АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №11-кп/796/360/2016 Головуючий у суді 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 345 КК України Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , ОСОБА_8
за участю прокурора ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10
захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, із вищою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше засудженого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн.,
- визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 2 ст. 86 КК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застування амністії в Україні», п. є) ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання.
Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду, 28 лютого 2013 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт № 0000798 з додатками по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Обвинувальний акт був затверджений 27.02.2013 року старшим прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_13 , призначеним відповідно до постанови заступника прокурора Святошинського району м. Києва старшим групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні.
В ході судового розгляду кримінального провадження №0000798 по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтримання державного обвинувачення відповідно до ст.ст. 36, 37 КПК України здійснювалося старшим прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_13 . Чергове судове засідання було призначено на 14 год. 30 хв. 11.03.2014 року. ОСОБА_10 , відчуваючи неприязнь до працівника правоохоронного органу - старшого прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_13 у зв`язку з виконанням останнім своїх службових обов`язків по підтриманню державного обвинувачення у вищевказаному кримінальному провадженні, бажаючи у зв`язку з цим вчинити стосовно ОСОБА_13 неправомірні дії, якими виключити можливість його подальшої участі у судовому розгляді кримінального провадження в якості прокурора, в невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, відшукав невстановлених досудовим розслідуванням осіб, яким повідомив про свої злочинні наміри та отримав згоду на сумісну участь у спричиненні тілесних ушкоджень зазначеному працівнику прокуратури.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння старшому прокурору прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_13 тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням останнім службових обов`язків, ОСОБА_10 спільно з групою невстановлених досудовим розслідуванням осіб, загальною кількістю приблизно 25 осіб, прибув 11.03.2014 року приблизно о 9-00 год. до будівлі прокуратури Святошинського району м. Києва, розташованої по вул. Гната Юри, 9 в м. Києві. При цьому, ОСОБА_10 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, мали при собі заздалегідь підготовлені захисні шоломи, шапки, які закривають обличчя, та інші засоби індивідуального захисту, а також предмети, спеціально пристосовані та заздалегідь заготовлені для нанесення тілесних ушкоджень, а саме: дерев`яні кийки, бити, металеві палиці, балончики зі сльозоточивим газом, електрошокери. Прибувши до будівлі прокуратури Святошинського району м. Києва з метою відшукання старшого прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_13 , ОСОБА_10 спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами, заблокували вихід з будівлі прокуратури та заборонили працівникам прокуратури і присутнім громадянам вільно пересуватись та здійснювати будь-які телефонні дзвінки. Близько 09-20 год. ОСОБА_10 , знайшовши у приміщення канцелярії у кабінет № 2 третього поверху будівлі прокуратури старшого прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_13 , з метою заподіяння працівнику правоохоронного органу тілесних ушкоджень, наніс удар заздалегідь приготовленою металевою палицею в ліву частину голови ОСОБА_13 та разом з невстановленими досудовим розслідуванням особами у кількості приблизно 5-7 чоловік, продовжили наносити хаотичні удари палицями та руками по різних частинах тіла ОСОБА_13 .
Після чого, застосовуючи фізичне насильство, ОСОБА_10 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, примусово вивели старшого прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_13 з приміщення прокуратури на вулицю, де у дворі поблизу входу в будівлю прокуратури продовжили наносити йому тілесні ушкодження та, застосовуючи фізичний і психічний примус, змусили останнього написати рапорт про звільнення з органів прокуратури.
При цьому, ОСОБА_10 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, завдаючи тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу, висловлювали ОСОБА_13 вимогу поїхати протягом доби за межі міста Києва, у протилежному випадку погрожуючи вбити його та усю його родину. Після чого, ОСОБА_10 разом з групою невстановлених досудовим розслідуванням осіб, покинули місце вчинення злочину.
За вказаних обставин, ОСОБА_10 та невстановленими досудовим розслідуванням особами, було завдано потерпілому не менше двох ударів металевою палицею в область голови, фізичне здавлювання ліктем на область шиї, з розпилом і дією газу з газового балончику на область обличчя, в результаті чого від вказаних дій останній декілька разів втрачав свідомість, також завдано не менше трьох ударів дерев`яними кийками в область голови та рук, не менше трьох ударів руками (кулаками) в область обличчя (голови), завдано вражаючі дії електрошокерами в області тулубу та спини.
