Апеляційний суд міста Києва

В И Р О К
Іменем України

18 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0006924 за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз 01.12.2010 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 71 КК, до позбавлення волі строком на три роки шість місяців, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

Як встановлено вироком суду, 17 серпня 2014 року близько 03 год. у ОСОБА_7 виник умисел на повторне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у інше приміщення.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_7 , шляхом пошкодження настилу стелі кіоску з продажу мобільних телефонів «SV Moбіл», проник до вказаного кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та намагався викрасти карту пам`яті micro SD 32 Gb Transcend, вартістю 265 грн. та дві карти пам`яті micro SD 16 Gb Class Transcend, вартістю 165 грн. кожна, належні ОСОБА_9 , однак не зміг довести свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки не зміг вибратись через утворений ним отвір у стелі кіоску та в подальшому був виявлений та затриманий працівниками Оболонського РУ ДСО.

Не погоджуючись із судовим рішенням, заступник прокурора м. Києва ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог, заступник прокурора м. Києва, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації дії останнього, посилається на те, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України) та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Як зазначається в апеляційній скарзі, Оболонський районний суд м. Києва, внаслідок формального підходу, дійшов до помилкового висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, незаконно призначив невиправдано м`яке покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням.

Суд першої інстанції, як вважає прокурор, не надав належної та достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення корисливого злочину проти власності та відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі, однак незважаючи на це ОСОБА_7 , зухвало ігноруючи можливість призначення суворого покарання, повторно вчинив новий злочин проти власності, що свідчить про стійке прагнення останнього до злочинного способу життя та його небажання стати на шлях виправлення.

За таких обставин, на думку прокурора, виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства є неможливим через те, що суд першої інстанції не навів у вироку належного обґрунтування на користь свого рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробування, оскільки достатніх даних для прийняття такого рішення в ході судового розгляду здобуто не було.

У зв`язку з цим, в апеляційній скарзі зроблено висновок про те, що внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, ОСОБА_7 було призначене явно несправедливе покарання із помилковим застосуванням ст. 75 КК України, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва та просив її задовольнити: пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню лише частково, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у закінченому замаху на таємне повторне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах поданої апеляційної скарги.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Зокрема, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 суд визнав щире каяття, а обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, рецидив злочину, оскільки останній раніше судимий за ст.ст. 309, 317 КК України.
Крім цього, при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 міри покарання, суд врахував його відношення до вчиненого, матеріали, які характеризують його особу, а саме позитивну характеристику з місця роботи, те, що обвинувачений перебуває на обліку у лікаря нарколога та не перебуває на обліку у лікаря психіатра, а також те, що він має на утриманні тяжко хвору непрацездатну матір.
На підставі наведеного, суд першої інстанції визнав за необхідне обрати ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, однак, враховуючи обставини справи та особу винного, дійшов висновку, що його перевиховання та виправлення можливі без відбування покарання, а тому визнав за доцільне призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
За таких обставин, приймаючи до уваги загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК України, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки, не може бути визнане таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки в апеляційній скарзі не наведено будь-яких доводів на підтвердження того, що воно за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його м`якість.
Більш того, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, заступник прокурора м. Києва у своїй апеляційній скарзі не ставить питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого за своїм розміром покарання, в порівнянні з тим, яке йому призначив суд першої інстанції.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, відповідно до якої ОСОБА_7 було звільнено від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наступне.
Як передбачено ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Проте, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі заступника прокурора м. Києва, свій висновок належним чином не мотивував та не зазначив у вироку про те, які саме обставини справи та дані про особу винного дозволили йому зробити такий висновок.
Суд першої інстанції хоча і послався у вироку, крім іншого, на відношення обвинуваченого до вчиненого, позитивну характеристику з місця роботи, а також те, що він має на утриманні тяжко хвору непрацездатну матір, однак не звернув уваги на обставини, наведені в апеляційній скарзі заступника прокурора м. Києва, а саме на те, що: ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за корисливі злочини проти власності; згідно попередньому вироку, за сукупністю вироків, його було засуджено до реального покарання у виді позбавлення волі за злочин, вчинений в період іспитового строку; будучи звільненим з місць позбавлення волі обвинувачений на шлях виправлення не став та менш ніж через пів року з моменту звільнення повторно вчинив новий корисливий злочин з проникненням у інше приміщення, тобто на обставини, які свідчили про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого та неможливість його виправлення без відбування покарання.
Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав достатніх підстав для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, а тому його звільнення від відбування призначеного покарання, на підставі ст. 75 КК України, слід визнати необґрунтованим.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

З огляду на викладене, апеляційна скарга заступника прокурора у кримінальному провадженні підлягає частковому задоволенню, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 скасуванню в частині призначеного йому покарання з ухваленням нового вироку.

Враховуючи формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, мотиви призначення покарання, на які суд першої інстанції послався у своєму вирок, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів погоджується з видом та розміром покарання, призначеного ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на три роки, яке він повинен відбувати реально, без застосування ст. 75 КК України, оскільки саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418 та 420 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

з а с у д и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

В решті вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/450/2016

Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1