Справа № 675/1426/16-к
Провадження № 1-в/675/706/2016
У Х В А Л А
"04" серпня 2016 р. м.Ізяслав
Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , представника установи ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізяслав клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.
У судове засідання ОСОБА_5 не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності.
Прокурор та представник установи при вирішенні клопотання покладається на думку суду.
Перевіривши матеріали особової справи ОСОБА_5 , з`ясувавши думку прокурора, представника установи, суд приходить до висновку, що подане клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, який вступив в дію 24 грудня 2015 року, в ч. 5 ст. 72 КК України щодо зарахування строку попереднього ув`язнення були внесені зміни.
Так, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з урахуванням положень зазначеного закону зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У тексті закону відсутнє посилання як на покарання у виді «довічного позбавлення волі», так і на покарання у виді «позбавлення волі на певний строк», законодавець обмежився загальною фразою «позбавлення волі».
Аналогічно законодавець не вказав на неможливість застосування цього закону до певної категорії засуджених осіб у залежності від призначеного покарання.
Таким чином, суд приходить до висновку, що суб`єктом, до якого можливо застосування вказаного закону, є будь-яка особа, яка перебувала під вартою на слідстві та до вступу вироку у законну силу.
Відповідно до ст.ст. 50, 51 КК України покарання у виді позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчинені злочину, які обидва мають початок строку відбуття покарання, яке встановлює суд у вироку.
Було б неправильним вважати, що довічне позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк не є тотожними поняттями, тобто це покарання у виді позбавлення волі, які різняться наявністю чи відсутністю кінцевого терміну відбуття покарання та режимом відбуття покарання, яке регламентується КВК України.
Підтвердження цієї позиції законодавця міститься у наступному.
Зміст ст. 64 КК України є логічним продовженням змісту ст. 63 КК України. Так в ст. 64 КК України відсутнє посилання, що покарання у виді довічного позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до виправної колонії максимального рівня, в той час, як ст. 63 КК України містить посилання на те, що вказане покарання полягає в ізоляції засудженого та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.
Виконання покарання у виді довічного позбавлення волі регулюється главою 22 КВК України, яка передбачає виникнення у такої категорії засуджених певних прав, після відбуття останніми певного строку покарання, яким є покарання саме у виді довічного позбавлення волі.
Таким чином, суд вважає, що законодавцем не заборонено застосування до осіб, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, ч. 5 ст. 72 КК України, так як таке зарахування не встановлює строковість призначеного покарання, не скорочує та не змінює термін відбуття покарання, але може впливати на строк, з якого особа має можливість на реалізацію певних прав, передбачених Главою 22 Кримінально-виконавчого кодексу України, зокрема, права при сумлінній поведінці і ставленні до праці додатково витрачати на місяць гроші в сумі двадцяти відсотків мінімального розміру заробітної плати після відбуття п`яти років строку покарання та брати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру після відбуття п`ятнадцяти років строку покарання (ч. 6 ст. 151 КВК України), права на переведення : 1) з приміщень камерного типу, в яких тримаються дві особи, до багатомісних приміщень камерного типу виправної колонії максимального рівня безпеки з наданням дозволу на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру в порядку, встановленому законодавством, - після фактичного відбуття у таких приміщеннях не менш як п`яти років строку покарання; 2) з багатомісних приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень виправної колонії максимального рівня безпеки - після фактичного відбуття у таких приміщеннях не менш як п`яти років строку покарання (ч. 2 ст. 151-1 КВК України).
Згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, у випадку засудження особи до довічного позбавлення волі клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Застосування до ОСОБА_5 , засудженого до довічного позбавлення волі, положення Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року не може бути обмежено, оскільки передбачені ним правила зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення мають істотне значення для обрахування засудженому строку фактичного відбування покарання та використання ним права на звернення з клопотанням про помилування.
Крім того, слід зазначити, що за відсутністю прямої заборони застосування ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, практика відмови у такому зарахуванні може свідчити про дискримінацію, яка у будь-яких своїх проявах заборонена як національним законодавством, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений за вироком апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2005 року за ст.ст. 115 ч. 2 п. «6», 115 ч. 2 п.п. «2, 4, 9, 13», 185 ч. 2, 194 ч. 2, 187 ч. 1, 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві особистої власності.
Строк відбуття покарання рахується ОСОБА_5 з дня його затримання 11 липня 2004 року.
Вирок апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2005 року відносно ОСОБА_5 набрав законної сили 07 червня 2005 року.
Таким чином, строк попереднього ув`язнення засудженого ОСОБА_5 мав місце з 11 липня 2004 року по 07 червня 2005 року.
На підставі викладеного, ст. 72 ч. 5 КК України, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Клопотання задовольнити.
Зарахувати в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 11 липня 2004 року по 07 червня 2005 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Суддя ОСОБА_1