Вказаними діями ОСОБА_13 завдані тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, синців, саден на фоні синців, крапкових ран на фоні гіперемії шкіри, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності достатніх доказів для доведення вини у вчиненні злочину. Мотивуючи свої вимоги апелянт посилається на те, що показання свідків обвинувачення є неналежними доказами, оскільки частина з них підтвердили лише факт нанесення ушкоджень потерпілому, однак не доводили вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину. Інші свідки обвинувачення не були безпосередньо присутні під час події злочину, а вказали на ОСОБА_10 , як на особу, що вчинила злочин, виходячи лише зі слів потерпілого. При цьому обвинувачений вказує на неповноту судового розгляду, оскільки судом було безпідставно відмовлено в допиті свідка захисту, який би міг підтвердити факт перебування ОСОБА_10 в іншому місці в день вчинення злочину щодо потерпілого. На переконання апелянта, не могли бути покладені в основу вироку, як докази його вини у вчиненні злочину, висновки комп`ютерно-технічної та портретної експертиз, оскільки у вказаних висновках зазначено, що зафіксовану на відеозаписах особу ідентифікувати неможливо. Однак суд, без наявності на це повноважень, безпідставно поставив під сумнів висновки експертиз, не зазначивши про це у вироку, а самостійно провів порівняльний аналіз відеозаписів, в результаті чого встановив, що особа зафіксована на вказаних записах є одна й та сама - ОСОБА_10 . Обвинувачений посилається в апеляційній скарзі і те, що мало місце порушення його права на захист, оскільки судом його було необґрунтовано звинувачено у неповазі до суду та видалено з зали судового засідання в день надання пояснень потерпілим, що позбавило його можливості задавати питання потерпілому. Також вказує апелянт на відсутність в матеріалах провадження доказів реальності погроз вбивством близьким родичам потерпілого, що ставиться йому в вину, і посилається на порушення вимог закону під час розгляду питання щодо запобіжного заходу.
Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення обвинуваченого та захисників, які підтримали апеляційні вимоги та просили, скасувавши вирок суду першої інстанції, закрити провадження у справі, думку прокурора, який просив не задовольняти апеляційну скаргу та залишити вирок суду без змін, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Однією з вимог законності, згідно ст. 337 КПК України, є проведення судового розгляду лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
За положеннями п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті повинно бути викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Виходячи з вищезазначеного вбачається, що обвинувальний акт повинен складатися з описової та резолютивної частин. В описовій частині зазначаються дані, які стали приводом та підставами початку досудового розслідування, обставини кримінальної події та під ознаки якого кримінального закону підпадають дії особи. В резолютивній частині підводяться підсумки кримінального розслідування, тобто особі висувається обвинувачення, яке відповідно до ст.ст. 369, 374 КПК України має бути вирішено у вироку суду.
Більше того, формулювання обвинувачення має бути конкретним, тобто в ньому повинно бути детально описано місце вчинення злочину, час, спосіб вчинення, а, зокрема конкретні дії (бездіяльність), які були скоєні обвинуваченим, ознаки суб`єктивної сторони злочину (форма вини, мотив, мета) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, так як зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Зазначені вимоги національного закону узгоджуються з висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у своїх рішеннях.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» зазначив, що у п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод йдеться про необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (справа «Пелісьє та Сассі проти Франції», «Матточіа проти Італії», «І.Н. та інші проти Австрії"). При цьому справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому, тобто з початку здійснення досудового розслідування (справа «Даллос проти Угорщини»). Крім того, право бути детально поінформованим про характер і причини обвинувачення, потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», а також «Даллос проти Угорщини»).
Разом з тим, під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 вищезазначені вимоги закону були грубо порушені.
Приймаючи у підготовчому судовому засіданні рішення про призначення обвинувального акту до судового розгляду та в подальшому постановляючи обвинувальний вирок за наслідками судового розгляду, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 взагалі не містить формулювання обвинувачення.
Як вбачається з обвинувального акту, в ньому після викладу фактичних обставин справи міститься лише висновок про те, що ОСОБА_10 вчинив погрозу вбивства щодо працівника правоохоронного органу, щодо його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, а також зазначена кваліфікація цих дій згідно норм КК України, однак формулювання обвинувачення, яке б містило обставини, передбачені ст. 91 КПК України (місце, час, спосіб, обставини вчинення злочину тощо), в обвинувальному акті не вказано.
Виклад фактичних обставин не може одночасно вважатись й підміняти собою формулювання обвинувачення, як помилково дійшов висновку слідчий, яким складено обвинувальний акт, та прокурор, який його погоджував і підписував.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що прокурором ОСОБА_10 не було висунуто у відповідності до вимог кримінального процесуального закону обвинувачення у вчиненні ним злочину.
Суд першої інстанції, в свою чергу, у підготовчому судовому засіданні не реалізував своє право прийняти рішення, передбачене п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, натомість за відсутності висунутого ОСОБА_10 обвинувачення, ухвалив щодо нього обвинувальний вирок, що є неприпустимим.
