Справа № 373/1469/15-к
В И Р О К
Іменем України
12 березня 2016 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі: прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвокати ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав-Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000690 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Ярмоленці Хмельницької області, громадянки України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

28.05.2010 Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області за ст. 15 ч.2, ст. 185 ч.3, ст. 185 ч.3, ст. 70 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

21.10.2010 Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за ст. 185 ч.3, ст. 70 ч.4 КК України на 5 років позбавлення волі; 19.07.2013, звільненого умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 6 місяців 27 днів,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_5 обвинувачується потерпілим ОСОБА_4 та органами досудового розслідування за ч.1 ст. 125 КК України, а саме в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_7 .

Згідно висунутого обвинувачення, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час червня 2014 року ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого проживання на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, взяв у руки палицю, підійшов до малолітнього сина співмешканки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та умисно наніс один удар в область правої сідниці, чим спричинив дитині легке тілесне ушкодження у вигляді синця продовгуватої форми на праві сідниці.

В судовому засіданні ОСОБА_5 категорично заперечив свою винуватість в інкримінованому йому злочині. Обвинувачення вважає надуманим, пояснивши, що в той період син його співмешканки ОСОБА_8 мав захворювання на сідниці, у зв`язку з чим йому була проведена медична операція в м. Боярка. На його думку, потерпілий навмисно обмовляє його в тому чого насправді не було, так як не може пробачити що його колишня дружина ОСОБА_9 розлучилася з ним і з серпня 2014 року вони мешкають разом по АДРЕСА_2 . З ними проживали також діти співмешканки від першого шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , яких він ніколи не бив та не наказував у виховний процес не втручається. Зараз він та ОСОБА_9 перебувають в зареєстрованому шлюбі, у них є спільна дитина. Просив суд його виправдати.

Вислухавши потерпілого, свідків та дослідивши докази по справі, суд вважає недоведеною подію даного злочину, виходячи з наступного.

З показань потерпілого ОСОБА_4 , встановлено, що 19.06.2014 він помітив синець на правій сідниці дитини та 20.06.2014 звернувся до дитячого лікаря ОСОБА_11 , так як те місце було припухле і гаряче.

Разом з цим, свідок ОСОБА_11 суду показала, що 20.06.2014 у неї на прийомі був ОСОБА_4 з сином ОСОБА_12 у якого вона виявила підозру на «гнійний панкреатит», причиною якого найчастіше є інфекційне ураження підшкірної клітковини навколо анусу. Великого продовгуватого синця на сідниці, вона не бачила, а тому і не описала його в амбулаторній картці, та направила на консультацію до хірурга. В медичній картці вона записала скарги потерпілого та результат огляду.

Свідок ОСОБА_13 , яка працює хірургом в Переяслав-Хмельницькій ЦРЛ повідомила про те, що 20.06.2014 оглядала ОСОБА_7 , якого приніс на руках батько. Дитина була квола, виснажена, з підвищеною температурою. Вона виявила бактеріальне запалення клітковини навколо анусу справа, поставила діагноз «гострий панкреатит» та направила до дитячої обласної клінічної лікарні для проведення термінової операції. Свідок стверджує, що синця на сідниці у дитини тоді не було.

Отже, ні один із лікарів 20.06.2014, якому потерпілий приводив на огляд дитину не підтвердив наявність на правій сідниці ОСОБА_7 синця, тим більше такої форми та розмірів, як на фотокартках, наданих слідству та суду потерпілим, та які в суді оглянули ці свідки (а.с.30).

Крім цього, не представляється можливим співвіднести вищевказані фотознімки де зображений синець на сідниці малолітнього ОСОБА_14 з подією злочину та з датою огляду дитини лікарями, оскільки вони не містять відомості про час фото фіксації. Отже ці фотокартки є неналежними доказами в даному кримінальному провадженні.

Суд також вважає неналежним доказом висновок судово-медичного експерта № 19, де зазначено, що у ОСОБА_7 виявлене легке тілесне ушкодження у вигляді синця на правій сідниці, який спричинений від дії тупого твердого предмету (предметів), або при ударі об такий (такі). По-перше: безпосереднє обстеження та огляд дитини експерт не здійснювала, синець на сідниці не бачила та не описувала його характеристики; по-друге: експерт не встановила термін виникнення відповідного тілесного ушкодження; по-третє: в суді експерт ОСОБА_15 пояснила, що дійшла такого висновку виключно на підставі єдиного запису в амбулаторній картці дитини про «скарги на припухлість на синець на правій сідниці» та вказала найбільш вірогідний, узагальнений механізм утворення синців (а.с.173-174).

