Ухвала
іменем україни

13 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000002, за обвинуваченням

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Маневицького районного суду Волинської області від 1 грудня 2015 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 240 КК України на 2 роки обмеження волі кожного.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішені питання про речові докази та судові витрати у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року вирок районного суду щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасовано. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 закрито у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості.
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь в розгляді кримінального провадження, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що суд апеляційної інстанції виніс рішення яке не відповідає вимогам ст.ст. 404, 419 КПК України. Зазначає, що апеляційний суд фактично дав власну оцінку доказам, які не досліджував, в порушення вимог процесуального закону взяв до уваги одні докази та відкинув інші, при цьому належним чином не мотивував своє рішення.
Від захисника ОСОБА_11 надійшли письмові заперечення в яких він вважає ухвалу апеляційного суду законною і обґрунтованою і просить залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Заслухавши доповідь судді; пояснення захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які заперечували проти доводів, викладених у скарзі; думку прокурора ОСОБА_9 , який підтримав касаційну скаргу; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними та засуджено за те, що вони 3 січня 2015 року з 10 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв., перебуваючи в лісовому масиві у 49 кварталі 6, 10 виділах Вовчецького лісництва ДП «Маневицьке лісове господарство», що на території Маневицького району Волинської області, поблизу озера Лісівське, на землях лісового фонду, які належать до Маневицько-Зарічненської зони Прип`ятського бурштиноносного басейну родовища корисних копалин, всупереч Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» від 18.11.1997 року, п. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 року, що передбачає надання дозволу (ліцензії) на видобуток дорогоцінного каміння органогенного утворення, в порушення вимог Кодексу України про надра, без отримання спеціального дозволу на користування надрами, не будучи суб`єктами підприємницької діяльності, самовільно, за допомогою штикової лопати, копанок, підсаків, металевої шпиці та гумових чобіт, в які вони були взуті, шляхом вторинного використання ямкових отворів, що були утворені внаслідок попередньої незаконної розробки надр невстановленими досудовим розслідуванням особами, а також вчинення активних дій з вилучення корисних копалин із гірських порід навколо вказаних ямкових отворів, здійснювали незаконне видобування бурштину-сирцю, який згідно постанови Кабінету Міністрів України № 827 від 12.12.1994 року «Про затвердження переліку корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» являється корисною копалиною загальнодержавного значення, дорогоцінним камінням органогенного утворення, внаслідок чого незаконно видобули 1 кг 354 г бурштину-сирцю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Припис ч. 4 ст. 95 КПК України зобов`язує суд обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, (п. 16, ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України) апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд вказаних вимог закону не дотримався.

Апеляційна інстанція зазначила, що місцевий суд дійшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інкримінованому правопорушенні обґрунтувавши своє рішення показами свідків та матеріалами які знаходяться в кримінальному провадженні і були вивчені та проаналізовані в судовому засіданні.

Разом з тим колегії суддів, вказала, що докази вини ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які надані стороною обвинувачення, як самі по собі, так і в сукупності з іншими, не дає достатніх підстав стверджувати про винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину.

Також апеляційна інстанція зазначила, що суд у вироку безпідставно послався на доведеність стороною обвинувачення об`єктивної сторони злочину, а саме дій обвинувачених, спрямованих на вилучення з родовищ корисних копалин будь-яким способом. Апеляційний суд вважає, що органом досудового розслідування не доведено, що обвинувачені здійснювали будь-які активні дії, що полягали у вилученні з родовищ бурштину.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що в судовому засіданні апеляційного суду свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 безпосередньо не допитувалися,не здійснювався їх допит і в порядку передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Прослуховування звукозапису показань зазначених свідків даних ними в суді першої інстанції чинним КПК України не передбачено. Разом з тим, апеляційний суд показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 безпосередньо не сприймав під час судового засідання, не отримував їх у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, дав їм іншу оцінку ніж суд першої інстанції.
Тобто, апеляційний суд не досліджуючи безпосередньо в судовому засіданні докази, спростовуючи їх, дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, порушивши принцип змагальності сторін та доведенні перед судом переконливості наданих ними доказів.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Згідно ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Стаття 87 КПК України передбачає визнання недопустимими доказів, які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до статті 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Апеляційний суд вказаних вимог закону не дотримався. Визнаючи недопустимими показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 апеляційна інстанція не зазначила підстав через які визнає їх недопустимими.
Вказуючи, що затримання обвинувачених та вилучення у них рюкзака з камінням і інших предметів проведено з порушенням вимог закону, апеляційний суд свого рішення належним чином не вмотивував, не вказав, які саме вимоги закону було порушено.
Також апеляційний суд зазначив, що показання обвинувачених під час затримання дані під психологічним тиском свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , разом з тим жодних обґрунтувань цих висновків та доказів на їх підтвердження в ухвалі не навів.
Апеляційний суд фактично взяв до уваги лише показання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дані ними в судовому засіданні та без належного вмотивування відкинув докази, наявнім в матеріалах кримінального провадженні і дійшов передчасного висновку про те, що обвинувачені не здійснювали будь-які активні дії, що полягали у вилученні з родовищ бурштину.

Таким чином, під час апеляційного розгляду кримінального провадження було допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які в силу ст. 412 КПК України слід визнати істотними та такими, що перешкодили повному й усебічному розгляду справи, встановленню в ній істини.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого слід врахувати наведене, повно та всебічно перевірити доводи, викладені в скарзі, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку і в залежності від встановленого постановити рішення, яке буде відповідати вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь в розгляді кримінального провадження, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3