Справа №490/1966/15-к 27.10.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/569/16 Головуючий у першій інстанції : ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

Головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участі секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000285 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2016 року по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

- за ч.2 ст. 286 КК України

Учасники судового провадження.
прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_7

захисник ОСОБА_6

представник потерпілого ОСОБА_9 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доповнень до неї.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_7 просить вирок змінити в частині призначеного покарання з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.
Також просить виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 60000 гривень як компенсацію моральної шкоди.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 4 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки. На підставі ст.75 КК України, звільнено від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 роки 6 місяців та покладенням обов`язків, передбачених п.п.2, 3,4 ч.1 ст.76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Департаменту фінансів Миколаївської міської ради до місцевого бюджету Заводського району м.Миколаїв 6353 грн. 48коп. на відшкодування матеріальної шкоди та на користь ОСОБА_10 60 000 грн. як компенсацію моральної шкоди.
Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_6 зазначає, що суд не врахував, що скоєний злочин є злочином з необережності, поведінку підзахисного, а саме те, що він не покинув місце події до приїзду «Швидкої допомоги, та цікавився станом здоров`я потерпілого, що він працює водієм та ця робота є єдиним джерелом доходу його та його сім`ї. Маючи роботу, він буде мати можливість відшкодувати потерпілому завданих збитків та утримувати свою сім`ю.

Крім того вказує, що при призначенні покарання суд першої інстанції не достатньо врахував повне визнання вини обвинуваченого, щире каяття, наявність малолітньої дитини на утриманні, непрацюючих батьків, його намагання вирішити питання про добровільне відшкодування шкоди потерпілому.

Вважає, що суд першої інстанції не обґрунтував та не мотивував необхідність застосування додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке в санкції ч. 2 статті 286 КК України є альтернативним.

Звертає увагу на те, що в момент скоєння злочину, ОСОБА_7 автомобілем не керував, тобто фактично саме порушення правил дорожнього руху не є грубим, і прокурор в судових дебатах просив призначити мінімальну міру основного покарання - 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, та на підставі ст. 75 КК України встановити мінімальний іспитовий строк.

Також вважає, що суд, не заслухавши самого потерпілого, не з`ясувавши всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, на свій власний розсуд визначив обсяг душевних страждань потерпілого та розмір моральної шкоди оцінивши його в 60 000 гривень.

Позиції інших учасників процесу.
Потерпілий ОСОБА_10 в запереченнях на апеляційну скаргу з доповненнями просить відмовити в її задоволенні. Вказує, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, експлуатація якого пов`язана з підвищеною небезпекою для учасників дорожнього руху, тому він завжди повинен бути у справному стані. У випадку неможливості виконання цих вимог експлуатація транспортного засобу не допускається.

Тобто, наявність несправності забороняла експлуатацію транспортного засобу, однак, ОСОБА_7 його використовував не тільки для власних потреб у поїздках, а й здійснював перевозку пасажирів у якості «таксі» ставлячи під загрозу життя пасажирів.

Зазначає, що внаслідок травм від ДТП йому спричинені такі тяжкі тілесні пошкодження, лікування яких він проходить до цього часу. Внаслідок цього порушений звичайний уклад його життя та життя його родини.

Вважає, що ОСОБА_7 не розкаюється у скоєному злочині.

Не відповідає дійсності й посилання суду про те, що обвинувачений намагався добровільно відшкодувати шкоду, та за відсутності домовленості з потерпілим надіслав йому поштою лише 400 грн.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 16 грудня 2014р. о 19год. 30 хв. керував технічно несправним автомобілем MERCEDES-BENZ 110 DKA, д.н. НОМЕР_1 та здійснював рух по сухій асфальтованій проїзній частині внутрішньо дворового проїзду будинку №191 по пр. Леніна в м.Миколаєві. В порушення п.п.2.3«а», 31.4.1«д»,«е» Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 перед виїздом не перевірив та не забезпечив технічно справний стан свого транспортного засобу, несправність, якого полягала у несправності приводних тросів стояночного гальма, які не забезпечували переміщення розпірного важеля, достатнього для реалізації зусилля, що забезпечує щільний контакт колодок з порожниною циліндричної основи задніх гальмівних дисків. В момент зупинки та послідуючого відключення від трансмісії двигуна, при покиданні автомобіля, не прийняв заходів для забезпечення нерухомого стану автомобіля, не забезпечив замикання рукоятки стояночного гальма в робочому положенні з метою запобігання неконтрольованого розгальмування транспортного засобу. В результаті відбувся неконтрольований, мимовільний рух транспортного засобу, в результаті чого відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався по проїзній частині внутрішньодворового проїзду будинку АДРЕСА_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому лобної кістки зліва та основи черепа, забою головного мозку, полігемосінуса, перелому зовнішньої кістки правої гомілки зі зміщенням, які згідно висновку судово-медичної експертизи№1899 від 25.12.2014р. відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознаками небезпечності для життя.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Суд, заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, представника потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_8 які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, прийшов до таких висновків.

