В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 жовтня 2016 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі колегії суддів:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
за участю прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинуваченої ОСОБА_10
захисника адвоката ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі кримінальне провадження за обвинуваченням: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Сумської області, Середино-Будського району, с. Стара Гута, українки, громадянки України, що має вищу освіту, не одруженої, на час вчинення злочину мешкала з ОСОБА_13 , офіційно не працююча, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої у скоєні злочину, передбаченого п. п. 6, 9, 11 ч. 2 ст. 115 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2004 року, більш точна дата в ході досудового розслідування не встановлена, особа у відношенні якої виділено кримінальне провадження (далі особа № 1), переслідуючи корисний мотив та з метою полегшити заволодіння шляхом обману частиною будинку, яка належить ОСОБА_14 , та розташована за адресою будинок АДРЕСА_2 , вирішила позбавити життя останнього і для реалізації свого злочинного наміру, приблизно в серпні-жовтні 2004 року, більш точна дата в ході розслідування не встановлена, вступила в попередню змову з гр. ОСОБА_12 і особою, яка засуджена вироком апеляційного суду Одеської області від 25.12.2006 року (далі особа № 2), яким за виконання вбивства ОСОБА_14 , пообіцяла винагороду. Після цього особа № 2, діючи на замовлення особи № 1, для виконання вбивства ОСОБА_14 , приблизно в кінці листопада 2004 року, більш точна дата в ході розслідування не встановлена, вступив в попередню змову з особою яка засуджена вироком апеляційного суду Одеської області від 25.12.2006 року (далі особа № 3).
В процесі підготовки та організації вбивства ОСОБА_14 , особа № 1 особисто пообіцяла особі № 2 та особі № 3 за вчинення цього кримінального правопорушення із подальшим приховуванням його слідів винагороду у вигляді квартири, розташованої у місті Одесі та автомобілю. ОСОБА_10 при вчиненні умисного вбивства повинна була шляхом усунення перешкод, сприяти вчиненню злочину, а після вчинення злочину сприяти приховуванню слідів злочину.
Реалізуючи свій злочинний намір, особа № 2 та особа № 3, приблизно 25.11.2004 року, біля 00 години 30 хвилин, на автомобілі ВАЗ 2106, яким керував особа № 2, приїхали до будинку АДРЕСА_2 , в другій половині якого, вже знаходилась гр. ОСОБА_12 . Заздалегідь знаючи про наміри особи № 2, та знаючи, що в домоволодінні, окрім жертви ОСОБА_14 знаходиться (постійно проживає) неповнолітня дитини ОСОБА_15 , ОСОБА_10 діючи умисно, з метою пособництва в умисному вбивстві ОСОБА_14 , з корисливих мотивів, з метою полегшити скоєння умисного вбивства, на замовлення, відволікала увагу неповнолітньої, шляхом давання порад (не звертати уваги ні на кого та ні на що), усунення від подвір`я, де вже знаходились особа № 2 та особа № 3, заспокійливими розмовами та діями у вигляді збільшення гучності звуку телевізора під час вбивства.
Далі особа № 2 та особа № 3, з метою позбавлення життя ОСОБА_14 , зайшли на подвір`я вказаного будинку, де особа № 3 проник в частину будинку, у якій проживав ОСОБА_14 , і наніс останньому численні удари руками і ногами по різним частинам тіла, чим заподіяв ОСОБА_14 , тілесні ушкодження, які виразились у вигляді забитої рани голови, закритих переломів 3,4,5,6-го правих ребер по середньо ключичній лінії, закритих переломів 2,3,4,5,6,7,8,9-го правих ребер по передній паховій лінії, закритих переломів 2,3,6,7-го лівих ребер по біля грудній лінії, переломів 4,5,6 лівих ребер по середньо ключичній лінії, переломів 3,4,5,6,7,8,9-го лівих ребер по передній паховій лінії, переломів 7,8,9,10 лівих ребер по лінії лопатки, закритих переломів грудини, розриву між хребцевого диска між 6 і 7 шийними хребцями, переломів тіла 7-го шийного хребця, переломів поперечних відростків 1-го, 6-го і 7-го шийного і 1-го грудного хребця, розтрощення правої нирки, перелому великих ріжків під`язикової кістки, правого і лівого верхніх ріжків щитовидного хряща, від яких настала смерть останнього.
Після цього, особа № 3 разом з особою № 2 винесли з кімнати вказаного будинку труп ОСОБА_14 , завернув його у ковдру, яку поклали на заднє сидіння вищевказаного автомобілю, на якому відвезли його на Гребний канал, розташований біля села Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області, у який скинули труп ОСОБА_14 . Після вчиненого вказані особи роз`їхались.
Пособництво ОСОБА_10 в подальшому, після вчинення умисного вбивства виразилось в заздалегідь обіцяному сприянні приховуванні слідів злочину, а саме шляхом повідомлення близьким родичам, як обставину відсутності на протязі тривалого часу особи похилого віку ОСОБА_14 за місцем мешкання, відомостей про його захворювання та лікування в лікарні, які не відповідали дійсності та приховуванням предметів здобутих злочинним шляхом після вчинення вбивства (документів на будинок).
Допитана в ході судового розгляду по кримінальному провадженню обвинувачена ОСОБА_10 свою вину у вчиненні вбивства, а також у пособництві вбивства ОСОБА_14 не визнала і показала, що в один з днів, точну дату вона не пам`ятає, вона, на прохання ОСОБА_9 , забрала до себе її доньку ОСОБА_16 . Вони приїхали до неї в квартиру по АДРЕСА_3 , яку вона на той час орендувала разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_13 . По приїзду вона поклала Христину спати, сама в цей час розмовляла по телефону. Потім вона також пішла спати. Вранці до них приїхала ОСОБА_9 і забрала свою доньку.
Під час перехресного допиту в суді, ОСОБА_10 показала, що у будинку АДРЕСА_4 вона не була. Чи знаходився у цьому будинку в ніч з 25 на 26 листопада 2004 року ОСОБА_13 їй не відомо. Тіло ОСОБА_14 до автомобілю вона завантажувати не допомагала.
Незважаючи на повне не визнання своєї вини у скоєні злочину передбаченого ч. 5 ст. 27, п.п. 6, 9, 11 ч. 2 ст. 115 КК України, винність обвинуваченої ОСОБА_10 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні повністю доказана і підтверджується зібраними по кримінальному провадженню в порядку ст. ст. 84-86, 91-93 КПК України доказами.
Під час перехресного допиту потерпіла ОСОБА_9 показала, що ріелтор ОСОБА_17 разом з ОСОБА_10 приходила до неї 2-3 рази. Обвинувачена ОСОБА_10 приходила у будинок на АДРЕСА_5 рази на тиждень, про те, що на другій половині будинку проживає її дідусь, ОСОБА_10 повідомила її мати.
