Справа № 447/440/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/783/57/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючогоОСОБА_2 ,
суддів апеляційного судуОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
при секретаріОСОБА_5 і ОСОБА_6
за участю прокурораОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
підсуднихОСОБА_9 і ОСОБА_10 ,
захисника підсудногоОСОБА_11
та потерпілогоОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_13 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 23 травня 2016 року стосовно ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ,

встановила:
вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 23 травня 2016 року обвинуваченого

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Косів Івано-Франківської області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, працюючого комерційним директором ПП «Статус-Т», одруженого, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно ст. 89 КК України не судимого,

визнано винним та призначено покарання: за ч. 2 ст. 121 КК України 7 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 122 КК України 2 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 355 КК України 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 74 КК України обвинуваченого ОСОБА_14 звільнено від відбування покарання за вчинення злочинів передбачених ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 122 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно ст. 72 КК України обвинуваченому ОСОБА_17 зараховано строк перебування у Львівському слідчому ізоляторі з 12.06.2005 року по 04.07.2005 року та з 09.09.2009 року по 19.04.2013 року у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, без судимості,

визнано винним за ч. 2 ст. 355 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 74 КК України, обвинуваченого ОСОБА_15 звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Запобіжний захід обраний підсудним ОСОБА_17 та ОСОБА_18 у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін до вступу вироку в законну силу.
Цим же вироком ОСОБА_19 , за ч. 2 ст. 121 КК України ? виправдано, за ч. 1 ст. 122 КК України визнано винним та призначено покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі і на підставі ст. 74 КК України, ОСОБА_20 звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_20 учасниками судового процесу не оскаржється.
Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено частково і стягнуто з підсудного ОСОБА_14 на користь ОСОБА_13 30 000 грн. завданої моральної шкоди та 40 000 грн. ? матеріальної шкоди, а з підсудного ОСОБА_15 стягнуто на користь ОСОБА_13 10 000 грн. завданої моральної шкоди.

Зазначеним вироком встановлено, що 09 червня 2003 року ОСОБА_21 , будучи власником транспортного засобу «Опель-Вектра» д.р.н. НОМЕР_1 на підставі нотаріально посвідченого доручення серії ВАЕ № 350951, зареєстрованого за № 131 у реєстрі приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_22 , уповноважила ОСОБА_23 та ОСОБА_24 користуватися та розпоряджатися даним транспортним засобом. 29 квітня 2004 року ОСОБА_21 скасувала зазначене вище доручення на право користування та розпорядження транспортним засобом «Опель-Вектра» д.н.з. НОМЕР_1 , про що було складено відповідну заяву, яку посвідчив приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_25 і яку, в цей же день, тобто 29 квітня 2004 року, вона передала ОСОБА_26 , для подальшого пред`явлення її ОСОБА_27 та ОСОБА_24 і вилучення з їх користування транспортного засобу «Опель-Вектра» д.н.з.НОМЕР_1 .

04 травня 2004 року ОСОБА_28 , діючи за попередньою змовою та в групі з ОСОБА_29 , маючи намір на примушування ОСОБА_23 до виконання цивільно-правових зобов`язань, прибули на територію ВАТ «Миколаївцемент» у м. Миколаєві Львівської області, де пред`явили ОСОБА_27 нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_30 про скасування доручення на право користуватись та розпоряджатись транспортним засобом «Опель-Вектра» д.р.н. НОМЕР_1 і почали вимагати видати їм згаданий вище транспортний засіб. Коли ОСОБА_31 відмовився віддати цей транспортний засіб, ОСОБА_32 спільно з ОСОБА_33 почали погрожувати ОСОБА_27 застосуванням відносно нього фізичного насильства, а саме: побити, а також погрожували спалити його автомашину-цементовоз, тобто знищити майно ОСОБА_23 . Діючи під впливом цих погроз, ОСОБА_31 разом з ОСОБА_29 та ОСОБА_34 . Дуфанцем прибули в с. Тростянець Миколаївського району Львівської області, зупинились неподалік господарства, де проживає ОСОБА_31 примусили його віддати шляхом переміщення автомашини «Опель-Вектра» разом з ОСОБА_29 на платну автостоянку та домовились після цього разом з ОСОБА_33 , ОСОБА_29 та ОСОБА_35 обговорити фінансові питання щодо автомашини «Опель-Вектра» д.н.з. НОМЕР_1 .