Визначення ступеню тяжкості тілесного ушкодження, без детального опису локалізації ушкодження, його глибини, кольору, контурів, тощо є недопустимим в розумінні Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ від 17.01.1995 № 6, де в п. 4.1. вказано, що судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості.

Таких даних дослідна частина судово-медичної експертизи №19 не містить, відповіді на питання, ґрунтуються на припущеннях експерта, отже цей висновок не відповідає вимогам ст.ст. 101,102 КПК України, а тому не приймається судом.

Суд також критично оцінює показання свідка ОСОБА_16 про те, що одного дня в червні 2014 року він за випадковим збігом обставин був на вул. Велика Підвальна в м. Переяслав-Хмельницькому навпроти будинку, де раніше жив його знайомий ОСОБА_4 та чув дитячий крик з двору, а коли зазирнув через паркан, то у дворі побачив чоловіка, який утримував за плече хлопчика років трьох та бив його по сідниці лозиною. У дворі він бачив двох дітей та чув голос жінки, яка гукала їх до хати.

Ці показання пов`язані з подією злочину, який інкримінується обвинуваченому, лише приблизним часом. Онак, вони не відображають точне місце події та суперечать тим фактичним обставинам справи, які викладені в обвинувальному акті, а саме: що удар наносився палкою та що обвинувачений з метою нанесення удару підійшов до дитини.

Крім цього, одні лише показання свідка ОСОБА_16 не дають суду підстави вважати, що тією дитиною був саме ОСОБА_8 і що той удар не просто завдав фізичного болю потерпілому, а й залишив після себе слід у виді синця продовгуватої форми на правій сідниці.
Неналежним доказом також є і протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.03.2015, оскільки в ньому не зафіксовано наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження. В протоколі лише вказано, що свідок ОСОБА_16 впізнав особу на фотокартці №2 ( ОСОБА_5 ), однак не зазначено де та за яких обставин він бачив цю особу раніше (а.с.179-182).

Отже, зібрані та надані стороною обвинувачення докази вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України викликають у суду обґрунтовані сумніви в тому, що відповідне кримінальне правопорушення мало місце. Ці докази у своїй сукупності єнедостатніми для визнання особи винуватою.

Відповідно до ст. 62 Конституції України та положень ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи все вищевикладене суд дійшов висновку про не доведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_5 та ухвалення в цій частині виправдувального вироку на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК України.

Разом з тим, суд визнає доведеним наступне обвинувачення.

В середині жовтня 2014 року, точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлені, ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні будинку за місцем свого проживання: АДРЕСА_2 , де він мешкав разом з ОСОБА_9 та її дітьми, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень дитині співмешканки, наніс малолітньому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 удари в область лівої та правої його щоки, в область лівого та правого ока, підборіддя та по вухам, чим заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а саме: ушкодження у вигляді: внутрішньо-шкіряних гематом на правій та на лівій шоці, у виличній ділянці обличчя праворуч у кількості двох, у виличній ділянці ліворуч, синців на лівій внутрішній раковині, на правій внутрішній раковині по передній та по задній поверхнях, на нижній повіці лівого ока, на верхній та нижній повіках правого ока, крововиливу в склеральну оболонку правого ока, саден на нижній повіці лівого ока, на лівій шоці, на підборідді.

Вищевказані дій ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.2 ст. 125 КК України.

Обвинувачений свою винуватість у даному злочині не визнав та повідомив, що за весь час спільного проживання з ОСОБА_9 він намагався заробити гроші, щоб забезпечити дружину та її дітей Цьому ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Він проводив час з дітьми, але вихованням не займався. Діти називали його по імені « ОСОБА_19 ». У жовтні 2014 року він працював на будівельних роботах у Вишгородському районі Київської області, приїздив лише на вихідні. В середу 15.10.2014 він приїхав додому з м. Вишгорода приблизно о 18:00 год., так як на будівництві закінчились матеріали. Тоді він помітив синець в ділянці лівого ока та на вилиці у дитини ОСОБА_7 , але його походженням не цікавився. Через кілька годин приїхав батько дітей ОСОБА_20 та забрав ОСОБА_12 з собою, ніяких претензій йому він в той момент не висловлював.

Не дивлячись на заперечення обвинуваченого своєї причетності до даного злочину, суд вважає його винуватість доведеною, з огляду на наступне.

