УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:[1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 15 вересня 2016 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року щодо засудженого
громадянина України, не судимого,
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
засудженого ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції)
встановив:
У касаційних скаргах:
захисник ОСОБА_6 виклав вимогу про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України, мотивуючи невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, оскільки апеляційним судом не було повною мірою враховано дані про засудженого ОСОБА_5 , виправлення котрого вважає можливим без ізоляції від суспільства з огляду на те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, визнав вину, щиро розкаявся, відшкодував завдані збитки, інвалід з дитинства ІІІ групи (цукровий діабет, інсулінозалежний), молодого віку, студент третього курсу університету. Також зазначив, що апеляційним судом при постановленні вироку не було враховано й думку потерпілої, яка просила вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання залишити без зміни;
засуджений ОСОБА_5 виклав вимогу про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України, мотивуючи наведену вимогу аналогічно до касаційної скарги свого захисника;
потерпіла ОСОБА_7 виклала вимогу про зміну вироку апеляційного суду та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, наголошуючи на тому, що була згодна з вироком суду першої інстанції в частині призначеного покарання, а також з огляду на стан здоров`я засудженого, його молодий вік, поведінку і ставлення до вчиненого (розкаявся, виказував співчуття і жаль щодо скоєного, відшкодував збитки); не вважає необхідним виправлення останнього лише шляхом реального відбуття покарання.
Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю три роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вироком Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 грудня

2015 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок суду

від 23 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 у частині призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України скасовано. Прийнято рішення вважати його засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. У решті цей вирок суду залишено без зміни.
За вироком суду першої інстанції ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

Приблизно о 14.00 год. 11 липня 2015 року ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «М-21406», державний номерний знак НОМЕР_1 , достовірно знаючи про технічну несправність транспортного засобу, при якій його експлуатація заборонена, а саме зношеність малюнка протектора, рухаючись у світлу пору доби на 693 км + 500 м автодороги Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка, на території Кіровоградського району Кіровоградської області, порушивши вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б, д), 12.1, 12.3, 14.2 Правил дорожнього руху, після зустрічного роз`їзду із зустрічним автомобілем не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати можливість постійно контролювати рух транспортного засобу, та, повертаючи з узбіччя на проїзну частину, допустив занос автомобіля з подальшим з`їздом на праве узбіччя по ходу його руху і перекиданням автомобіля в кювет. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир цього автомобіля ОСОБА_10 , 1994 року народження, відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 25 серпня 2015 року № 623 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, які призвели до смерті останнього і перебувають у прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг, захисника ОСОБА_9 та засудженого, котрі підтримали подані засудженим, захисником ОСОБА_6 і потерпілою касаційні скарги і просили їх задовольнити, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у касаційних скаргах не оспорюються, як і кваліфікація його дій за цим злочином.
Доводи касаційних скарг про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання внаслідок суворості через незастосування положень статей 75, 76 КК України є обґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, врахувавши повною мірою тяжкість вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_5 , призначив йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, та визнав можливим виправлення останнього без ізоляції від суспільства.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції, постановивши свій вирок, дійшов висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, з огляду на те, що ОСОБА_5 тривалий час використовував транспортний засіб із зношеним малюнком протектора, при якій його експлуатація заборонена, внаслідок чого вчинив тяжкий злочин, не одружений, утриманців не має, не надавав будь-яких даних, що вказують на достатній рівень своєї соціальної репутації, оскільки за місцем проживання характеризується посередньо.

Втім, суд касаційної інстанції не може погодитись із висновком апеляційного суду про те, що сама по собі позиція потерпілої без підтвердження даних про фактичне відшкодування заподіяної моральної та матеріальної шкоди, наявність позитивної характеристики за місцем проживання, навчання у вищому навчальному закладі, визначена на певний строк інвалідність ІІІ групи, перебування на лікуванні у минулому, наявність обставин, які пом`якшують покарання, не можуть бути достатніми підставами для звільнення ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням.

З урахуванням наведеного, й того, що засуджений визнав вину, щиро розкаявся, відшкодував шкоду, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, є достатніми для застосування положень ст. 75 КК України.

Крім того, колегія суддів враховує й відсутність притензій зі сторони потерпілої, яка також подала до суду касаційну скаргу, в якій поставила вимогу про зміну вироку апеляційного суду й звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За наведених обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за можливе застосувати до засудженого ОСОБА_5 положення ст. 75 КК України та звільнити його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Керуючись статтями 376, 434, 436, 438 КПК України, суд

постановив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 грудня

2015 року щодо засудженого ОСОБА_5 змінити. Вважати засудженим ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування основого покарання та встановити іспитовий строк тривалістю три роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_5 скасувати, звільнити його з-під варти.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-2204км16 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_11
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_12
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1