілого ОСОБА_17 про його відмову від обвинувачення у даному кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, державний обвинувач просив виправдувальний вирок суду скасувати за закрити провадження по справі саме з цих підстав, відповідно до п.7ч.1ст.284КПК України.

Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляції про скасування вироку та закриття провадження по справі за нереабілітуючими підставами, вислухавши думку потерпілого ОСОБА_17 , який притримувався думки державного обвинувача, заперечення проти апеляції виправданого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , провівши часткове судове слідство за клопотанням сторони обвинувачення, перевіривши матеріали кримінального провадження у межах апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не знаходить підстав до її задоволення виходячи з наступного.

У відповідності до положень ст.417КПК України суд апеляційної інстанції, при перевірці обвинувального вироку, встановивши будь яку із обставин, вичерпний перелік яких передбачений у ст.284КПК України, наділений правом і повинен скасувати такий вирок і закрити кримінальне провадження. При цьому закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності можливе лише за наявності на це згоди обвинуваченого, у противному разі провадження по справі продовжується у звичайному порядку і закінчується ухваленням судового рішення по суті.

Зважаючи на такі вимоги закону і виходячи із того, що по даному кримінальному провадженню постановлено не обвинувальний, а виправдувальний вирок і ОСОБА_9 не давав своєї згоди на звільнення його від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, ухвалення процесуального рішення по справі, про яке ставить питання прокурор у своїх змінах до апеляції за результатами апеляційного розгляду, є процесуально недопустимим.

Що стосується доводів державного обвинувача в апеляції про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, то вони також не заслуговують на увагу.

За змістом ст.94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору незалежності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад правопорушення.

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" судам слід мати на увазі, що відповідно до ч.4 ст.327 КПК України виправдувальний вирок, зокрема, постановляється за відсутністю в діянні підсудного складу злочину, коли встановлено, що діяння, яке ставилося у вину підсудному, ним вчинено, але кримінальним законом воно не визнається злочинним, зокрема якщо воно лише формально містить ознаки злочину, але через малозначність не являє суспільної небезпеки; відсутні інші умови за яких діяння визнається злочинним (повторність діяння; попереднє притягнення до адміністративної відповідальності тощо); діяння вчинене у стані необхідної оборони чи крайньої необхідності; мала місце добровільна відмова від вчинення злочину, а фактично вчинене не містить складу іншого злочину; підсудний не є суб`єктом злочину через відсутність спеціальних ознак, встановлених для суб`єкта даного складу злочину; підсудний не досяг віку, з якого він може нести кримінальну відповідальність.

Перевіряючи законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення колегія суддів не виявила, і це не наведено у апеляції прокурора, що під час судового розгляду даного кримінального провадження місцевим судом залишилися недослідженими обставини, що мають значення для вирішення питань доведеності обвинувачення, винуватості чи невинуватості обвинуваченого.

Результати проведеного часткового судового слідства під час апеляційного провадження, також не спростували правильність встановлення місцевим судом фактичних обставини справи та обґрунтованості його висновків щодо невинуватості ОСОБА_14 .

Як встановив суд, за день до події між подружжям ОСОБА_14 та потерпілим ОСОБА_15 виник конфлікт з приводу травмування його корови на пасовиську. 26 липня 2015 року коли ОСОБА_14 гнали корів на обід, при цьому ОСОБА_18 йшла попереду стада, а ОСОБА_19 їхав на велосипеді позаду з палицею, яку він використовував для випасання худоби, між потерпілим ОСОБА_15 та дружиною ОСОБА_14 знов виникла сварка, від чого та стала плакати, на що обвинувачений окрикнув, щоб потерпілий полишив її і розбирався з ним. У відповідь на це, що не заперечував у судовій інстанції апеляційного суду і сам ОСОБА_15 , він будучи розлюченим швидко рушив до ОСОБА_14 , пройшовши йому назустріч 7м.

В цей час, за показаннями ОСОБА_14 , які той знов підтвердив і у апеляційному суді, він зупинив велосипед та вважаючи, що ОСОБА_15 на нього нападе, з метою запобігання цьому, наніс останньому палицею, що знаходилась в руках, два удари які прийшлися по передпліччю. Це дало йому змогу зіскочити з велосипеда, після чого у них виникла бійка.

Такі обставини конфлікту підтвердила і свідок ОСОБА_12 , дружина виправданого.

За показаннями потерпілого ОСОБА_10 очевидцями події було не менше десяти односельців, проте вони з різних причин не захотіли свідчити і бути учасниками кримінального провадження як під час розслідування, так і в суді. За вказаних обставин сам потерпілий у апеляційній інстанції констатував, що зібраних доказів на підтвердження провини ОСОБА_14 для постановлення обвинувального вироку у справі недостатньо.

По суті єдиним свідком обвинувачення заявлений свідок ОСОБА_16 , який на виклик апеляційного суду не з`явитися не зміг по поважній причині (у зв`язку з доглядом за сином, інвалідом 1групи), а у своїх письмових поясненнях він лише зазначив, що під час лайки ОСОБА_18 з потерпілим із за корови, ОСОБА_9 дійсно їхав на велосипеді за табуном, тримаючи в одній руці батіг, а в другій велосипед, і коли ОСОБА_19 щось крикнув в адресу ОСОБА_15 , той пішов до нього і останній ударив його батогом, почалася бійка, яку він розійняв.

За висновком судового експерта у потерпілого ОСОБА_15 були виявлені легкі тілесні ушкодження у виді двох синців та садна9а.с.47-48). Причому синці із саднами на їх тлі на задньо-зовнішній поверхні лівого плеча та на лівій задньо-боковій поверхні грудної клітини утворилися від ударної дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могла бути палка, а садно на передній поверхні шиї від тупого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею по механізму тертя, яким міг бути ніготь пальця.

Отже аналізуючи надані стороною обвинувачення докази та даючи їм оцінку у сукупності, місцевий суд прийшов до вірного висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_14 знаходився у стані уявної оборони, коли реального суспільно небезпечного посягання не було і він, неправильно оцінюючи поведінку ОСОБА_15 , помилково припускав наявність такого посягання та захищався від нього підручними засобами, спричинивши легкі тілесні ушкодження.

Однак, оскільки відповідальність за заподіяння легкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони законом не передбачена, а винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1ст.125КК України поза межами розумного сумніву не доведена, суд прийшов до вірного рішення про його виправдання у зв`язку з відсутністю в його діях інкримінованого злочину.

За наведених обставин підстав для скасування судового рішення з мотивів, указаних у апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури залишити без задоволення, а вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року щодо виправданого ОСОБА_9 - без змін.

СУДДІ: ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3
(підпис) (підпис) (підпис)
Згідно з оригіналом
Суддя: ОСОБА_2 .