Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 494/888/16-к
Провадження № 1-кп/499/64/16
У Х В А Л А

про повернення обвинувального акту

"19" вересня 2016 р. смт.Іванівка

Колегія суддів Іванівського районного суду Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 , за участю учасників кримінального провадження секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 розглянувши у відкритому судовому засіданні в стадії підготовчого судового засідання в залі суду обвинувальний акт кримінального провадження №0000270 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого АДРЕСА_1 , не одруженого, раніше не судимого, не працюючого, у вчинені кримінального правопорушення передбаченого п.1, ч.2, ст.115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

08 лютого 2016 року до Іванівського районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт кримінального провадження № 0000270стосовно обвинувачення ОСОБА_6 (далі обвинувачений) у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Викладене в обвинувальному акті діяння вчинено на території Березівського району Одеської області.

Дане кримінальне провадження, в порядку визначеному ст. 34 КПК України, ухвалами апеляційного суду Одеської області від 22 липня 2016 року, 10 серпня 2016 року направлене до Іванівського районного суду Одеської області для подальшого розгляду.

Підстав для закриття кримінального провадження не вбачається.

Під час підготовчого судового засідання прокурор, обвинувачений та його захисник вважали за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Потерпілі, які належним чином були повідомлені про час та місце проведення підготовчого судового засідання, й надіслали до суду заяви в яких просили не викликати їх до суду.

Ухвалою слідчого судді Березівського районного суду Одеської області від 22 липня 2016 року щодо обвинуваченого продовжено строк його тримання під вартою до 19 вересня 2016 року (далі - ухвала 22 липня 2016 року).

Сторони письмових клопотань до суду не подавали, проте прокурор заявив про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому.

Обвинувачений та його захисник не заперечували проти заявленого прокурором клопотання.

Встановивши зазначені обставини, вислухавши думку прокурора захисника та обвинуваченого, дослідивши матеріали справи суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про застосування норм процесуального права, суд виходив з такого.

Обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту (п.5 ч.1 ст.3 КПК України).

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1, 2 ст.8 КПК України).

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1, 5 ст.9 КПК України).

Підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують; бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення; на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту - мати такі побачення без обмеження їх кількості й тривалості; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій; на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату (п. 1, 2, 3 ч.3 ст. 42 КПК України).

Реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування (ч.1, 2 ст.109 КПК України).

Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу (ч.4 ст.110 КПК України).

Обвинувальний акт має містити відомості, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ст. 291 КПК України).

Обвинувальний акт має містити відомості, зокрема розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (п.7 ст. 291 КПК України).

Суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України (п. 3 ч. 3 ст.314 КПК України).

Застосовуючи зазначенні в ухвалі норми процесуального права, беручи до уваги доводи сторін, повертаючи обвинувальний акт суд виходив з таких мотивів.

Слід констатувати, що норма п.3 ч.3 ст.314 КПК України надає право суду приймати рішення щодо повернення обвинувального акту прокурору, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам цього Кодексу. При цьому зазначена норма не пов`язує застосування судом такого права з можливим подальшим впливом або відсутністю такого впливу на право обвинуваченого, потерпілого чи на подальший розгляд обвинувального акту.

Таким чином, за нормою п.3 ч.3 ст.314 КПК України право суду на повернення обвинувального акту прокурору обумовлено лише встановленням фактичних обставин не відповідності дій вимогам КПК України, вчинених стороною обвинувачення, в тому числі проведення відповідної процесуальної дії, прийняття процесуального рішення чи їх нездійснення.

Оскільки, відповідність обвинувального акту вимогам КПК України можливо встановити не тільки шляхом перевірки відповідностей, що містяться в обвинувальному акті, а й в результаті здійснення оцінки документів, які повинні додаватись до обвинувального акту (реєстр матеріалів досудового розслідування, розписки, тощо), тому суд має перевіряти виконання вимог процесуального законодавства, які повинні бути додержанні перед прийняттям рішення про складання обвинувального акту та направлення його до суду.

