Ухвала іменем україни 18 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000207, за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 вересня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

м. Березного Рівненської області, жительки

АДРЕСА_1 , таку, що судимостей не мала.

За вироком Березнівського районного суду Рівненської області

від 04 червня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 17 вересня

2015 року цей вирок районного суду скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
У касаційній скарзі потерпіла просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд усуді апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому потерпіла вказує на те, що суд апеляційної інстанції порушив її права, не надіславши їй доповнень до апеляційної скарги засудженої, в яких вона порушувала питання про скасування вироку, на відміну від першої скарги, в якій вона просила лише призначити їй інше покарання. А також потерпіла стверджує, що суд безпідставно закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , оскільки висновок, що остання діяла у стані необхідної оборони, є неправильним.
У касаційній скарзі прокурор також просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, стверджуючи, що апеляційний суд порушив принцип безпосередності досліджень доказів, а також дійшов необґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що вона

16 квітня 2015 року приблизно о 14.00 год. напроти будинку

АДРЕСА_1 під час конфлікту, на ґрунті довготривалих неприязних відносин, умисно вдарила ОСОБА_6 не менше двох разів долонями рук по обличчю та не менше двох разів кулаками по лівому плечу, завдавши їй легких тілесних ушкоджень.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційні скарги та просила їх задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 370 КПК України ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідати вимогам, зазначеним у статтях 372, 419 цього Кодексу.
Частиною 1 п. 2 ст. 419 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині ухвали має бути зазначено встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними.
Відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах тадокументах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.
Крім того, у силу ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або тими, які було отримано у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Тобто виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, закріпленого у п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.
Вказаних вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд не виконав.
Так, відповідно до змісту оскаржуваної ухвали апеляційний суд прийняв рішення про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , дійшовши висновку, що остання під час заподіяння ударів потерпілій перебувала у стані необхідної оборони (межі якої перевищено не було) своєї малолітньої доньки, яку ОСОБА_8 вдарила рукою по обличчю.
Так, із матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції обґрунтував висновок про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме завдання ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, показаннями самої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також даними висновку судово-медичної експертизи № 155, даними протоколів проведення слідчого експерименту від 24 квітня 2015 року, проведених з обвинуваченою та потерпілою.
При цьому суд апеляційної інстанції, керуючись цими ж доказами, дійшов висновку, що ОСОБА_7 , кілька разів ударивши

ОСОБА_8 , діяла у стані необхідної оборони своєї малолітньої доньки, оскільки ударів потерпілій завдала вже після того, як остання вдарила дитину рукою по обличчю.
Проте при закриттікримінального провадження, апеляційний суд, керуючись цими ж доказами, а також додатково пославшись на надану ОСОБА_7 копію обвинуваченого акта щодо ОСОБА_6

(за обвинуваченням у завданні малолітній доньці ОСОБА_7 умисного удару, завданні фізичного болю без завдання тілесних ушкоджень), не провів судового слідства, не допитав ні засудженої, ні потерпілої, ні свідків, при цьому дав іншу правову оцінку цим доказам, ніж її дав суд першої інстанції, однак безпосередньо цих доказів не розглянув.
При цьому в ухвалі апеляційного суду нічого не зазначено про те, чому ці докази спростовують наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення та свідчать про те, що остання діяла у стані необхідної оборони, що вказує на недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України.
Той факт, що жодна зі сторін не заявляла клопотання про повторне дослідження доказів, не виключало обов`язку апеляційного суду в цьому випадку безпосередньо дослідити докази, виходячи із засад кримінального провадження.
При цьому слід ураховувати, що згідно з ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Тобто якщо апеляційний суд при перегляді кримінального провадження убачає можливу недоведеність винуватості засудженої особи (як у цьому випадку) або інше можливе поліпшення становища такої особи, він повинен за власною ініціативою безпосередньо дослідити необхідні докази, адже до цього спонукають завдання кримінального провадження, вказані у ст. 2 КПК, та необхідність дотримання інших його засад, зокрема, верховенства права, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, і це не суперечить такій засаді кримінального провадження, як диспозитивність.
Крім того, відповідно до фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, ОСОБА_7 щонайменше чотири рази вдарила

ОСОБА_8 після того, як остання один раз рукою вдарила доньку ОСОБА_7 по обличчю.
При цьому виходячи з положень ст. 36 КК України необхідна оборона полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє, гарантоване Конституцією України, право на захист інтересів, що охороняються від суспільно небезпечних посягань.
Щоб установити наявність чи відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту або нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, а саме: місце та час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, а також фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я).
Однак усупереч наведеним вимогам, а також вимогам ст. 419 КПК України апеляційний суд у своїй ухвалі не провів належного аналізу доказів у частині поведінки засудженої та потерпілої щодо наявності нападу, від якого необхідно було захищатись активними діями, відповідності характеру небезпеки, що загрожувала ОСОБА_7 чи її малолітній доньці (у тому числі й після того, як ОСОБА_6 здійснила удар), та характеру дій ОСОБА_7 щодо ОСОБА_6 . До того ж суд апеляційної інстанції не вказав, на яких саме підставах віндійшов переконання про те, що

ОСОБА_7 за наявності в її діях ознак необхідної оборони не перевищила її меж.
Крім того, згідно з ч. 3 ст. 403 КПК України до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її. В такому разі суд апеляційної інстанції за клопотанням осіб, які беруть участь в апеляційному розгляді, надає їм час, необхідний для вивчення зміненої апеляційної скарги та подання заперечень на неї.
Цих положень закону апеляційний суд також не виконав.
Як видно з матеріалів кримінального провадження,16 вересня

2015 року до апеляційного суду надійшли зміни та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_7 , в яких вона ставила питання про закриття кримінального провадження щодо неї.
Однак суд апеляційний інстанції, не вживши жодних заходів для виконання вимог ч. 3 ст. 403 КПК України, 17 вересня 2015 року, тобто наступного дня після надходження змін до апеляційної скарги, провів апеляційний розгляд, не повідомивши іншим учасникам кримінального провадження про надходження змін та доповнень до апеляції, позбавивши їх таким чином права на вивчення зміненої апеляційної скарги та подання заперечень на неї.
За таких обставин ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною та обґрунтованою, оскільки її ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій ухвалі, перевірити всі доводи, наведені в поданій апеляційній скарзі засудженої, оцінити кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність із точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 вересня

2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 _______________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3