Справа № 317/3205/16-к
№/п 1-в/317/1103/2016
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2016 р. м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника адміністрації ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відео конференції клопотання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 25.06.2012 р. Цюрупинським районним судом Херсонської області за ч. 2 ст. 121 КК України до 9 років позбавлення волі,

про застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

29.07.2016 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування до нього умовно-дострокового звільнення.
Прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення подання.
В судовому засіданні представник адміністрації колонії заперечував проти задоволення клопотання, пояснив суду, що ОСОБА_5 не став на шлях виправлення та не заслуговує на застосування до нього умовно-дострокового звільнення.
Засуджений ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив суд клопотання задовольнити.
Суд, розглянувши клопотання засудженого, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали особової справи засудженого, дійшов висновку, що у задоволенні клопотання має бути відмовлено з наступних підстав:
Відповідно до вимог ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення може бути застосоване до особи, яка відбуває покарання у тому числі у виді позбавлення волі, якщо засуджений своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.
Як вбачаться з матеріалів особистої справи ОСОБА_5 , останній був засуджений та відбуває покарання у вигляді 9 років позбавлення волі за скоєння умисного тяжкого злочину. Строк відбуття покарання засудженим обчислюється з 14.05.2011 року, і на день розгляду подання засуджений вже дійсно відбув більше 2/3 призначеного судом покарання, що згідно ст.81 КК України свідчить про наявність формально-юридичної підстави для умовно-дострокового звільнення.
Проте, розглядаючи подання, суд також враховує, що згідно з положеннями ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.
У відповідності з ч. 2 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.
За змістом ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Судом встановлено, що засуджений працевлаштований на виробництві установи різноробочим. Згідно характеристики та особистої справи засудженого, ОСОБА_5 не стає на шлях виправлення, а саме: не завжди має охайний зовнішній вигляд, не завжди дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, належного догляду за ними не здійснює, може використовувати не за призначенням, виконує передбачені законом вимоги персоналу установи, лише під наглядом, роботи із самообслуговування виконує лише під контролем персоналу установи, до виконання робіт з благоустрою установи ставиться безвідповідально.
Крім того, засуджений не приймає участі в організації виховних заходів у відділенні СПС, не приймає участі у програмах диференційованого виховного впливу та самодіяльних організаціях, що також свідчить про небажання засудженого ставати на шлях виправлення.
Також ОСОБА_5 має непогашений цивільний позов на суму 3516,94 грн., що також не може свідчити про виправлення засудженого.
15.05.2014 року комісією Біленківськоїї виправної колонії № 99 було відмовлено ОСОБА_5 в застосуванні заохочувальної норми у вигляді переведення до дільниці соціальної реабілітації, як особі що не що не стає на шлях виправлення.
26.11.2015 року комісією Біленківськоїї виправної колонії № 99 було відмовлено ОСОБА_5 в застосуванні заохочувальної норми передбаченої ст. 82 КК України, у вигляді заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
31.03.2016 року комісією Біленківськоїї виправної колонії № 99 було відмовлено ОСОБА_5 в застосуванні заохочувальної норми ст. 81 КК України, у вигляді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, як такому, що не довів свого виправлення.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставленню до праці за весь період знаходження у виправній установі, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.
Саме по собі відбуття засудженим 2/3 частини покарання не зобов`язує суд звільнити таку особу від подальшого відбування ним покарання, оскільки це є перш за все правом, а не обов`язком суду.
Також слід зазначити, що під час розгляду справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції ОСОБА_5 провину у вчиненому злочині не визнавав, у зв`язку з чим доводи про те, що засуджений визнає себе винним суд розцінює саме як намагання отримати умовно-дострокове звільнення з метою звільнитись від покарання
Отже, встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності переконують суд в тому, що поведінка ОСОБА_5 за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, засуджений не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а тому не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
За вищенаведених підстав суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування призначеного покарання - необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. 81 КК України, п.2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про умовно дострокове звільнення відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1