Крім того, в першій половині травня 2004 року у м. Миколаєві Львівської області на ґрунтовій дорозі біля земельної ділянки ОСОБА_36 , що розташована неподалік автомагістралі Київ-Чоп, ОСОБА_32 та ОСОБА_37 , маючи намір повернути транспортний засіб, яким керував ОСОБА_38 , у користування ОСОБА_14 оскільки як ОСОБА_32 так і ОСОБА_38 попередньо мали право згідно генерального доручення, виданого на їх ім`я ОСОБА_35 та домовленістю між ОСОБА_29 і ОСОБА_39 про те, що ОСОБА_38 буде користуватись та заробляти на цьому мікроавтобусі гроші, однак скориставшись своїм правом згідно доручення останній, в порушення усної домовленості, перереєстрував мікроавтобус на свого батька ОСОБА_13 , підсудні, перебуваючи у автомобілі марки «Мазда», поїхали за мікроавтобусом марки «Фіат Дукато», котрим керував ОСОБА_38 , побачивши, що на мікроавтобусі змінені номерні знаки. Наздогнавши ОСОБА_40 , підсудний ОСОБА_32 запитав для чого той переоформив автомобіль і хто йому на це дав право та, застосувавши насильство щодо ОСОБА_40 , яке виразилось у погрозах застосування до нього насильства, забрав (взяв) ключі та документи на ім`я ОСОБА_13 , після чого попросив ОСОБА_15 сісти за кермо мікроавтобуса та відігнати його у м. Миколаїв. ОСОБА_32 та ОСОБА_38 домовились про зустріч у кафе-барі «Роксолана» у м. Миколаєві для з`ясування можливості врегулювати конфлікту. В подальшому, 17 травня 2004 року на підставі незаконно оформленої нотаріально посвідченої довіреності серії ВВС № 463695, вказаний транспортний засіб було продано ОСОБА_41 , а 20 липня 2004 року вказаний вище транспортний засіб було знято з реєстрації у Стрийському МРЕВ УДАІ УМВС України у Львівській області.

Не погоджуючись із вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 23 травня 2016 року потерпілий ОСОБА_42 подав на нього апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок в частині визнання ОСОБА_14 та ОСОБА_15 винними у скоєнні злочину за ч. 2 ст. 355 КК України і звільненні їх від покарання згідно ст. 74 КК України, за строком давності, скасувати та постановити новий вирок яким ОСОБА_14 та ОСОБА_15 визнати винними та засудити за ч. 3 ст. 289 КК України, з призначенням покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України, яке буде необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Апелянт ОСОБА_42 також просить змінити оскаржуваний вирок в частині вирішення позовних вимог з урахуванням уточнюючої позивної заяви від 14.08.2014 року про стягнення з підсудного ОСОБА_14 163 200 грн. у відшкодування заподіяної шкоди, а також у відповідності до положення ст. 1192 ЦК України.

Апелянт ОСОБА_42 вважає оскаржуваний вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, тяжкості злочину вчиненого підсудними ОСОБА_29 та ОСОБА_43 , а саме необґрунтованому призначенню більм м`якого покарання, ніж передбачено законом та звільненню від відбування покарання ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

На думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно перекваліфіковано дії ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за епізодом заволодіння ними мікроавтобусом марки «Фіат Дукато» з ч. 3 ст. 289 КК України на ч. 2 ст. 355 КК України. При цьому суд першої інстанції, розглядаючи дану справу недостатньо повно встановив фактичні обставини ? враховував переважно покази підсудних ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Заслухавши доповідача, прокурора про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення оскаржуваного вироку без змін, апелянта ОСОБА_13 , який підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, підсудного ОСОБА_14 та його захисника адвоката ОСОБА_44 та підсудного ОСОБА_15 про залишення оскаржуваного вироку без змін, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_13 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що в першій половині травня 2004 року у м. Миколаєві Львівської області на ґрунтовій дорозі біля земельної ділянки ОСОБА_36 , підсудні ОСОБА_32 та ОСОБА_37 , маючи намір повернути транспортний засіб «Фіат Дукато», яким керував ОСОБА_38 , у користування ОСОБА_14 , оскільки як ОСОБА_32 так і ОСОБА_38 попередньо мали право згідно генерального доручення, виданого на їх ім`я ОСОБА_35 та домовленістю між собою про те, що ОСОБА_38 буде користуватись та заробляти на цьому мікроавтобусі гроші, однак скориставшись своїм правом згідно доручення останній, в порушення усної домовленості, перереєстрував мікроавтобус на свого батька ОСОБА_13 , підсудний ОСОБА_32 застосувавши насильство щодо ОСОБА_40 , яке виразилось у погрозах застосування до нього насильства, забрав (взяв) ключі та документи на ім`я ОСОБА_13 , після чого попросив ОСОБА_15 сісти за кермо мікроавтобуса та відігнати його у м. Миколаїв, домовились про зустріч у кафе-барі «Роксолана» у м. Миколаєві для з`ясування можливості врегулювати конфлікту. В подальшому, 17 травня 2004 року на підставі незаконно оформленої нотаріально посвідченої довіреності серії ВВС № 463695, вказаний транспортний засіб було продано ОСОБА_41 , а 20 липня 2004 року вказаний вище транспортний засіб було знято з реєстрації у Стрийському МРЕВ УДАІ УМВС України у Львівській області.