До обвинувального акту, в порядку визначеному ч. 1 ст. 109, п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України, не додано реєстр матеріалів досудового розслідування (далі Реєстр), який би відповідав вимогам ч. 2 ст. 109 КПК України.

З положень ст.ст.109, 291 КПК України вбачається, що реєстр матеріалів досудового розслідування є невід`ємною частиною обвинувального акту, так як додається до обвинувального акту, які надаються до суду разом.

Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен відображати хід і проміжні результати досудового розслідування, використані в розслідуванні джерела доказів, а тому, в ньому обов`язково повинні міститися: в хронологічному порядку дані про кожну процесуальну дію, проведену під час досудового розслідування її номер, найменування та час проведення (дата і часовий відрізок), зокрема, письмового підтвердження факту надання сторонам доступу до матеріалів кримінального провадження із зазначенням найменування таких матеріалів (ст.290 КПК України); зазначення в певній послідовності про прийняті під час досудового розслідування рішення.

Реєстр не містить відомостей про здійснення всіх без виключень: точної назви процесуальних дій й точного часу їх проведення, прийнятих процесуальних рішень та їх реквізитів, деякі дати вказані з помилками по часу їх проведення, назви проведених експертиз не зазначені, що не дозволяє суду достовірно з`ясувати обставини щодо дотримання під час досудового слідства вимог КПК України з питання шляхів утворення доказової бази обвинувачення, засоби одержання доказової інформації та забезпечення кримінального провадження.

Також реєстр не містить даних про внесення прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про закінчення досудового розслідування, що свідчить про недодержання прокурором положень щодо форми закінчення досудового розслідування, як обов`язкової стадії кримінального провадження.

Слід констатувати, що під час проведення процесуальних дій стороною обвинувачення були порушені визначені ч. 3 ст. 42 КПК України права обвинуваченого на захист, так як реєстр, не містить відомостей про час залучення захисника, який мав бути присутній під час першого допиту обвинуваченого. При цьому захисник фактично був залучений лише 25 квітня 2016 року, тобто після вчинення слідчим певних процесуальних дій та прийнятих рішень.

Частини 1, 2 ст. 91 КПК України встановлюють обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій обвинуваченого в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу.

Виходячи з наведеного слід прийти до висновку, що в описово-мотивувальній частині обвинувального акту повинно бути повно викладено: обставини справи, як вони були встановлені на досудовому слідстві; спосіб вчинення кримінального правопорушення, інші його обставини; шкідливі наслідки, причинний зв`язок між діями обвинуваченого та наслідками, які настали; характер суб`єктивної сторони; місце, час, мотиви кримінального правопорушення; показання підозрюваного по суті повідомлення про підозру; доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; відомості, які характеризують особистість обвинуваченого; виявлені пом`якшуючі та обтяжуючі його відповідальність обставини.

Тобто описова частина, повинна починатися з викладу всього обсягу вчинених обвинуваченим дій за кримінальним правопорушенням та їх юридичної оцінки, а вже потім повинно викладатися окремі епізоди у хронологічному або системному порядку.

Проте, з тексту обвинувального акту вбачається лише наявність викладу певних обставин, а не фактичних обставин кримінального правопорушення. Не вказане конкретно суб`єктивне відношення обвинуваченого до наслідків кримінального правопорушення, не викладений причинний зв`язок між діями обвинуваченого та наслідками, які настали; не розкрита повно форма вини та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого.

В обвинувальному акті не викладено: конкретні причини нанесення численних ударів й припинення обвинуваченим злочинних дій, та чи з власної волі припинив вчиняти дії, спрямовані на заподіяння смерті потерпілим; поведінка винного і потерпілих, що передувала події та після неї, їх особисті стосунки; ставлення обвинуваченого до потерпілих та бажання їм смерті.

Вказані вимоги закону відносно збирання, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження виконані не були, що свідчить про недодержання ч.1 ст. 91 КПК України. Тобто в обвинувальному акті викладені лише зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких підозрюються обвинувачений.

Адже, питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілих, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, а кількість нанесених ударів заздалегідь не може свідчити про наявність ознак кримінального правопорушення передбаченого п.1 ч. 2 ст.115 КК України. Необхідно також враховувати, що якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілих вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Відсутність в обвинувальному акті вказаних фактичних обставин або даних про неможливість їх встановити позбавляє суд прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, виходячи навіть з того, що є неможливим з огляду на зміст даного обвинувального акта вирішити питання про визначення ступеня відповідальності обвинуваченого, а будь-яке конкретне уточнення з цього приводу у подальшому виходитиме за межі такого поверхового і неконкретного обвинувачення. Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України).

З приводу забезпечення підозрюваному, обвинуваченому права на захист у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» Верховний Суд України зазначив, що суди повинні враховувати, що підозрюваний, обвинувачений, поряд з іншими правами, мають право на побачення із захисником до першого допиту, і під час розгляду справ перевіряти, чи було роз`яснено їм таке право і чи не були вони обмежені в цьому. В разі, коли особа, яка провадить дізнання, або слідчий порушили зазначені вимоги закону і за наявності заяви підозрюваного, обвинуваченого на побачення із захисником допитали його без участі останнього, суд не може використовувати ці показання на підтвердження вини підсудного у вчиненні злочину.

Така позиція Пленуму Верховного Суду України кореспондується з положенням п. 3 ч.3 ст. 42 КПК України.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», Верховний Суд України роз`яснив, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина друга статті 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Аналогічну правову позицію у своїх рішеннях по справах (№ 5-34кс13, № 5-27кс 14, № 5-35кс14) й у подальшому підтверджує Верховний Суд України та вказує, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально - правовою нормою.

У контексті зазначеного слід зауважити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в п. 34 рішення від 09 жовтня 2008 року прийнятому у справі «Абрамян проти Росії» в зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії»). Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» ; п. 58 рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії»; п. 34 рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії»).
Встановлені під час досудового розслідування, на підставі доказів, обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, мають у своїй сукупності та взаємозв`язку між собою і обставинами справи неспростовно доводити винуватість обвинуваченого у навмисному вбивстві, а докази мають бути достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), достовірні і відповідати критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України».
Також у п. 35 вказаного рішення зазначається, що справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (п. 47 рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини»). Право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (п. 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 47, а також «Даллос проти Угорщини»).
Отже, з зазначеного та виходячи з практики ЄСПЛ випливає, що обвинувальний акт відносно обвинуваченого не відповідає вище переліченим вимогам КПК України, а тому, на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України, його слід повернути прокурору.
Вирішуючи питання щодо зміни, скасування запобіжного заходу обраного обвинуваченому суд виходив з такого.
Під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим (ч.3 ст. 315 КПК України).
Системний аналіз положень статей 184, 199, 200, 201 КПК України свідчить, що клопотання про застосування запобіжного заходу, продовження строку тримання під вартою, зміну запобіжного заходу мають подаватись сторонами у письмовій формі з викладенням обставин в обґрунтування клопотання та обов`язковим доданням відповідних документів, і відомостей.
Розгляд таких клопотань під час судового провадження повинен здійснюватись з дотриманням правил, передбачених розділом ІІ КПК України.
Під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, обраний обвинуваченому. У випадку повернення прокурору обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру суд зобов`язаний розглянути клопотання про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу у разі, якщо відповідне клопотання надійшло від учасників судового провадження.
За відсутності зазначених письмових клопотань від сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим (у межах строку, визначеного ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування) та відповідно обраний запобіжний захід щодо обвинуваченої особи - незмінним.
Під час підготовчого судового засідання судом обговорювалось питання щодо зміни, скасування запобіжного заходу обраного обвинуваченому, проте сторони в установленому правилами, передбаченими розділом ІІ КПК України порядку письмових клопотань до суду не подавали.
За таких обставин, виходячи з вимог положень ч.3 ст.315 КПК України, обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у межах строку, визначеного ухвалою від 22 липня 2016 року, слід вважати продовженим до 19 жовтня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 109, 291, 314-315, 333, 369-372 КПК України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Обвинувальний акт кримінального провадження №0000270 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчинені злочину передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків протягом розумного строку.
Строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити до 19 жовтня 2016 року.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3