Показами свідка ОСОБА_15 , яка будучи допитана в судовому засіданні, показала, що у період подій, які відбувались їй було 13 років. З ОСОБА_10 її сім`я познайомилась у 2004 році. У них відразу склались дружні стосунки та вона полюбила її як рідну. Вони неодноразово їздили один до одного, в тому числі ОСОБА_10 приїздила до них зі своїм чоловіком ОСОБА_20 ( ОСОБА_13 ). Своєю поведінкою та відношенням ОСОБА_10 визвала до себе довіру та любов і стала для неповнолітньої дуже рідною та близькою людиною. За адресою по АДРЕСА_2 , вона проживала разом з матір`ю та дідусем. В той проміжок часу в їх сім`ї були матеріальні труднощі, оскільки працювала лише мама. Тоді ж ОСОБА_10 запропонувала матері поїхати в Італію на заробітки до її доньки. Також ОСОБА_10 запропонувала продати ? частину дома де вони мешкали, для поліпшення умов життя. Для цього ОСОБА_10 повідомила, що має знайомого ріелтора, яка допоможіть з продажом будинку. Мама віддала всі необхідні документи. Неповнолітня ОСОБА_15 дуже часто залишались за місцем мешкання ОСОБА_10 , для цього їй виділяли окрему кімнату та вона відчувала себе онукою ОСОБА_10 . Ці події відбувались на протязі 2004 року. В один із днів листопада 2004 року, точної дати вона не пам`ятає, ОСОБА_10 зустріла її зі школи, та вони разом пішли додому. Весь день вони провели разом вдома. У вечері їй зателефонувала мати та повідомила, що не прийде додому і вона залишилась разом з ОСОБА_10 далі у вечері, коли на вулиці було вже темно, у ОСОБА_10 дзвонив телефон, вона поговорила та повідомила, що зараз приїде її чоловік ОСОБА_21 ( ОСОБА_13 ). ОСОБА_10 попросила неповнолітню ОСОБА_15 закрити їх собаку, яка вільно бігала по подвір`ю. Також вони зробили йому каву. ОСОБА_10 зустріла ОСОБА_13 і вони зайшли в будинок. Як правило ОСОБА_13 був дуже веселий та балакучий, позитивний на емоції, однак в це й день зайшов до будинку і досить швидко і сухо випив каву та вибіг з будинку. Далі ОСОБА_15 та ОСОБА_10 перейшли в іншу кімнату та лягли на ліжко. Вони дивились телевізор. В якийсь момент, у ОСОБА_10 знову задзвонив телефон, після розмови по якому, остання сказала, що ОСОБА_13 необхідний якийсь гострий предмет. Коли він зайшов, ОСОБА_15 показала йому де в будинку знаходяться інструменти, серед яких він вибрав те, що йому потрібно. Взявши те, що йому потрібно він знову пішов на двір. Ці обставини відбулись дуже швидко, без будь-якого діалогу. Далі ОСОБА_15 попросила дозволу у ОСОБА_10 вийти на двір, для того, щоб видворити на двір котів. ОСОБА_10 надавши згоду, повідомила ОСОБА_15 про те, щоб вона на подвір`ї не дивилась у сторони, та не на що і не на кого не звертала увагу. Коли вона вийшла на подвір`я, та винесла котенят, вона побачила, що частина паркану, який відмежовував подвір`я між ними (нею і матір`ю) та дідусем лежить на їх землі. Біля нього стояло два чоловіка, ОСОБА_13 та раніше незнайомий чоловік. Вона одразу ж зайшла додому, нічого не питаючи та лягла знову на ліжко. Знаходячись біля спільної стіни між будинками, їй дуже добре було чути, що відбувалось в іншій частині будинку в якій проживав дідусь. Коли дідусь рухався було чути, як він ковзає ногами. В якийсь момент, вона почула стуки 5-7 разів, потім почула хрипи. Коли ці хрипи почались, ОСОБА_10 зробила голосніше телевізор. Цей хрип, шум, шорах продовжувався на протязі хвилини, півхвилини. Було зрозуміло, що це не дідусь рухався по кімнаті. Далі всі шуми закінчились. Через деякий час був знову телефонний дзвінок ОСОБА_10 . Оскільки остання лежала поряд з нею, то вона чула, що дзвонив ОСОБА_13 та повідомив, що вони уїхали. Далі, ОСОБА_10 повідомила, що потрібно піти до іншої половини будинку, де проживав дідусь. При цьому ОСОБА_15 нічого не питала, а просто пішла за нею. Вони пройшли на подвір`я дідуся через паркан, який був завалений. Двері будинку були відчинені. ОСОБА_15 показала, що дідусь завжди закривав двері на декілька замків. Було дві двері у кожній два замка. Поряд також знаходилась сокира. Обидві двері були відчинені. Вони зайшли в будинок без будь-яких перешкод. Зайшовши в будинку вони побачили, що горіло світло, був включений телевізор і дідуся не було. Тобто на ліжку де він лежав перед телевізором, дідуся не було. Простирадло і покривало розкидані. ОСОБА_10 попросила її вимкнути телевізор, що остання і зробила. Далі ОСОБА_10 відкрила шухляди у великій шафі і почала з них все доставати. Там були папки, пакунки для документів, різні його папери, синього та зеленого кольору. Вказаний папір вона зметала в пакет фіолетового кольору з написом БМВ. Коли весь папір був покладений в пакет, ОСОБА_10 сказала, що потрібно виключити світло, закрити двері та їхати до неї додому. Вони виключили світло та прикрили двері, оскільки їх закрити було не можливо. Далі, ОСОБА_15 зайшла до себе додому та передяглася і вони разом з ОСОБА_10 поїхали до неї додому, де остання мешкала разом з ОСОБА_13 . З собою ОСОБА_10 забрала пакунок з вказаними паперами. Знаходячись у неї вдома, ОСОБА_10 поклала пакунок на диван. Далі ОСОБА_10 налила неповнолітній ОСОБА_15 корвалол, попросила його випити, оскільки вважала, що ОСОБА_15 дуже сильно нервувала та запропонувала лягати спати. ОСОБА_15 випила корвалол та пішла у свою кімнату. Знаходячись біля двері кімнати, ОСОБА_15 чула, як ОСОБА_10 комусь зателефонувала і повідомила, що якогось документу не має. Далі вона пішла спати. ОСОБА_13 на той час вдома, ще не було. На наступний день вона проснулась від того, що ОСОБА_10 розмовляючи по телефону кричала. З розмови ОСОБА_15 зрозуміла, ОСОБА_10 розмовляє з її матір`ю, якій пред`являла претензій, щодо її відсутності вдома. Також вона сказала, що дідусеві вночі стало погано і вона була вимушена його відвести в лікарню. Після цього, ОСОБА_15 зібралась, будь-яких розмов з ОСОБА_10 як раніше вже не було, розмова була дуже сухою та натягнутою, і вона поїхала додому. Знаходячись вдома, вони з мамою знали, що дідусь в лікарні. Кожен тиждень вони передавали йому передачу одежу, гроші, лікарські препарати. Але коли хотіли поїхати до нього, ОСОБА_10 казала, що не треба цього роботи, йому там добре, він, ще з медсестрами заграє, все прекрасно. Після цих подій, цієї ночі, ОСОБА_10 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_13 фактично перестала приїздити до них, вони стали рідше спілкуватись. Коли вони дізнались, що дідуся вбили, ОСОБА_10 взагалі зникла. Телефон її був відключений. Найти її було не можливо.
