АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1878/16-к Номер провадження 11-сс/786/276/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області на ухвалу слідчого судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області за матеріалами кримінального провадження № 0001248 від 08.10.2015р. про накладення арешту.

Згідно ухвали слідчого судді, у провадженні СВ Лубенського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001248 від 08.10.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України.

У клопотанні зазначено, що невстановлені особи, з метою отримання прибутку, тривалий час надають незаконні послуги в сфері грального бізнесу у м.Лубни Полтавської області.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, слідчий суддя послався на положення ст. 170 та ст. 167 КПК України, що регламентують порядок розгляду таких клопотань, вказавши, що прокурором конкретно не визначено правові підстави для арешту майна, не надано достатньо доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення, а також розмір можливої конфіскації майна (санкція ч.1 ст.203-2 КК України взагалі не передбачає конфіскації майна), можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та цивільного позову.

Також, слідчий суддя зазначив, що прокурором не вказано конкретно власників вилученої комп`ютерної та іншої техніки, на які необхідно накласти арешт (дані відомості не підтверджені відповідними доказами), а саме їх розмір та вартість, можливість чи заборону розпоряджатись чи користуватись даним майном, проведенням будь-яких інших конкретних дій, направлених на збереження цілісності і вартості даного майна, осіб, які повинні виконувати ці дії, місце зберігання майна, на яке необхідно накласти арешт, не вказано цільове призначення даних предметів, не конкретизовано порядок виконання ухвали про арешт майна.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та винести нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на вилучене майно, оскільки під час судового розгляду не було враховано, що вилучене майно, на яке слідчий просить накласти арешт, є доказом вчинення злочину.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається з клопотання слідчого з метою збереження речових доказів він просить накласти арешт на майно, а саме: системні блоки різного кольору з номерами та без номерів і назв, записники з написами «Мирослава», «Александр», «Владислав», «Смени» та без написів, відео реєстратор, термінал «Бокс» та електронний пристрій з написом на іноземній мові. При цьому зазначає, що вказане майно вилучене та визнане речовими доказами у кримінальному провадженні прокурором Лубенської місцевої прокуратури ОСОБА_6 .

Однак, в порушення вимог як ч.3 ст.170 КПК України, так і ст.98 КПК України клопотання слідчого про накладення арешту на майно та вищевказана постанова прокурора не містять визначення за якими ознаками перераховані у клопотанні матеріальні об`єкти можуть вважатися речовими доказами.

Зокрема, у клопотанні слідчого не зазначено чи зафіксована у системних блоках, записниках, відео реєстраторі інформація, що може бути використана як доказ вчинення злочину, чи є вони взагалі робочими і на підставі яких даних слідчий та прокурор зробили висновки про необхідність вилучення саме цих матеріальних об`єктів.

Крім цього, матеріали судового провадження не містять будь-яких даних про те, що після вилучення вказане майно оглядалось слідчим і на ньому виявлені сліди злочину або ж воно містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

В ході апеляційного розгляду прокурор підтвердив, що з часу проведення обшуку та вилучення майна жодна слідча дія у кримінальному провадженні не здійснювалась.

На вищевказані обставини правильно вказує у своїй ухвалі і слідчий суддя, відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого.

Таким чином, законних підстав для накладення арешту на майно на даний момент колегія суддів не убачає.

Також, колегія суддів вважає належним чином не обґрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора щодо істотного порушення слідчим суддею вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду прийняти законне та обґрунтоване рішення, оскільки належних та допустимих доказів існування таких порушень прокурором не надано.

З огляду наведеного, колегія суддів не знаходить законних підстав для задоволення апеляції прокурора та скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4