Провадження №: 1-кп/752/752/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2016 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006909, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця АР Крим м. Сімферополь, громадянина України, з освітою середньою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів проживаючого в технічному приміщенні на АДРЕСА_2 , не судимого,

обвинуваченого за ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ;

обвинуваченого ОСОБА_5 ;

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 08.07.2016 року біля 15.45 годин знаходячись в приміщеннях які належать «Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона», що по вул. Антоновича, 69, в м. Києві, користуючись відсутністю сторонніх осіб, вирішив таємно викрасти чуже майно.

Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_5 з стелажів взяв 67 алюмінієвих пластин, вартістю 4 000 грн.

Однак, не зміг довести свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки при спробі викрадення алюмінієвих пластин, які належать «Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона», був затриманий працівниками інституту.

Тобто, ОСОБА_5 визнається винним за ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 185 КК України, а саме, замаху на таємне викрадення чужого майна.

На підтвердження встановлених судом обставин свідчать наступні докази, які суд враховує та бере до уваги.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 , визнав себе винним. Пояснив, що протягом 7 років перебуває в м. Києві, та проживає в технічному приміщенні на АДРЕСА_2 , виконуючи неофіційно функції двірника.

08.07.2016 року проходячи по вул. Велика Васильківська, зайшов за гаражі по потребі. Побачив, в приміщенні неподалік відсутність вікон, через отвори яких вільно можна пролізти, бо немає скла та решіток. Приміщення було старе, вважав що закинуте, і кому воно належить не знав. Вирішив подивитися що всередині не маючи наміру красти, бо не знав, що там є. Спустився вниз, побачив якесь обладнання, верстати, обривки кабелів, які не чіпав. Піднявся сходами вище, там було світліше. На стелажах побачив пластини алюмінієві, і тоді у нього виникло бажання їх викрасти, щоб здати на металобрухт. Взяв декілька пластин з стелажів і поклав на стіл, маючи намір в подальшому взяти мішок і винести їх.

Зайшов якийсь чоловік і запитав, що він там робить. Після чого викликав охорону, які його і затримали.

Не виключає, що в тому приміщенні уже вчинялися крадіжки, а він хотів взяти лише пластини, кабелів, інших деталей не брав.

Вину визнає та просить врахувати, що немає коштів на існування, є батьком чотирьох дітей, проте з дружиною тривалий час не проживає.

Крім визнавальних показань, винність обвинуваченого підтверджується доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема:

протоколами огляду місця події та фото таблицями до них;

протоколом проведення слідчого експерименту з участю підозрюваного.

Вищезазначені докази суд вважає належними та допустимими, і такими, що узгоджуються між собою та показаннями обвинуваченого наданими суду і які в сукупності підтверджують ту обставину, що обвинувачений вчинив саме кримінальне правопорушення, у вчиненні якого суд його визнає винуватим.

Аналізуючи досліджені докази в сукупності, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд керуючись своїм правом визначеним ст. 337 КПК України, вважає за необхідне вийти за межі висунутого ОСОБА_5 обвинувачення за ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України, в частині необхідності зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, враховуючи що це покращує становище особи.

Так, дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України, тобто замах на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у приміщення, з чим суд, враховуючи результати судового розгляду, не може погодитися.

Вирішуючи питання про кваліфікацію дій винної особи за ознакою проникнення, належить з`ясовувати, з якою метою вона опинилася у приміщенні і коли у неї виник умисел на заволодіння майном. Якщо винна особа опинилась у приміщенні без наміру вчинити злочин, а потім заволоділа чужим майном, її дії не можна кваліфікувати як вчинені з проникненням, тобто із суб`єктивної сторони проникнення у приміщення вчиняється обов`язково з метою крадіжки.

Як видно з показань обвинуваченого, в приміщення останній проник не з метою крадіжки, а, враховуючи відсутність вікна, з метою поцікавитися що там знаходиться, а умисел на викрадення чужого майна, у нього виник, коли він, при наявності інших предметів, побачив саме алюмінієві пластини, які можна було здати на металобрухт.

Зазначені обставини щодо мети проникнення в приміщення, не спростовані стороною обвинувачення, а надані докази опосередковано підтверджують правдивість показань обвинуваченого.

Зокрема, як видно з фото таблиць, які є додатком до протоколів огляду місця події та протоколу слідчого експерименту, вікно, через яке в приміщення попав обвинувачений, не засклене, що фактично передбачає можливість вільного доступу до приміщень та предметів які там знаходяться.

Крім того, суд не може погодитися з стороною обвинувачення та виключає з обвинувачення посилання на те, що предмети, які мав намір викрасти обвинувачений, останній складав в мішок, який заздалегідь заготовив. Зазначену обставину спростував в своїх показаннях обвинувачений, а матеріали надані стороною обвинувачення як докази, взагалі не містять відомостей про існування мішка, зокрема про них не зазначено в протоколах огляду місця події та інших процесуальних документах. Зазначене, наряду з іншим, дає суду достатні та переконливі підстави вважати обґрунтованою версію обвинуваченого, щодо обставин та мети проникнення в приміщення, а доказів, які би спростовували показання обвинуваченого, стороною обвинувачення не надано.

З врахуванням того, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, суд прийшов до висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України, на ч.3 ст.15, ч.1 ст. 185 КК України, враховуючи, що в ході судового розгляду не було здобуто достатніх та переконливих доказів, які би свідчили, враховуючи показання обвинуваченого та докази надані прокурором, що ОСОБА_5 проник в приміщення «Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона», з метою крадіжки.

При призначенні покарання, суд враховує тяжкість вчиненого злочину, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Визнання вини обвинуваченим, суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання.

Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Аналізуючи результати судового розгляду, суд прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді арешту.

Керуючись вимога ст. 72 КК України, у строк покарання ОСОБА_5 зарахувати попереднє ув`язнення, починаючи з 08.07.2016 року по 05.09.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та визначений строк позбавлення волі перевести у призначений судом вид покарання, відповідно до співвідношення визначеного ч.1 ст. 72 КК України.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати винуватим за ч.3 ст.15, ч.1 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді арешту на строк 3 (три) місяці.

Керуючись вимога ст. 72 КК України, у строк покарання ОСОБА_5 зарахувати попереднє ув`язнення, починаючи з 08.07.2016 року (дати затримання) по 05.09.2016 року (закінчення строку тримання під вартою), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та перевівши визначений строк позбавлення волі у призначений судом вид покарання відповідно до співвідношення визначеного ч.1 ст. 72 КК України, який, враховуючи відбутий засудженим у межах кримінального провадження строк, перевищує фактично призначене йому основне покарання, ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом 30 діб з дня проголошення.

Суддя ОСОБА_1