Показами свідка ОСОБА_13 , які були надані у якості свідка під час досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України слідчому судді Київського районного суду м. Одеси, за участю підозрюваної ОСОБА_22 , її захисника адвоката ОСОБА_23 , та адвоката ОСОБА_13 ОСОБА_11 . Вказані покази були дослідженні в судовому засіданні за участю всіх учасників судового розгляду, в тому числі і самого ОСОБА_13 . З показів свідка серед інших обставин вбачається, що він познайомився з ріелтором ОСОБА_24 ( ОСОБА_22 ) під час продажу квартири батька. Після продажу квартири, ОСОБА_13 повинен був отримати свою окрему квартиру, але меншої площею, однак станом на день дачі показів так і не отримав її. Після вказаної угоди, ОСОБА_24 зникла. Через деякий час вона приїхала до нього і ОСОБА_10 додому. В процесі розмови, ОСОБА_24 повідомила, що в неї є будинок на продаж, власникам потрібні гроші на лікування дитини. Для того, щоб продати будинок цілком, необхідно з дому вивезти дідуся до будинку людей похилого віку. Він запитав, яким чином це можливо зробити, оскільки він не є родичем, тоді вона сказала, що його треба вбити. Він повідомив, що вбити таким чином не зможе, на що вона запропонувала, щоб він знайшов чоловіка, який зможе це зробити. За це вона пообіцяла віддати йому квартиру яку він потребував, а виконавцю вона пообіцяла автомобіль. Ця розмова відбулася тільки у його присутності і присутності ОСОБА_17 . Після цієї розмови він знайшов ОСОБА_25 , передав йому цю інформацію і вони вчинили злочин, за який він відбуває покарання.
Під час перехресного допиту свідок ОСОБА_13 показав, що ним та ОСОБА_26 вчинено убивство громадянина ОСОБА_14 в будинку по АДРЕСА_2 . На момент вбивства у будинку знаходилися правнучка вбитого і ОСОБА_10 , яка була його співмешканкою і яка доглядала за правнучкою ОСОБА_14 . Він особисто був знайомий як з внучкою ОСОБА_14 , так і з її правнучкою. В момент вбивства він зайшов до другої половину будинку, де знаходилися правнучка ОСОБА_16 і ОСОБА_10 , потім він вийшов звідти, він зайшов з ОСОБА_26 на територію, яка обнесена парканом, ОСОБА_26 переліз на територію де проживав дідусь, а він повернувся до будинку, де знаходилась правнучка. Потім, коли ОСОБА_26 вже вийшов, він також вийшов на вулицю, після чого він, разом з ОСОБА_26 зайшли до будинку. ОСОБА_14 лежав на підлозі, вони поклали його на ковдру і вивезли його. Після вбивства, наступного дня він подзвонив ОСОБА_24 , повідомив їй що діда вивезли і вона може займатися домом. Відповідаючи на питання прокурора, свідок ОСОБА_13 пояснив, що йому здається, що про вбивство ОСОБА_14 , ОСОБА_10 взагалі нічого не знала.
Крім того, вина ОСОБА_10 , повністю підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах кримінального провадження і які судом дослідженні в порядку ст. 358 КПК України.
Протоколом проведення слідчого експерименту від 28.05.2014 року та фототаблицею до протоколу, який проведений з 09 години 00 хвилин до 11 години 05 хвилин, у подвір`ї та будинку АДРЕСА_2 , за участю свідка ОСОБА_15 , у присутності понятих, з метою перевірки і уточнення відомостей, отриманих під час допиту свідка, а саме обставин які мали місце у листопаді 2004 року у вказаному домоволодінні. Свідок ОСОБА_15 під час слідчої дії добровільно та детально показала і описала свої дії та дії ОСОБА_10 і ОСОБА_13 , а також знаходження на території домоволодіння третьої особи і дії ОСОБА_10 після вчинення злочину.
Висновком судово-медичної експертизи № 74 від 10.04.2006 року, відповідно до якої у ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: забитої рани голови; закритих переломів 3, 4, 5, 6-го правих ребер по середньо ключичній лінії, переломи 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9-го правих ребер по передній паховій лінії; закритих переломів 2, 3, 6, 7-го лівих ребер по біля грудній лінії, переломів 4, 5, 6 лівих ребер по середньо ключичній лінії, переломів 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9-го лівих ребер по передній паховій лінії; переломів 7, 8, 9, 10 лівих ребер по лінії лопатки; закритого перелому грудини; розриву між хребцевого диска між 6 і 7 шийними хребцями; переломів тіла 7-го шийного хребця; переломів поперечних відростків 1-го, 6-го і 7-го шийного і 1-го грудного хребця; розтрощення правої нирки; перелому великих ріжків під`язикової кістки, правого і лівого верхніх ріжків щитовидного хряща. Дані пошкодження завдані дією тупих предметів. Ушкодження в області грудної клітини у вигляді множинних переломів ребер, перелому грудини, пошкоджень легенів, розтрощення правої нирки, виникли за різними механізмами в результаті здавлення грудної клітини в передньо-задньому напрямку, а також в результаті ударів тупими твердими предметами (можливо, взутими ногами).Забита рана голови виникла від дії тупого твердого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею, що має виступ. Ушкодження в області шиї у вигляді розриву міжхребцевого диска між 6 і 7 шийними хребцями, перелому тіла 7-го шийного хребця, переломів поперечних відростків 1-го, 6-го і 7-го шийних хребців,1-го грудного хребця могли утворитися при надмірних поворотах голови і відхилення її назад, з пошкодженням поздовжніх і поперечних зв`язок в шийному відділі хребта, що могло мати місце при викручуванні шиї. Переломи великих ріжків під`язикової кістки, правого і лівого верхніх ріжків щитовидного хряща характерні для здавлення шиї пальцями рук.
Комплекс пошкоджень в області грудної клітини, і в області шиї, згідно п. 2.1.3. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечних для життя.Прижиттєві пошкодження на тілі ОСОБА_14 заподіяні незадовго до смерті (в термін від декількох хвилин до декількох десятків хвилин до смерті). Смерть ОСОБА_14 знаходиться в прямому причинному зв`язку з наявними ушкодженнями тулуба, шийних і грудних хребців і настала від травматичного шоку.
Вироком апеляційного суду Одеської області від 25.12.2006 року, яким ОСОБА_13 та ОСОБА_26 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого п. п. 6, 9, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк першому дванадцять років, другому десять років.
Вказаний вирок на думку суду, підтверджує факт вчинення умисного вбивства гр. ОСОБА_14 , яке скоєно ОСОБА_13 та ОСОБА_26 на замовлення, з корисливих мотивів, з метою полегшити скоєння іншого злочину, за попередньою змовою групою осіб. Аналіз вказаному доказу буде наданий нижче у вироку суду.
Суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 27, п. п. 6, 9, 11 ч. 2 ст. 115 КК України за кваліфікуючими ознаками: пособництво в умисному вбивстві, тобто пособництво в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині з корисливих мотивів, з метою полегшення вчинення іншого кримінального правопорушення, вчинене на замовлення.