З показань потерпілого ОСОБА_4 встановлено, що увечері, після 20:00 год. 15.10.2014, він приїхав до помешкання колишньої дружини на прохання її матері ОСОБА_21 та виявив числення тілесні ушкодження на обличчі сина ОСОБА_12 , після чого забрав його до себе, сфотографував та поїхав до лікарні, де дитину оглянули спеціалісти. Через день він з сином приїхав до міліції та написав вже другу заяву про побиття дитини. З того часу син ОСОБА_12 проживає з ним, а син ОСОБА_17 - з колишньою дружиною та обвинуваченим ОСОБА_22 . Свідок стверджує, що колишня дружина ОСОБА_9 (нині ОСОБА_23 ) за час спільного проживання з ним ніколи не застосовувала фізичну силу до дітей. Незадовго до цієї події, а саме 13.10.2014 та 14.10.2014 ОСОБА_9 не дозволила потерпілому зустрітись з сином ОСОБА_12 , зіславшись на погане самопочуття дитини. Він підозрює, що тоді вже були синці на дитині.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_24 , після розлучення з ОСОБА_4 діти залишились проживати з нею. З того часу вони завжди були під її особистим наглядом та наглядом теперішнього чоловіка, а тоді співмешканця ОСОБА_5 . У жовтні, а саме 14.10.2014 її син ОСОБА_7 один раз сам ударився щокою об бильце кроваті, в результаті виник невеликий синячок. Коли та за яких обставин на обличчі дитини взялися інші ушкодження вона не бачила та не знає. Данило дуже рухлива та непосидюча дитина.

Згідно показань свідка - дільничного лікаря-педіатра ОСОБА_11 , одного дня вранці в середині жовтня 2014 року ОСОБА_4 приніс на прийом ОСОБА_12 , явно побитого: було видно набряки мяких тканин правої та менше лівої щоки, припухлість повіки, крововилив в око, були також синці на вушних раковинах.

Згідно показань свідка, вихователя дошкільного закладу «Сонечко» ОСОБА_25 , ОСОБА_8 інколи приходив в садок з синцями, які дитина в силу свого віку пояснити не могла. У жовтні 2014 року ОСОБА_7 майже не відвідував дитячий садок

Відповідно до показань свідка ОСОБА_26 , вихователя цього ж дошкільного закладу, у 2014 році вона помічала у ОСОБА_14 невеличкі синяки на тілі, але спочатку не придавала їм значення, а коли їх стало більше, насторожило те, що дитина проживає з вітчимом. Восени батько приніс ОСОБА_12 на руках. На обличі дитини були численні синьо-фіолетові та жовті синці. Певний час перед цією подією та після неї - до кінця жовтня ОСОБА_12 не відвідував дитячий садок.

З показань свідка ОСОБА_27 , яка працює медсестрою в дитячому закладі «Сонечко» встановлено, що діти ОСОБА_10 та ОСОБА_8 часто приходили в садок з синяками на тілі. Мати весь час находила виправдання, говорила, що дитина або впала, або вдарилась. У жовтні 2014 року стурбований батько ОСОБА_4 приніс в медичний кабінет меншого сина ОСОБА_12 , у якого були явно виражені тілесні ушкодження на обличі.

Згідно показань свідка ОСОБА_28 , після того як її колишня невістка ОСОБА_29 зійшлася з ОСОБА_5 вона стала помічати синці на обличчі та тілі онуків. Старший онук ОСОБА_17 , говорив, що ОСОБА_5 , саджав його в сумку яку розхитував та бив. Малий ОСОБА_12 нічого пояснити не міг, в силу свого віку. 15.10.2014 ОСОБА_4 привіз додому сина ОСОБА_12 з синцями на щоках та вухах, а також крововиливом під оком та в оці. Вони одразу повезли дитину на медичний огляд.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_30 , одного дня жовтня 2014 року його рідний брат ОСОБА_4 привіз свого сина ОСОБА_12 від колишньої дружини, яка тоді співмешкала з ОСОБА_5 , з численними синцями жовто-синього кольору на обличчі та крововиливом у праве око;

Згідно показань свідка ОСОБА_31 яка очолює Службу у справах дітей виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради, ОСОБА_4 протягом 2014 року повідомляв про виявлення ним синців на тілі дітей, які залишились проживати з колишньою дружиною ОСОБА_9 та її співмешканцем ОСОБА_5 . При бесіді мати дітей карегорично заперечувала фізичне насильство як зі свого боку так і з боку ОСОБА_5 . В четвертому кварталі 2014 року ОСОБА_4 знову звернувся до служби з заявою про насильство в сім`ї та приніс висновок судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень меншого сина ОСОБА_12 . Перед цим до служби вже надходійшло повідомлення з лікарні та від слідчого про побиття дитини. Тоді комісія прийняла рішення про відібрання дітей у матері та тимчасову передачу їх батьку.