Фактичні обставини злочину, які викладені у вироку, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України апелянтом не оспорюються. Тому, на підставі ч.1 ст.404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевірялись.

Що стосується покарання, то при його призначенні суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується посередньо, має на утриманні неповнолітню дитину, а також визнання вини та розкаяння у вчиненому, що судом належно враховано як обставину, що пом`якшує покарання. Також судом враховано відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до двох років.
Саме таке призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Отже, обставини, на які вказує захисник у апеляційній скарзі судом достатньо враховані при призначенні покарання.

Оскільки, розмір призначеного судом покарання у виді позбавлення волі наближений до мінімального, то підстави вважати його надто суворим, про що йдеться у апеляційній скарзі, відсутні.

У відповідності із законом суд 1 інстанції належно обґрунтував можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування основного покарання.

Тому з урахуванням вимог ст. 75 КК України, суд дійшов до правильного висновку про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням встановивши йому іспитовий строк в межах передбачених вказаною нормою закону.

Вимоги апелянта про зменшення цього строку у апеляційній скарзі не вмотивовані і підстав для його зменшення суд не вбачає.

Також суд обґрунтовано призначив і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Оскільки, внаслідок злочинної недбалості ОСОБА_7 наступили тяжкі наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_10 .

Доводи захисника ОСОБА_6 , що ОСОБА_7 працює водієм та ця робота є єдиним джерелом доходу його та його сім`ї, не можуть бути підставою для зміни вироку в частині призначеного додаткового покарання, оскільки, в матеріалах справи відсутні будь які дані про те, що за станом здоров`я або з інших причин обвинувачений позбавлений можливості займатись будь якою іншою діяльністю.

Доводи про порушення судом положень ст.337 КПК України (погіршення становища обвинуваченого) не відповідають дійсності, оскільки, суд при постановленні вироку, у тому числі при визначенні виду або розмірну покарання, не обмежений позицією державного обвинувача (прокурора) у судовому розгляді. Правила зазначеної статті стосуються інших обставин судового розгляду і регулюють лише його межі відповідно до обвинувального акту та правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Відповідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.2005р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового

характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших

негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі

незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може

полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або

ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням

здоров`я, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість

продовження активного громадського життя, тощо.

У суду не виникає сумнівів, що внаслідок злочинних дій потерпілому ОСОБА_11 спричинені моральні та фізичні страждання у зв`язку з отриманням тяжких тілесних ушкоджень, наявність яких підтверджується висновком судово-медичної експертизи №1899від 25.12.2014р. і ніким не оспорюється.

Суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування вірно взяв до уваги те, що внаслідок злочину потерпілому спричинені небезпечні для життя тяжкі тілесні ушкодження у виді перелому лобної кістки зліва та основи черепа, забою головного мозку, полігемосінуса, перелому зовнішньої кістки правої гомілки зі зміщенням, у зв`язку із чим, потерпілий проходив лікування та йому призначено подальше проходження лікування з періодичністю 1 раз у квартал. Тому вказівка суду про тривалість фізичних страждань та наслідки ушкодження здоров`я, які потягли значну тривалість вимушених змін у житті потерпілого є обґрунтованою. З урахуванням наведеного визначений судом розмір відшкодування в цій частині відповідає вимогам розумності та справедливості.

За такого, твердження захисника про можливість визначення розміру моральних та фізичних страждань потерпілого лише шляхом призначення психологічної експертизи є безпідставними.

Доводи апелянта про неорбгрунтованість судового рішення у цій частині з огляду на розгляд справи у відсутності потерпілого суперечать матеріалам справи, оскільки, пред`явлений потерпілим цивільний позов підтримала його представник адвокат ОСОБА_12 , яка у відповідності з положеннями ч.4ст.58, ст.56 КПК України наділена таким правом.

Таким чином, усі апеляційні доводи є неприйнятними, тому підстав для зміни вироку суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2016 року по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча

Судді: