про самовідвід
18 липня 2016 року м. Львів
Суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2

В С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні складався слідчим та затверджувався прокурором двічі, - 14 грудня 2015 року та 04 лютого 2016 року відносно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, с. Романів Перемишлянського району Львівської області, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
Щодо його обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.
Як зазначено в обвинувальному акті, досудовим розслідуванням встановлено, що 29 жовтня 2015 року , близько 13 год. 50 хв., працівниками СКР Франківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області було доставлено у приміщення Франківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області мешканця с. Романів Перемишлянського району Львівської області ОСОБА_3 у якого при поверхневому огляді було виявлено та у подальшому вилучено прозорий поліетиленовий пакет та фольговий згорток, які частково були заповнені невідомою речовиною коричневого кольору рослинного походження у висушеному та подрібненому стані. Згідно пояснень затриманого ОСОБА_3 , дана речовина являється наркотичною речовиною "Маріхуаною".
Відповідно до обвинувального акта, 11. 11. 2015 року під час досудового розслідування було призначено судову експертизу. Згідно висновку експерта № 3/1503 від 24.11. 2015 року у наданій на дослідження подрібненій речовині рослинного походження темнозеленого кольору, міститься тетрагідроканабінол і є канабісом (маріхуаною), який віднесений до особливо небезпечних засобів, обіг яких заборонено. Загальна маса канабісу ( маріхуани) в перерахунку на висушену речовину становить 9, 23 грама.
За змістом обвинувального акта слідчий та прокурор вважають, що таким чином, встановлена достатність доказів для обвинувачення ОСОБА_3 у незаконному зберіганні наркотичних засобів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Сторона обвинувачення - прокурор, який
Затвердив обвинувальний акт 14 грудня 2015 року, прокурор
прокуратури Франківського району м. Львова

ОСОБА_4
Прокурор який затвердив обвинувальний акт 04 лютого 2016 року
прокурор Львівської місцевої прокуратури № 3
ОСОБА_5
Відповідно до ухвали судді від 18 лютого 2015 року у судовому провадженні призначено підготовче судове засідання, яке неодноразово переносилося з підстав неявки учасників процесу та відсутності у прокурора копії постанови, яка б підтверджувала його процесуальні повноваження у даному кримінальному провадженні, відсутності у обвинуваченого документів, які б підтверджували його особу, а відтак з підстав його неявки в судове засідання , у зв`язку з чим постановлялася ухвала про його привід.
Вході вирішення питань, передбачених ст.ст. 314 - 316 КПК України, судом було встановлено, що обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування скеровані до суду заступником керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 з угодою про визнання винуватості від 04 лютого 2016 року. Також встановлено, що як обвинувальний акт, так і угода про визнання винуватості не відповідають вимогам процесуального законодавства, і зокрема ст. 291 та ст. 472 КПК України.
Крім цього, угода про визнання винуватості укладена між підозрюваним та прокурором 04 лютого 2016 року, тобто по за межами строків досудового слідства, оскільки обвинувальний акт був складений та затверджений прокурором ОСОБА_4 ще 14 грудня 2015 року.
Крім того, відповідно до ухвали підготовчого судового засідання від 28 січня 2016 року, обвинувальний акт було повернуто прокурору для приведення його у відповідність вимогам п. 2, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, з чим погодився і сам прокурор, оскільки не оскаржував ухвали суду. Разом з тим, обвинувальний акт в черговий раз скеровано до суду з частиною тих же невідповідностей вимогам процесуального законодавства, оскільки й надалі не відповідає вимогам п.2, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, полягає у тому, що фактичні обставини кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими не зазначені в обвинувальному акті, а саме, в супереч вимогам ст. 91 КПК України не встановлено: місце затримання ОСОБА_3 для його доставки у райвідділ; підстави і причини затримання та доставки; походження наркотичного засобу та часу зберігання; суб`єктивну та об`єктивну сторони вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 ; не визначено вид умислу вчинення кримінального правопорушення та не вказано в чому він полягає ; не зазначено мотив і мета зберігання. У зв`язку з цим, кваліфікація дій суперечить фактичним обставинам. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Однак в обвинувальному акті не вказано суб`єктивне ставлення ОСОБА_3 до інкримінованих дій, тобто обвинувачення не сформульоване, як цього вимагає ст. 91 та п.2, п.5 ч.2 ст.291 КПК України. Відтак, фактичні обставини, що викладені в обвинувальному акті та які прокурор вважає встановленими, не відповідають прямим вимогам п. 2 ч. 1 ст. 91 КК України та п. 2 , п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, що у свою чергу, відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, є прямою підставою для повернення обвинувального акта прокурору.
Як вбачається із матеріалів обвинувального акта, такі подані разом із угодою про визнання винуватості, фактичні обставини в якій, викладені аналогічно тим, що містяться в обвинувальному акті, а отже не відповідають вимогам п.2, п.5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а угода крім того, в цілому не відповідає вимогам ст. 472 КПК України, оскільки дані на особу не дійсності; формулювання підозри чи обвинувачення відсутнє, а кваліфікація здійснена абстрактно; угода укладена не від перших осіб; в угоді містяться тлумачення ст. ст. 381 та 382 КПК України на підставі яких прокурор роз`яснює права ОСОБА_3 та наслідки укладення угоди, які не мають жодного відношення до процесуальних дій, що здійснюються на підставі угод; в угоді відсутні обставини які враховані прокурором при її укладенні, як це передбачено ст. 470 КПК України.
Щодо невідповідності обвинувального акта вимогам п.2 ч.2 ст. 291 КПК України, то така полягає в тому, що у змісті обвинувального акта, дані про обвинувачену особу, які зазначені в обвинувальному акті, не відповідають вимогам ст. 291 КПК України, а саме, зазначено місце народження с. Романів Перемишлянського району Львівської області, у той час, згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_3 народився у м. Львові ( ас.21). Отже, за даних обставин суд визнає невідповідність акта ще й вимогам п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Крім того, обвинувальний акт поданий до суду не прокурором, який здійснює повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, а заступником керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 , що суперечить вимогам ст. 40 КПК України, згідно якої: слідчий подає обвинувальний акт на затвердження прокурору, у даному випадку прокурору ОСОБА_7 , а останній відповідно до вимог ст.. 36 КПК України, повинен скерувати його до суду.
Разом з тим, прокурор Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 покладені на нього обов`язки звернутися до суду з обвинувальним актом не виконав. До суду звернулася особа, процесуальні права та обов`язки якої, у даному кримінальному провадженні, не підтверджені.
Покликання заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 на п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України, стосується прокурора призначеного у порядку, передбаченому ст. 37 КПК України, який і зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну із дій, передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України, а у випадку скерування обвинувального акта до суду з угодою, такий обов`язок визначено ст. 474 вказаного Кодексу.
Не відповідає фактичним обставинам й те, що 04 лютого 2016 року адвокат ОСОБА_8 отримав копію обвинувального акта та за його участю була укладена угода про визнання винуватості, оскільки адвокат надав суду договір про надання правової допомоги
від 29 лютого 2016 року ( ас. 22). Тобто обвинувальний акт вручено адвокату і підписано ним угоду ще до укладення договору у даному кримінальному провадженні. Поява адвоката ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні суперечить процесуальному порядку встановленому ст. ст. 48 та 49 КПК України.
Згідно ухвали судді від 18 травня 2016 року обвинувальний акт повернуто прокурору Підстави такого рішення викладені в ухвалі.
Не погоджуючись із рішенням суду, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.
За результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, ухвала суду першої інстанції скасована, з підстав викладених в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року, а угоду про визнання винуватості разом з обвинувальним актом повернуто до Франківського районного суду м. Львова для розгляду зі стадії підготовчого судового засідання.
Приймаючи дане рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення допустив істотне порушення кримінального процесуального закону, що відповідно до п. 3 частини 3 ст. ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення. При цьому, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що суд першої інстанції одночасно прийняв два рішення ( про відмову у затвердженні угоди та про повернення обвинувального акта), які зумовлюють вчинення прокурором різних процесуальних дій.
Після апеляційного розгляду, матеріали судового провадження поступили до Франківського районного суду м. Львова 07 липня 2016 року та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13 липня 2016 року із зазначенням підстави, - « для продовження розгляду», передані судді, ухвала якого скасована, що у свою чергу, не може бути підставою для передачі, оскільки згідно ухвали апеляційного суду призначено новий судовий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання, а справу розподілено для продовження розгляду.
Разом з тим, така підстава не передбачена ні ст. 35 КПК України, ні положенням про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженим Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України. Отже, розглядувані матеріали передані судді по за межами автоматизованої системи документообігу, у ручному режимі, що вказує на несанкціоноване втручання в роботу системи Франківського районного суду м. Львова секретарем суду ОСОБА_9 та має ознаки для відповідальності, передбаченої ст. 376 1 КК України.
Крім того, ставлення судді ОСОБА_1 , до вирішення питання про затвердження угоди про визнання винуватості та оцінки матеріалів обвинувального акта на відповідність вимогам процесуального законодавства, в ході вирішення питань, передбачених ст.ст. 314 315 КПК України уже висловлене у скасованій ухвалі, а відтак, даний факт є тією обставиною, що викликатиме сумнів у моїй неупередженості при повторному їх вирішенні, та відповідно до ст. ст. 75 КПК України виключає участь судді в кримінальному провадженні.
Вирішуючи питання самовідводу у розгляді вказаного обвинувального акта після його повернення з апеляційного суду, враховую також те, що законодавцем не визначено подальший порядок розгляду у підготовчому судовому засіданні угоди про визнання винуватості та обвинувального акта після скасування ухвали суду першої інстанції про його повернення прокурору. У той же час, відповідно ч. 1 ст. 416 КПК України, після скасування ухвали, суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу ІV цього Кодексу в іншому складі суду. Підготовче судове засідання входить у вказаний розділ.
Відповідно до ч. 6 ст. 7 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Відтак, вважаю, що проведення повторного підготовчого судового засідання з розгляду вказаного обвинувального акта мною, як суддею, суперечить також вимогам ч. 1 ст. 416 КПК України.
Відповідно до ст. 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених ст.75 цього Кодексу,суддя зобов`язаний заявити самовідвід. З огляду на викладене, заявляю самовідвід з підстав, передбачених п. 4 ч.1 ст. 75 та ч. 1 ст. 416 КПК України.
Приймаючи дане рішення щодо задоволення заяви про самовідвід, зважаю також, що відповідно до положень п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, суддя підлягає відводу від участі в розгляді справи у тому випадку коли, у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Аналогічні висновки містяться в Рішеннях Європейського Суду з прав людини від 09 листопада 2006 року у справі «Білуга проти України» та Рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії» де зазначається, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 9 КПК України, Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
На підставі викладеного, керуючись ст. 7, ст. 9, п. 4 ч. 1 ст. ст. 75, 80,81, ч. 1 ст. 314, ч.2 ст. 369 372, ч.1 ст. 416 КПК України, -

У Х В А Л И В:
Матеріали судового провадження № 1 - кп/465/525/16 передати до кримінальної канцелярії суду на повторну реєстрацію та визначення судді в порядку, передбаченому ст. 35 КПК України.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_10