Зазначене порушення вимог закону відповідно до вимог ст. 412 КПК України єістотним, оскільки перешкодило суду ухвалити законне судове рішення, як це передбачено ст. 370 КПК України.

Крім того, під час апеляційного розгляду встановлено й інші істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які були допущені судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження.
Так, відповідно до вимог ст. 330 КПК України, якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання.
Аналіз зазначеної норми закону в сукупності з вимогами ст. 20 КПК України (забезпечення права на захист) та положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, свідчить про те, що видалення із зали суду обвинуваченого повинно мати винятковий характер, допускатись лише за наявності для цього обґрунтованих підстав, оскільки відсутність обвинуваченого під час судового розгляду суттєво обмежує його права на захист та справедливий суд.
Хоча чітких критеріїв віднесення певних діянь обвинуваченого до числа винятково недопустимих законом не визначено, однак, для того, щоб видалення обвинуваченого із зали судового засідання вважалось законним та виправданим, дії (бездіяльність) обвинуваченого завжди мають нести за собою певні негативні наслідки та/або являти собою перешкоду нормальному здійсненню правосуддя.
Як вбачається з технічного запису судового засідання від 13 жовтня 2014 року, обвинувачений був видалений із залу судового засідання до закінчення судового засідання в зв`язку з тим, що він відмовився надавати усні відповіді на запитання суду щодо місця своєї реєстрації та проживання, посилаючись на те, що в залі перебувають особи, які за його твердженням, погрожували вчинити насильницькі дії щодо нього та членів його сім`ї. Однак, при цьому обвинувачений вказав, що запитувані судом дані відповідають тим, які зазначені в обвинувальному акті, а також запропонував надати відповідні дані письмово.
Тобто, поведінка обвинуваченого в частині відмови надання відповідей на запитання суду не привела до будь-який негативних наслідків. Запитувані судом анкетні дані були наявні в матеріалах справи і підстав вважати, що вони не відповідають дійсності не існувало. Отже, ОСОБА_10 не допустив такої явної неповаги до суду, яка б давала підстави для його видалення із залу судового засідання.
Більш того, детальне оголошення анкетних даних обвинуваченого та перевірка їх шляхом усного з`ясування в обвинуваченого, вимогами КПК України прямо не передбачено. Таким чином, відмова обвинуваченого давати відповіді на поставлені питання суду, нормальному здійсненню правосуддя не перешкоджала, а отже і не могла бути законною підставою для видалення обвинуваченого із залу судового засідання.
Крім того, за приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України, обвинувачений має право повністю мовчати під час здійснення кримінального провадження щодо нього та не відповідати на питання пов`язані з кримінальним провадженням, в тому числі навіть має право не називати своє прізвище та ім`я, і така поведінка за будь-яких обставин не може розцінюватися як неналежна.
Таким чином, колегія суддів вважає, що застосований захід у вигляді видалення із залу судового засідання, не відповідав поведінці обвинуваченого у цьому судовому засіданні.
Тому, видалення обвинуваченого із залу судового засідання призвело до невиправданого і невмотивованого обмеження права на захист.
Крім того, судом було порушено право на захист обвинуваченого також і при наступних обставинах, пов`язаних з видаленням останнього із залу судового засідання.
Так, згідно ч. 2 ст. 330 КПК України, після повернення до зали судового засідання обвинуваченому надається можливість ознайомитися з доказами, які були досліджені, а також з рішеннями, які були ухвалені за його відсутності, та дати пояснення щодо них.
З матеріалів судового провадження, в тому числі з аудіозапису судового засідання, вбачається, що в судовому засіданні 13 жовтня 2014 року, з якого був видалений обвинувачений, допитувався потерпілий.
Після повернення обвинуваченого до залу судового засідання, йому судом було вручено аудіозапис, на якому зафіксовано допит потерпілого, та журнал судового засідання.
Разом з тим, в порушення вимог ч. 2 ст. 330 КПК України судом, не було роз`яснено право обвинуваченому давати пояснення щодо дослідженого доказу, та, відповідно, не було забезпечено реалізацію цього права. Більше того, виходячи з вимог ст.ст. 86, 87 КПК України, пояснення потерпілого за встановлення обставин безпідставного видалення обвинуваченого із залу судового засідання, призвело до неможливості останнім ставити питання потерпілому, що може давати підстави розцінювати їх як недопустимий доказ у кримінальному провадженні, що виключало б можливість посилання на них у вироку суду, як на один з доказів підтвердження обвинувачення.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Оскільки, скасовуючи вирок суду з вищезазначених підстав та призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ст. 415 КПК України, не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, їх достатність для доведення вини обвинуваченого, застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, тому інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого підлягають ретельній перевірці при новому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 412, 415, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року щодо ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4