Суд вважає за необхідне зазначити, що зміна правової кваліфікації, в частині застосування ч. 5 ст. 27 КК України, відбулась в зв`язку з помилковою позицією сторони обвинувачення, щодо кваліфікації дій обвинуваченої. Так, з обвинувального акту прокурора вбачається, що ОСОБА_10 особисто, тобто фізично умисного вбивства ОСОБА_14 не вчиняла, а лише своїми діями та висловлюваннями сприяли його вчиненню. При цьому діяла вона умисно та заздалегідь знала про намір скоєння вказаного злочину.

Зміна правової кваліфікації відбулась відповідно до частини 3 статті 337 КПК України, відповідно до якої, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

У даному випадку, становище обвинуваченої було покращене, оскільки призначення покарання особі за пособництво у вчиненні злочину не може бути суворішим ніж виконавцю злочину або його організатору.

При кваліфікації дій обвинуваченої суд виходить з наступного. Пособництво це така участь у злочині, яка як в суб`єктивному, так і в об`єктивному відношенні складається тільки в сприянні скоєнню злочину, а не у відтворенні самого складу злочину. У суб`єктивному ставленні пособник не замислює самостійно злочинного наміру, а тільки своїми порадами (або діями у вигляді певної допомоги) зміцнює вже сформовану рішучість. У об`єктивному відношенні особа особисто не відтворює самого фізичного складу злочину, а тільки другорядними, побічними діями, які передують, супроводжують, або є наступними за вчиненням злочину, полегшує вчинення злочину.