Винуватість підсудних ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за епізодом примушування ОСОБА_40 та ОСОБА_13 до виконання цивільно-правових зобов`язань учасниками судового процесу не оспорюється, а ОСОБА_42 у своїй апеляційній скарзі оспорює кваліфікацію цих дій, призначене покарання та вирішення цивільного позову, вважаючи, що суд безпідставно перекваліфікував їх на ч. 2 ст. 355 КК України, як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, а їх необхідно кваліфікувати, як незаконне заволодіння транспортним засобом за ч. 3 ст. 289 КК України.

З матеріалів кримінальної справи, зокрема доказів, досліджених судом першої інстанції убачається, що ОСОБА_38 бажаючи придбати автомобіль, звернувся до свого знайомого ОСОБА_45 , якому передав для цієї мети 6 000 доларів США. Оскільки ОСОБА_46 тривалий час не повертався з Республіки Польща, то ОСОБА_32 , який теж віддав йому гроші на придбання автомашини та ОСОБА_38 поїхали до нього в РП, де на той час ОСОБА_46 придбав автомобіль «Фіат Дукато», однак у зв`язку з фінансовими проблемами автомобіль перебував в інших осіб, яким ОСОБА_32 заплатив 3 500 дол. США за повернення автомобіля «Фіат Дукато», що не заперечується як потерпілим ОСОБА_47 , так і свідком ОСОБА_39 .

Крім того, судом першої інстанції встановлено з показань ОСОБА_30 під час попереднього слідства та попереднього судового засідання, що її чоловік ОСОБА_46 позичив у ОСОБА_14 на придбання автомобіля 2 000 дол. США, а тому вона і видала на нього довіреність. Її чоловік отримав на придбання автомобіля гроші, як від ОСОБА_13 так і від ОСОБА_14 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ на прізвище ОСОБА_48 серії НОМЕР_2 , з якого видно, що саме ОСОБА_21 , а не інша особа, була власницею мікроавтобуса марки «Фіат-Дукато», 1996 року випуску, білого кольору, кузов НОМЕР_3 (т. 2, а.с. 57-74).
Згідно копії довіреності ВВВ № 812462 від 10.03.2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_49 , ОСОБА_50 уповноважує ОСОБА_51 або ОСОБА_9 продати належний їй автомобіль «Фіат Дукато», кузов (шасі) № НОМЕР_4 , типу фургон малотоннажний, 1996 року випуску, р.н. НОМЕР_5 , білого кольору, а також на період дії даної довіреності керувати цим автомобілем на території України, а також за її межами (т. 2, а.с. 12).

На підставі даної довіреності, відповідно до журналу операцій Стрийського МРЕВ ДАІ у Львівській області (т. 2, а.с. 13), ОСОБА_38 15.04.204 року зняв з реєстрації автомобіль «Фіат Дукато», 1996 р.в., куз. № НОМЕР_4 та зареєстрував його на свого батька ОСОБА_12 .

За таких обставин, правильно встановлених, на думку колегії суддів, судом першої інстанції, останній підставно прийшов до висновку, що кваліфікація дій підсудних ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за ч. 3 ст. 289 КК України за дії вчинені щодо ОСОБА_40 є неправильною та обґрунтовано перекваліфікував їхні дії на ч. 2 ст. 355 КК України, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_46 отримував гроші на придбання автомобіля як від ОСОБА_13 , так і від ОСОБА_14 . Крім того, судом першої інстанції також обґрунтовано встановлено, що саме ОСОБА_29 було надано 3 500 дол. США за врегулювання фінансових проблем ОСОБА_45 з невстановленими слідством особами для повернення автомобіля «Фіат-Дукато», на території Республіки Польща, у зв`язку з чим власником автомобіля ОСОБА_35 було дано ОСОБА_17 доручення на розпорядження автомобілем «Фіат-Дукато». Оскільки ОСОБА_52 та ОСОБА_38 також дали ОСОБА_53 6 000 доларів на придбання автомашини, то на ОСОБА_40 теж було дано доручення на розпорядження автомобілем «Фіат-Дукато».