Згідно показань свідка ОСОБА_32 , в кінці літа 2014 року він був в одній компанії на річці разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та дітьми. Свідок бачив, як ОСОБА_5 вдарив долонею руки малого ОСОБА_12 по потилиці, аби той не бешкетував. Мати дітей ОСОБА_9 в цей час була зайнята розкладанням їжі.

Показання цього свідка спростовують твердження обвинуваченого про те, що він ніколи не втручався у виховний процес дітей своєї співмешканки та не застосовував будь-яке фізичне насильство до ОСОБА_12 та характеризують ОСОБА_5 як неврівноваженого, схильного до агресії.

Свідок ОСОБА_33 в суді показала, що після того, як лікарі виявили синці на обличчі ОСОБА_12 у жовтні 2014 року, вона як працівник Служби у справах дітей була присутня під час допиту малолітніх дітей ОСОБА_34 та ОСОБА_14 в кабінеті слідчого, де також був батько дітей ОСОБА_4 . Старший ОСОБА_17 тоді не одразу, але впевнено сказав, що ОСОБА_35 побив ОСОБА_19 , а мама в цей час спала. ОСОБА_17 тоді також проговорив, що ОСОБА_19 і його саджав у сумку та бив. Динило нічого сказати не міг в силу слабкого розвитку мовлення в його віці. Максимом діти називають ОСОБА_5 .

Суд враховує показання потерпілого та свідків: ОСОБА_36 , ОСОБА_28 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 в частині того, що вони ніколи не бачили та навіть не допускають того, що ОСОБА_39 могла вдарити свою дитину, тим більше так побити

Окрім показань свідків причетність ОСОБА_5 до нанесення у жовтні 2014 року тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_7 підтверджуються наступними доказами у їх логічному взаємозвязку:

- заявою повідомленням потерпілого ОСОБА_4 від 16.10.2014 до Переяслав-Хмельницького МВ ГУ МВС України в Київській області про виявлення ним 15.10.2014 на обличчі сина ОСОБА_7 , який постійно проживає з матірю ОСОБА_9 та її співмешканцем ОСОБА_5 , численних синців та гематом (а.с.163-164);

- висновком судово-медичної експертизи №219 від 17.10.2014 з фототаблицею, згідно якого на тілі ОСОБА_7 , 2011 р.н. виявлені тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-шкіряних гематом на правій та на лівій шоці, у виличній ділянці обличчя праворуч у кількості двох, у виличній ділянці ліворуч, синців на лівій внутрішній раковині, на правій внутрішній раковині по передній та по задній поверхнях, на нижній повіці лівого ока, на верхній та нижній повіках правого ока, крововиливу в склеральну оболонку правого ока, саден на нижній повіці лівого ока, на лівій шоці, на підборідді, які спричинені від не менше ніж 9-11 механічних дій тупого твердого предмету (предметів) або при ударі об такий (такі). Враховуючи характер, локалізацію, а також ступінь вираженості ознак загоєння вказаних тілесних ушкоджень, термін їх утворення відповідає 5-9 добам до моменту огляду потерпілого, а частини з них 3-5 добам. Враховуючи характер, кількість та розташування тілесних ушкоджень по різним анатомічним лініям, утворення їх при падінні з висоти власного зросту є малоймовірним. Виявлені ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.с.167-171);

- рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради від 27.11.2014 про негайне відібрання у матері ОСОБА_9 малолітніх дітей та передачу їх батьку ОСОБА_4 , винесеним за клопотанням служби у справах дітей на підставі повідомлення КЗ «Переяслав-Хмельницька центральна районна лікарня» від 17.10.2011 та повідомлення слідчого СВ Переяслав-Хмельницького МВ ГУ МВС України в Київській області та висновку судово-медичної експертизи (а.с. 186-188);

- характеристикою на вихованця дошкільного навчального закладу «Сонечко» ОСОБА_7 від 11.11.2014, в частині того, що дитина відвідує дитячий садок з серпня 2013 року та іноді приходила до дитячого садка в синцях (а.с.191);

- інформаційною довідкою дошкільного навчального закладу «Сонечко» від 11.11.2014, в частині того, що присутність малолітніх ОСОБА_34 та ОСОБА_14 в дитячому садку склала: у вересні 2014 р. 2 дні, у жовтні 7 днів, у листопаді 4 дні. (а.с.193). З даної інформації та з показань свідків вихователів дитячого садка ОСОБА_26 та ОСОБА_25 можна вважати, що останнім днем відвідування дитячого садка малолітнім ОСОБА_7 у жовтні 2014 року було 9 жовтня.

- свідоцтвом про народження ОСОБА_40 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де батьком записаний ОСОБА_4 , а матір`ю ОСОБА_9 (а.с.194,195);

- характеристикою з місця проживання обвинуваченого, згідно якої ОСОБА_5 з грудня 2013 року проживає по АДРЕСА_3 разом з дружиною ОСОБА_41 та дітьми дружини (а.с.206);

- висновком судово-психіатричної експертизи № 221 від 28.04.2015, згідно якого у ОСОБА_5 виявлено деяка емоційно-вольова нестійкість, спостерігаються окремі психопатичні риси характеру: підвищена дратівливість, демонстративність. Проте, особливості психічної діяльності ОСОБА_5 не позбавляють його в даний час та не позбавляли під час скоєння інкримінованих йому дій здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Ознак психічних розладів у ОСОБА_5 не виявлено, на алкоголізм він не страждає та не потребує лікування від цього захворювання. (а.с.201-203);

- довідкою лікаря психіатра КЗ «Переяслав-Хмельницька центральна районна лікарня» від 08.04.2015 про те, що ОСОБА_5 , 1990 р.н. у 2005 році, був поставлений на облік у психіатра з діагнозом «розлад особистості», не уточнений. На прийом він не з`являвся, лікування не отримував (а.с.207);

- інформацією про судимості ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якої видно, що він вперше притягувався до кримінальної відповідальності 18.01.2005, тобто у чотирнадцятирічному віці, судимість за що погашена. Разом з цим, ОСОБА_5 має не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості за вироками суду від 28.05.2010 та 21.10.2010 (а.с.209). Ці відомості в певній мірі характеризують особу обвинуваченого та враховуються судом при призначенні покарання.

- роздруківкою інформації отриманої від операторів мобільного зв`язку «Лайф» та «МТС» на виконання ухвали суду від 01.02.2016, з якої вбачається, що кожного дня з 09.10.2014 по 19.10.2014 включно номера телефонів: НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , які належать обвинуваченому використовувались в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області (а.с 251-262). Отже, є підстави вважати, що з 9 жовтня 2014 року і до моменту виявлення тілесних ушкоджень на малолітньому ОСОБА_7 до 15.10.2014, ОСОБА_5 перебував за місцем свого проживання. Цей період відповідає терміну давності тілесних ушкоджень, вказаному в судово-медичній експертизі № 219 від 17.10.2014.

Вказана інформація ставить під сумнів показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_42 в частині того, що ОСОБА_5 безперервно, за винятком кількох вихідних днів у жовтні місяці 2014 року працював на будівництві у м. Вишгороді Київської області та непередбачувано, через відсутність будматеріалу, повернувся додому серед тижня, увечері 15.10.2014, тобто безпосередньо перед тим, як потерпілий виявив у будинку колишньої дружини сина ОСОБА_18 зі слідами тілесних ушкоджень.

Суд вважає такі показання спробою ОСОБА_5 ухилитись від відповідальності. Крім цього, при повторному допиті свідок ОСОБА_43 вже не був таким категоричним в частині того, що саме 15.10.2014 вони повернулись з Вишгородського району до м. Переяслав-Хмельницького, натомість твердо заявив, що то був вечір, а день тижня - «середа». З вищевказаних роздруківок дзвінків також видно, що саме в середу, але не 15.10.2014, а 08.10.2014 номер мобільного телефону ОСОБА_5 останній раз був зафіксований у Вишгородському районі, а вже зранку 09.10.2014 та послідуючі дні у м. Переяслав-Хмельницькому Київської області (а.с.253, а.с.259).

Враховуючи все вищевикладене суд не має сумнівів в тому, що в середині жовтня 2014 року ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 , умисно заподіяв малолітньому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 численні легкі тілесні ушкодження в область обличчя та вух, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Своїми умисними діями, які виразились у заподіянні легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 125 КК України.

При призначенні покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, думку потерпілого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В суді не встановлено обставин, які пом`якшували б покарання винного.

Те, шо безпосереднім потерпілим від злочинних дій обвинуваченого є малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнається судом як обставина, що обтяжує покарання, згідно п.6 ч.1 ст. 67 КК України.

ОСОБА_5 вчинив злочин проти життя та здоров`я особи, який згідно ст. 12 КК України важається злочином невеликої тяжкості. Однак ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним діяння підвищується з огляду на відсутність пом`якшуючих вину обставин, та те, що обвинувачений раніше судимий та застосував грубе фізичне насильство до дитини.

Суд також приймає до уваги дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога не перебуває та є повністю осудний, за місцем проживання негативних характеристик не має, одружений, на його утриманні перебуває дитина ОСОБА_44 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.265)

Враховуючи все вищевказане, а також думку прокурора, який просив призначити ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, та принципову позицію потерпілого, який в свою чергу бажає найсуворішого покарання винному, суд визначає покарання ОСОБА_5 у виді арешту на максимальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст. 125 КК України, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_22 вчинив злочин під час умовно-дострокового строку, після звільнення з місць позбавлення волі.

Так, 21.10.2010 ОСОБА_5 засуджений вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області за ч. 3 ст. 185 КК України на три роки позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України враховано вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28.05.2010, яким його було засуджено за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі та остаточне покарання ОСОБА_5 визначеного у виді позбавлення волі строком на п`ять років. Початок строку відбування покарання визначено 16.02.2010 (а.с.230-235).

Відповідно до довідки про звільнення серії ХАР № 01595 ОСОБА_5 відбував покарання у виді позбавлення волі з 16.02.2010 по 29.07.2013 та на підставі постанови Червонозаводського районного суду Харківської області від 19.07.2013 звільнений від подальшого відбування покарання умовно-достроково на строк 1 рік 6 місяців 27 днів (а.с.210).

Отже, строк умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 мав закінчитись у лютому 2015 року, а злочин, передбачений ч.2 ст. 125 КК України, який тепер інкримінується йому, вчинений у жовтні 2014 року.

Відповідно до ч.4 ст. 81 КК України, у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину, суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання призначеного новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

В даній ситуації, призначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків, суд визначає його у виді позбавлення волі шляхом часткового складання покарань за правилами встановленими в ст. 72 КК України.

Крім цього, на виконання вимог ч.5 ст. 72 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 у кримінальному провадженні за вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28.05.2010, який згідно інформації про судимості набрав законної сили 13.06.2010 та за вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2010, яким враховано попередній вирок та який набрав законної сили 23.12.2010.

Отже, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 у виді тримання його під вартою як запобіжний захід в межах вищевказаних кримінальних проваджень тривав з 16.02.2010 по 23.12.2010 та складає 311 днів.

Разом з цим, цей строк вже був зарахований у співвідношенні день за день у строк позбавлення волі при умовно-достроковому звільненні ОСОБА_5 , з врахуванням правил, встановлених ч.5 ст. 72 КК (в чинній на той час редакції), що вбачається з довідки про звільнення.

З 24.12.2015 діє нова редакція ч.5 ст. 72 КК України, відповідно до якої зарахування попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Отже в строк остаточного покарання за сукупністю вироків, визначеного у виді позбавлення волі з врахуванням вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2010 необхідно зарахувати ще 311 днів.

Вирішуючи питання цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , в якому він просив стягнути 60000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої злочином йому та його сину ОСОБА_7 , суд виходить з наступного.

За правилами ч.1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Спричинення легких тілесних ушкоджень, в будь-якому разі має негативні фізичні та психологічні наслідки для дитини, яка їх зазнала та батька - потерпілого по справі. З врахуванням тривалості розладу здоров`я, глибини фізичних та душевних страждань, суд визначає її в розмірі 20000 гривень, частково задовольняючи цивільний позов ОСОБА_4 .

Матеріальні збитки, витрати на залучення експерта та речові докази відсутні, а тому суд не вирішує ці питання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373-376 129 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати невинуватим за висунутим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та виправдати його.

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на шість місців.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України врахувати вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2010 року, яким ОСОБА_5 засуджений за ст. 185 ч.3, ст. 70 ч.4 КК України до позбавлення волі строком на п`ять років, частково приєднавши невідбуту частину покарання, яка становить 1 рік 6 місяців 27 днів, та визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 8 (вісім) місяців 27 (двадцять сім) днів.

Зарахувати засудженому ОСОБА_5 в строк відбування покарання 311 (триста одинадцять) днів попереднього ув`язнення.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1