У вказаному злочину, пособництво обвинуваченої ОСОБА_10 було фізичним. Так, ОСОБА_10 не вчиняла будь-яких фізичних дій у відношенні потерпілого ОСОБА_14 та не позбавляла особисто його життя. Разом з тим, обвинувачена безпосередньо під час вчинення умисного вбивства усунула перешкоди, які могли бути на заваді вчинення вказаного злочину, шляхом усунення від місця злочину неповнолітньої ОСОБА_15 , повідомленням неповнолітній про відсутність будь-яких підстав для хвилювання під час вчинення вбивства потерпілого та почутих очевидних звуків, які викликали не тільки хвилювання у останньої але й страх, в тому числі за своє життя. Поведінка та висловлювання ОСОБА_10 після вчинення вбивства, щодо місця знаходження ОСОБА_14 в лікарні та відсутності необхідності у передачі йому продуктів харчування та одежі, фактично є заздалегідь обіцяним приховуванням слідів злочину та предметів здобутих злочинним шляхом (документів на будинок).

Суд вважає, що дії ОСОБА_10 є умисними і не можуть бути кваліфіковані за ст. 396 КК України, як приховування злочину, тобто як заздалегідь не обіцяна дія у вигляді приховування особливо тяжкого злочину.

Висновок про кваліфікацію умисних дій обвинуваченої є наслідком оцінки наданих суду доказів, які дослідженні в судовому засіданні за участю всіх учасників судового розгляду.

Суд вважає за необхідне зазначити, що вказане провадження не є звичайним в розумінні обставин злочину, виявлених доказів та саме головне часу, який минув після вчиненого злочину.

Як встановлено під час судового розгляду, вбивство ОСОБА_14 першочергове розслідувалось як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, оскільки труп жертви був знайдений 16.12.2004 року біля узбіччя автодороги в Овідіопольському районі Одеської області. Особу жертви тривалий час не могли впізнати. Осіб виконавців злочину затримали лише у лютому 2006 року. Місце вчинення злочину відповідно не оглядалось, оскільки з моменту вчинення злочину до моменту його розкриття минуло більше року. Обставини, які встановлені під час судового розгляду свідчать, що всі співучасники вказаного тяжкого злочину заздалегідь підготувались до його вчинення. Не останню роль у полегшені знищення доказів злочину, відіграли стосунки між учасниками вказаних подій. Тривалий час, який минув після вчиненого злочину також відіграв значну роль у встановлені кола осіб які були причетні до вказаного злочину.

Таким чином, суд надає оцінку наявним доказам у провадженні, з урахуванням часу їх отримання, порядку їх отримання та обставин за якими їх було отримано.

Вказане провадження, як зазначено вище, серед іншого є незвичайним, оскільки стороною обвинувачення не зібрано, з об`єктивних причин, під час досудового розслідування прямих доказів вини обвинуваченої. Однак відсутність прямих доказів, не свідчить про невинуватість особи. Жодними правовими нормами ні в якій мірі не зумовлюється, яка достатність в кількісному або якісному вираженні тих або інших доказів для вирішення найважливіших питань у кримінальному провадженні, включаючи питання про винність.

Стороною обвинувачення в судовому засіданні надані непрямі докази, які на думку суду свідчать про умисні злочинні дії обвинуваченої ОСОБА_10 . Безумовно, прямий доказ не вимагає ніяких висновків. Натомість непрямий доказ не може існувати без висновків. Факти, які були предметом дослідження суду, знаходяться в тісному та безсумнівному зв`язку з фактом скоєння злочину, тому висновки про винність обвинуваченої ґрунтуються не на припущеннях, а на належних і допустимих доказах, які хоча і непрямо, однак підтверджують факт співучасті обвинуваченої у злочині умисному убивстві.

В судовому засіданні були допитані свідок ОСОБА_15 та її мати потерпіла ОСОБА_9 .

При оцінці показів свідка ОСОБА_15 судом враховувались як зміст показів свідка так і особа свідка. ОСОБА_15 на час вчинення злочину знаходилась у віці 13 років. Була школяркою. Виховувалась однією матір`ю. Характеризувалась позитивно. Жодною із сторін у провадженні не надано відомостей щодо неповнолітньої про її упередженість або недоброчесність. Вік свідка так чи інакше впливає на його покази, особливо якщо вони стосуються видатних обставин, або таких які не є звичайними для їх повсякденного життя. Окрім того, увага дітей поширюється на обмежене коло предметів, але дитяча пам`ять утримує іноді деякі подробиці з великим завзяттям.

В судовому засіданні ОСОБА_15 , яка на час вчинення подій була неповнолітньою дитиною впевнено, ґрунтовно та виразно показала які стосунки були між її сім`єю та ОСОБА_10 , які дії вчиняла ОСОБА_10 в день злочину та які робила висловлювання стосовно подій під час вчинення вбивства ОСОБА_14 . Вона показала, що ОСОБА_10 сприймала як дуже близьку і рідну людину, відношення і поведінка якої свідчили лише про доброзичливі наміри. Про довірливість відношень свідчило в тому числі обізнаність свідка про місце мешкання ОСОБА_10 . В день вчинення злочину, ОСОБА_10 поводила себе, як звичайно, але певні дії, неповнолітня запам`ятала досить детально. Прохання закрити собаку; з`явлення до їх місця мешкання у день і час вбивства співмешканця ОСОБА_10 ОСОБА_13 ; надання ОСОБА_13 гострого предмету в час вчинення вбивства; прохання не дивитись у сторони коли неповнолітня вийде на подвір`я, при цьому не звертати увагу на будь-яких осіб та будь-які речі; особисте спостереження неповнолітньою у день та час вбивства за ОСОБА_13 та раніше незнайомим чоловіком, які знаходились біля огорожі між їх подвір`ям та подвір`ям ОСОБА_14 , яка була фактично зламана та лежала на подвір`ї; особисте відчуття стуків, шуму, шороху та хрипу, який незвичний для ОСОБА_14 в момент вчинення злочину; включення в цей час більшої гучності телевізору, з метою приглушити вказані незрозумілі для неповнолітньої дівчини звуки; повідомлення по телефону ОСОБА_13 про факт залишення будинку ОСОБА_14 ; прихід до будинку ОСОБА_14 одразу ж після телефонного дзвінка ОСОБА_13 , де неповнолітня особисто побачила відсутність ОСОБА_14 , який повинен був бути вдома; особистий пошук ОСОБА_10 у шафах будинку жертви якихось документів і вилучення певних документів з будинку; а також повідомлення одразу ж на наступний день потерпілій ОСОБА_9 про погіршення стану здоров`я дідуся ОСОБА_14 та оформлення його у лікарню і в подальшому не повідомлення про місце знаходження лікарні та її назву, тобто створення умов за яких факт вбивства не може бути виявлений, на думку суду є тими ключовими факторами, які свідчать про об`єктивний та неупереджений висновок щодо вини обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні пособництва в умисному вбивстві ОСОБА_14 .

Заздалегідь обдуманому злочину необхідно повинні передувати не тільки спонукання, але й належні приготування. Викладені встановлені судом дії ОСОБА_10 свідчать про умисні заздалегідь обдумані приготування які були направлені на усунення перешкод під час вчинення злочину, а також про заздалегідь обіцяні дії направлені на сприяння приховуванню злочину. У будь-якому разі, вказані умисні дії не підпадають під дію ст. 396 КК України.

Суд не може вказати, що покази свідка ОСОБА_15 були заздалегідь продумані, оскільки свідок відповідала на питання під час перехресного допиту достатньо швидко та невимушено. Звертає на себе увагу і той факт, що свідок змогла докладно передати певну зовнішню обстановку подій, які відбувались з нею. Однак жодних сумнівів щодо упередженості свідка у суду не виникає, оскільки події які відбулись з неповнолітньою закарбувались у її пам`яті, як жахливі та морально гнітючі обставини її життя про, що остання повідомила суд в судовому засіданні.

Підстав вважати, що вказаний свідок зацікавлений у певному вирішенні провадження на думку суду не має, оскільки таких відомостей суду жодною зі сторін не надано. Довільність показів та їх послідовність при викладені фактів, а також гідна поведінка свідка в судовому засіданні, яка виразилася в спокійному викладі подій очевидцями яких вона була, на думку суду свідчить про їх правдивість.

Для правдивого свідка знання інших фактів, крім тих, які є в його пам`яті, не мають ніякого значення, тому що всі справжні факти узгоджені між собою. Будучи істинними ці факти не можуть суперечити іншим також істинним фактами.

Судом встановлено, що факти викладені свідком ОСОБА_15 узгоджуються з іншими доказами у провадженні. Так з показів ОСОБА_13 , які ним надані слідчому судді в порядку ст. 225 КПК України, серед інших показів вбачається, що в час вчинення умисного вбивства він заходив до іншої половини будівлі де мешкала ОСОБА_15 та знаходилась ОСОБА_10 Намагаючись пом`якшити свою відповідальність він також повідомив, що знаходився разом з ними, доти доки ОСОБА_26 не вбив ОСОБА_14 .

При дослідженні вироку апеляційного суду Одеської області від 25.12.2006 року, судом також встановлено, що ОСОБА_13 у судовому засіданні визнаючи свою вину частково, серед іншого повідомив, що під час вчинення вбивства ОСОБА_14 він заходив до частини будинку де мешкала неповнолітня ОСОБА_15 та знаходилась ОСОБА_10 оскільки замерз, де також пив каву.

Даючи оцінку показам свідка ОСОБА_15 (на час допиту в суді у іншому провадженні ОСОБА_27 ), які викладені у вироку апеляційного суду Одеської області, суд вважає за необхідне виділити їх повну узгодженість з показами, які були надані свідком в судовому засіданні у вказаному провадженні. При цьому певні розбіжності у показах є, однак не значні та не суттєві, які не впливають на суть кримінального правопорушення. Вказані розбіжності на думку суду є природними, оскільки між дачею показів минуло дев`ять років.

На думку суду вирок апеляційного суду Одеської області також підтверджує факт вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 25.11.2004 року у будинку АДРЕСА_2 співвиконавцями ОСОБА_13 та ОСОБА_26 , з корисливих мотивів, з метою полегшити вчинення іншого злочину, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, а також участь у вказаному злочині як пособника ОСОБА_10 . Вказаним вироком підтверджений факт попередньої змови між співучасниками ( ОСОБА_13 , ОСОБА_26 , ОСОБА_10 і особою № 1), факт замовлення умисного вбивства особою № 1, факт вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_26 з метою полегшити вчинення іншого злочину.

Покази потерпілої ОСОБА_9 на думку суду викривають обвинувачену в частині заздалегідь обіцяному приховуванні слідів злочину. Так потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні впевнено та детально описала події, очевидцем яких вона була, що стосуються повідомлення обвинуваченою ОСОБА_10 про стан здоров`я дідуся ОСОБА_14 та його термінову госпіталізацію до лікарняної установи. При цьому, ОСОБА_10 не повідомляла назву лікарні та її місце знаходження, однак приймала речі, продукти харчування та іноді грошові кошти начебто для передачі хворому ОСОБА_14 . Вказаний процес обману був дуже тривалим.

Суд також оцінює покази потерпілої та свідка ОСОБА_15 за їх внутрішнім достоїнством. Оскільки покази надані невимушено, без стороннього тиску, викладені потерпілою та свідком зі своїми особливостями та повністю співвідноситься з обставинами провадження, суд вважає за необхідне визнати їх достовірними. Не останню роль під час визнання показів потерпілої достовірними, відігравала їх мета, оскільки у випадку їх недостовірності, тобто неправдивості, їх єдина мета бажання обмови у злочині.

Аналіз показів обвинуваченої, на думку суду свідчить про те, що вказані покази не є небезсторонніми, а викладені нею обставини є неправдивими та таким, що не заслуговує на довіру. Слід зазначити, що обвинувачена безумовно має право не свідчити проти себе. Однак у даному випадку ОСОБА_10 таким правом не скористалась. Більше того, вона бажала давати покази і надала їх в судовому засіданні, хоча у дуже стислому вигляді. Разом з тим, обвинувачена мала можливість серед іншого спростувати покази потерпілої та свідків. Так, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається виключно на прокурора. В судовому засіданні прокурором безсумнівно доведено, що ОСОБА_10 була пособником у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_14 , вона знаходилась поряд у будівлі під час його вчинення, шляхом усунення неповнолітнього свідка сприяла вчиненню злочину, та в подальшому сприяла приховуванню злочину, про що заздалегідь домовилась з співучасниками. Таким чином, у даному випадку, ОСОБА_10 поза розумним сумнівом повинена була довести, що обставини які викладені свідком та потерпілою є недостовірними або такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та/або іншим доказам. Натомість окрім емоційних висловів на адресу потерпілої та свідка, інших доводів нею заявлено не було. Тобто проти достовірності обставин, які були підтверджені показами свідка та потерпілої, не було надано жодного заперечення.

Оскільки мета обмови може бути пояснена лише страшною ненавистю, суд вважає, що обвинувачена та захисник в судовому засіданні не змогли пояснити причини які могли бути підставою для обмови обвинуваченої у особливо тяжкому злочині та яку потерпіла і свідок у такому випадку переслідувала мету.

Суд вважає, що доводи обвинуваченої щодо не скоєння вказаного злочину, в тому числі у якості пособника, є виключно способом захисту від пред`явленого обвинувачення, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Даючи оцінку показам свідка ОСОБА_13 які були надані ним в судовому засіданні, а саме в частині не підтвердження жодних з показів які він надавав під час досудового розслідування, в тому числі слідчому судді в порядку ст. 225 КПК України, судом встановлено наступне. Так ОСОБА_13 та обвинувачена ОСОБА_10 на час вчинення злочину, хоча і не були одружені, однак спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, тобто фактично були подружжям. До вчинення злочину тривалий час мешкали разом. З показів свідка ОСОБА_15 та потерпілої, а також з показів самого ОСОБА_13 , які в тому числі викладені у вироку апеляційного суду вбачається, що у них були дуже добрі, взаємно ввічливі та довірчі стосунки. У будь-якому випадку підстав ставити під сумнів добрі стосунки між ОСОБА_13 та обвинуваченою у суду не має.

Таким чином, враховуючи особисті відношення між обвинуваченою та свідком, ту обставину, що ОСОБА_13 на час допиту його в суді у 2015 2016 роках фактично повністю відбув призначене йому судом покарання за вказаний злочин, а також враховуючи відсутність можливості настання будь-яких юридичних наслідків у відношенні ОСОБА_13 у випадку дачі завідомо неправдивих показів, оскільки у вказаному злочині він є його виконавцем, був обвинуваченим і таким чином не може бути засуджений за покази які надані ним у відношенні себе, суд вважає, що його покази не є небезсторонніми та неупередженими як за змістом так і за формою викладення. Суд вважає, що вказані дії ОСОБА_13 , є намаганням допомогти ОСОБА_10 уникнути кримінальної відповідальності. Вказані висновки суду, підтверджуються в тому числі неможливістю ОСОБА_13 під час перехресного допиту в суді пояснити причини на підставі яких він відмовився від показів, які надавав слідчому судді.

Суд під час постановлення вироку не враховує у якості доказів по вказаному кримінальному провадженню пояснення та покази свідків, в тому числі покази свідка (обвинуваченого) ОСОБА_13 та потерпілої, які викладені в протоколах допитах та протоколах очних ставок дані ними під час досудового розслідування слідчому, оскільки відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Серед іншого суд не посилається на вказані покази ОСОБА_13 які надані ним під час досудового розслідування, оскільки їх використання судом може бути в подальшому визнано як порушення п. 3 (d) ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, відповідно до якої кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права (серед інших): допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення. І хоча у вказаному провадженні, вирок суду не ґрунтувався би виключно на вказаних показах, Конвенція гарантує право кожному допитувати свідків обвинувачення або мати право на те, щоб вказані свідки були допитані. Оскільки під час допиту ОСОБА_13 в ході досудового розслідування, ОСОБА_10 не була присутня при допиті, відповідно вона була позбавлена можливості проводити допит вказаної особи на тих самих підставах і умовах, що й прокурор та слідчий (серед іншого була позбавлена можливості задавати питання, спростовувати доводи, подавати заперечення та докази, які свідчать на її користь).

Протоколи відтворення обстановки і обставин події від 08.02.2006 року та від 12.02.2006 року за участю ОСОБА_13 та ОСОБА_26 суд також не використовує у якості доказу вини обвинуваченої ОСОБА_10 оскільки вони фактично підтверджують лише умисні дії саме ОСОБА_13 та ОСОБА_26 , тобто виконавців злочину у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_14 . Вказаний факт, в тому числі підтверджується вироком апеляційного суду Одеської області від 25.12.2006 року, аналіз якому наданий вище у вироку суду.

Суд не посилається як на доказ на: Протоколи пред`явлення осіб для впізнання від 15.04.2014 року та від 16.04.2014 року, які складені слідчим СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, відповідно до яких потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_15 впізнали серед чотирьох пред`явлених ним осіб жіночої статі, ОСОБА_10 , оскільки вказані протоколи не підтверджують жодних обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Суд вважає, що викладені належні та допустимі докази знаходяться в тісному зв`язку між собою і надають можливість незалежному спостерігачу переконатись, що встановлені обставини являють собою нерозривний ланцюжок подій, які мали місце в день вчинення злочину. Підстав ставити під сумнів докази дослідженні судом у суду не має.

При визначені виду та міри покарання обвинуваченої, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, її вік та соціальне положення, характер, мотиви та обставини вчиненого злочину, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої судом під час судового розгляду не встановлено.

Згідно висновку Акту комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 256 від 22.05.2014 року ОСОБА_10 яким небудь хронічним психічним захворюванням, недоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждає і не страждала. ОСОБА_10 на період, що досліджується у справі кримінальної ситуації ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляла, могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_10 в даний час психічних розладів не виявляє, здатна правильно сприймати факти, що мають значення для справи і давати про них правильні показання, здатна розуміти сенс пред`явленої їй підозри, необхідність відповідальності, показання свідків, брати участь в слідчих діях і постати перед судом. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , та встановлюючи ступінь її вини у вказаному злочині, суд дає оцінку не окремому вчинку обвинуваченої, а і її особистості, наскільки вона проявилась у злочинних діях, наскільки вона має нахили до скоєння правопорушень. Відомості про поведінку обвинуваченої до скоєння злочину, її зв`язках та способі життя, дають можливість суду призначити покарання достатнє та необхідне для винної особи.

Даючи оцінку особистості обвинуваченої, судом встановлено, що ОСОБА_10 знаходиться у віці 61 року. ЇЇ діти проживають за кордоном. Раніше судимих в сім`ї не має. На обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебувала. Раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась. Має вищу освіту, однак офіційно ніде не працює. До вчинення злочину спільно проживала з ОСОБА_13 .
Таким чином бідність, відсутність стабільної офіційної роботи, яка б забезпечували необхідні соціальні потреби, а також небажання змінити своє ставлення до особистого життя, на думку суду привели обвинувачену до скоєння особливо тяжкого злочину.

Суд вважає, що обставини встановлені під час судового розгляду, та спосіб і обстановка вчинення злочину свідчать, що ОСОБА_10 є особою суспільно небезпечною, до якої необхідно застосувати відповідні заходи примусу, що буде полягати у обмеженнях прав і свобод обвинуваченої.

Злочин вчинений обвинуваченою ОСОБА_10 є найбільш суспільно небезпечним серед злочинів проти життя та здоров`я особи, що обумовлено об`єктом посягання. Життя людини, є найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя і ніхто не може свавільно позбавити людину життя. Враховуючи відсутність обставин які пом`якшують та обтяжують покарання, а також враховуючи, що ОСОБА_10 під час вчинення умисного вбивства була пособником, та безпосередньо фізично вбивство не вчиняла, суд вважає, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження нових злочинів, повинно бути призначено покарання у межах, встановлених у санкції статі, зв`язане з позбавленням волі на певний строк.

Призначення вказаного покарання, буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєного злочину, його обставинам, особі обвинуваченої, а також не тільки меті покарання передбаченого ст. 50 КК України, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

Підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України судом не встановлено, оскільки суд вважає, що особистість обвинуваченої ОСОБА_10 і обставини кримінального правопорушення, свідчать про необхідність призначення покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Потерпілою ОСОБА_9 заявлений цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень.

При цьому будь якого обгрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, позивач до суду не надала.

Обвинувачена ОСОБА_10 суму позовних вимог не визнала.

Розглядаючи цивільний позов про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наявності у матеріалах провадження доказів, які підтверджують факт спричинення такої шкоди.

При розгляді питання про наявність причинного зв`язку між неправомірними діями відповідача і понесеною позивачем моральною шкодою, суд керується положеннями ст. 23 ЦК України, відповідно до яких, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав.

У відповідність до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, що її заподіяла за наявності її вини.

У судовому засіданні підстави позову і вина відповідача у заподіянні моральної шкоди злочинними діями доведена вищенаведеними доказами в їх сукупності.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує вимоги розумності і справедливості, приймає до уваги характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, пов`язани з смертю близкої людини, майновий стан відповідача, ступінь її особистої вини в заподіянні моральної шкоди.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 127 КПК України, суд вважає необхідним позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 суму в розмірі 15 000 гривень у якості компенсації за заподіяну моральну шкоду.

Органом досудового слідства до суду надані документи, яки підтверджують процесуальні витрати, пов`язані з екстрадіцією ОСОБА_10 і яки складають 19270 гривень, яки прокурор просив стягнути з обвинуваченої.

Вирішуючи питання про стягнення процесуальних витрат, суд виходить з положень ст. 594 КПК України, згідно якої, витрати, що виникли на теріторії України в зв`язку з питанням про видачу особи, вважаються процесуальними витратами.

Відповідно до положень ст. 125 КПК України, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь держави суму процесуальних витрат, яка пов`язана з екстрадицією у розмірі 19270 (дев`ятнадцять тисяч двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 370, 373, 374-376 КПК України,

СУД, -
У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_12 , винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, п. п. 6, 9, 11 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 (десять) років, з конфіскацією майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з моменту її фактичного затримання, тобто з 2.09.2013 року.

Зарахувати обвинуваченій ОСОБА_10 до строку покарання, строк попереднього ув`язнення, а саме знаходження під вартою під час екстрадиції, досудового розслідування та судового розгляду за цим кримінальним провадженням, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 2.09.2013 року, з дня затримання, по день набрання вироком суду законної сили.

З урахуванням вимог п. 1 ч. 4 ст. 374, ч. 1 ст. 534 КПК України, запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили, у вигляді тримання під вартою вважати продовженим. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою припиняє свою дію, у випадку набрання вироком суду законної сили.

На підставі ч. 2 ст. 534 КПК України, вирок суду в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає негайному та безумовному виконанню.

Позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 суму в розмірі 15 000 гривень у якості компенсації за заподіяну моральну шкоду.

Речові докази зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь держави процесуальні витрати пов`язані з екстрадицією у сумі 19270 (дев`ятнадцять тисяч двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на вирок суду, може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченої та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3