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано, на думку колегії суддів, прийшов до висновку, що в першій половині травня 2004 року ОСОБА_32 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_43 примусили ОСОБА_40 та ОСОБА_13 до виконання цивільно-правових зобов`язань та правильно перекваліфікував їх дії на ч. 2 ст. 355 КК України.

Особа, на думку колегії суддів, не може бути притягнутою до кримінальної відповідальності за незаконне заволодіння транспортним засобом, якщо вона має дійсне чи уявне право на цей транспортний засіб. Оскільки підсудний ОСОБА_32 мав уявне право на спірний автомобіль, так як вклав у його придбання 5 500 дол. США, то суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_32 вчинив примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань з погрозою насильства над потерпілим, пошкодженням чи знищенням його майна за відсутністю ознак вимагання вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, також обґрунтовано прийшов до висновку, що вина ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у вчиненні злочину саме за ч. 2 ст. 355 КК України та наявність між ОСОБА_29 і ОСОБА_39 певних цивільно-правових зобов`язань, підтверджується тим фактом, що з заявою про вчинення злочину ОСОБА_38 звернувся майже через 1 рік, лише, 23.04.2005 року.

Що ж стосується вирішення цивільного позову, то на думку колегії суддів, суд першої інстанції вирішив такий необґрунтовано в порушення вимог закону та всупереч встановлених фактичних обставин і вирок в цій частині необхідно змінити. Оскільки примушування потерпілого до виконання цивільно-правових зобов`язано підсудним ОСОБА_29 призвело до втрати потерпілим ОСОБА_47 автомобіля, який в подальшому, 17 травня 2004 року на підставі незаконно оформленої нотаріально посвідченої довіреності серії ВВС № 463695, було продано ОСОБА_41 , а 20 липня 2004 року вказаний вище транспортний засіб було знято з реєстрації у Стрийському МРЕВ УДАІ УМВС України у Львівській області, то він повинен нести і цивільну відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_13 , суд першої інстанції прийняв рішення про відшкодування матеріальних збитків в сумі 40 000 грн., тобто вартості автомобіля «Фіат-Дукато» на час звернення ОСОБА_40 з заявою про вчинення злочину в Миколаївський РВ УМВС України у Львівській області, при цьому на думку колегії суддів судом першої інстанції, всупереч вимог ст. 1192 ЦК України, не враховано уточнюючу позовну заяву потерпілого від 14.08.2014 року про стягнення з підсудного ОСОБА_14 163 200 грн. (12 000 доларів США) по курсу долара НБУ, у відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Оскільки ОСОБА_38 не був власником автомобіля «Фіат-Дукато», а розпоряджався ним на підставі доручення, виданого ОСОБА_35 , на підставі якого переоформив автомобіль на свого батька ОСОБА_13 , то останній не може претендувати на відшкодування повної вартості автомобіля «Фіат-Дукато», а лише на відшкодування певної суми грошей, яку вони витратили на придбання зазначеного автомобіля.

Оскільки, як судом першої так і апеляційної інстанції, беззаперечно встановлено, що ОСОБА_47 та ОСОБА_39 передано ОСОБА_53 на придбання автомобіля 6 000 дол. США, то цивільний позов у цій частині необхідно задовольнити частково та стягнути з підсудного ОСОБА_14 на користь потерпілого ОСОБА_13 155 390 грн. із розрахунку 6 000 дол. США х 2 589,8334 (курс Національного банку України на час постановлення ухвали) у відшкодування заподіяної шкоди.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, підставно перекваліфікував дії підсудних ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з ч. 3 ст. 289 КК України за дії вчинені щодо ОСОБА_40 на ч. 2 ст. 355 КК України, обґрунтовано звільнив підсудних ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від відбування покарання та правильно вирішив цивільний позов потерпілого про відшкодування моральної шкоди, а тому в цій частині апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_13 до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. 362-363, 366, 377 КПК України (1960 року), колегія суддів,

ухвалила:
апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_13 задовольнити частково.
Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 23.05.2016 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в частині вирішення цивільного позову за відшкодування матеріальної шкоди, змінити та стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_12 155 390 (сто п`ятдесят тисяч триста дев`яносто) грн. у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

В решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 3 місяців.

Судді:
підпис підпис підпис
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Копія відповідно до оригіналу.
Суддя апеляційного суду ОСОБА_54 .
Ухвала вступила в законну силу «06» жовтня 2016 року.

Копію виготовлено «____» _________ 2016 року

Помічник судді ОСОБА_55