Справа №585/2940/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/187/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Шахрайство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2016 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000303 від 23 липня 2015 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Ромни Сумської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий:

обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 369 КК України

з участю:

прокурора - ОСОБА_8

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_9

потерпілої - ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 .

До початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 змінив свою апеляційну скаргу і просить вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2015 року змінити, визнати його винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 190 ; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК України та призначити йому покарання остаточно у виді штрафу.

В своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок Роменського міськрайонного суду від 16 грудня 2015 року відносно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, за яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.190 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки;

- за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. У строк покарання врахувати час фактичного перебування ОСОБА_6 під вартою у зв`язку із затриманням та до моменту внесення застави, тобто, час з 24.07.2015 року до 27.07.2015 року.

Відповідно до ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_6 спеціального звання капітан міліції, присвоєного наказом №255о/с від 29.08.2014 року на строк 3 роки. До вступу вироку в законну силу обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, під варту взяти із зали суду. В іншій частині прокурор просить вирок залишити без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення за:

- ч.1 ст. 190, оскільки він заволодів чужим майном шляхом обману (шахрайство);

- ч.4 ст. 27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України, оскільки він вчинив підбурювання до закінченого замаху на давання неправомірної вигоди особі, яка займає відповідальне становище (слідчому СВ Роменського МВ УМВС України в Сумській області ОСОБА_11 ).

Як вбачається з вироку, згідно з наказом т.в.о. начальника УМВС України в Сумській області від 15.11.2010 року №265о/с ОСОБА_6 призначено на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Роменського міського відділу (з обслуговування міста Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області. Наказом №255о/с від 29.08.2014 йому присвоєне спеціальне звання - капітан міліції.

15.07.2015 року в м. Ромни по вул. Коржівській ОСОБА_6 зустрівся з мешканкою м. Ромни ОСОБА_10 . Маючи на меті заволодіти грошовими коштами ОСОБА_10 , ОСОБА_6 ввів її в оману та запевнив, що зможе допомогти у вирішенні питання щодо уникнення її чоловіком ОСОБА_12 , відносно якого було відкрито кримінальне провадження, покарання у вигляді реального позбавлення волі, якщо ОСОБА_10 надасть йому грошові кошти в сумі 1000-1500 тисячі доларів США, заздалегідь усвідомлюючи, що сам він не буде здійснювати будь-яких дій направлених на позитивне вирішення даного питання, а також ніяким чином не зможе вплинути на прийняття такого рішення.

У подальшому, 22.07.2015 року на вул. Коржівській у м. Ромни ОСОБА_6 знову зустрівся з ОСОБА_10 та, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, продовжив шляхом обману запевняти ОСОБА_10 у необхідності передати через нього іншим особам грошових коштів. При цьому, ОСОБА_6 також наголосив, що гроші потрібно передати якнайшвидше, неодноразово наголошував, що у випадку ненадання грошових коштів до кінця тижня буде вирішено питання про затримання ОСОБА_12 . Крім того, під час зустрічі ОСОБА_6 зателефонував слідчому та попросив відкласти допит ОСОБА_12 на інший день, на що слідчий погодився. У такий спосіб ОСОБА_6 викликав у ОСОБА_10 стійке враження про те, що він дійсно в змозі позитивно вплинути на прийняття рішень відносно ОСОБА_12 іншими особами, створив враження про вигідність та обов`язковість передачі грошових коштів з метою недопущення затримання ОСОБА_12 та подальшого призначення йому покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, чим підбурив ОСОБА_10 до давання неправомірної вигоди третім особам.

Близько 10-ї год. 40 хв. 24.07.2015 у дворі будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів з метою особистого збагачення та заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом обману, одержав від останньої грошові кошти у сумі 20 тисяч грн. нібито для передачі третім особам за вирішення питань стосовно покарання і не затримання ОСОБА_12 . Розпорядитися одержаними коштами ОСОБА_6 не встиг, оскільки був затриманий на місці події.

ОСОБА_6 усвідомлював протиправний характер своїх дій, передбачав настання їх шкідливих суспільно-небезпечних наслідків та бажав їх настання, тобто скоїв злочини з прямим умислом.

Дії ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.1 ст. 190 і ч.4 ст.27, ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 369 КК України, оскільки він вчинив шахрайство шляхом обману і підбурювання до закінченого замаху на давання неправомірної вигоди службовим особам та призначено покарання:

- за ч.1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки,

- за ч.4 ст.27, ч.2 ст. 15, ч.1 ст.369 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді трьох років обмеження волі.

Грошові кошти у сумі 24360 грн., внесені за ОСОБА_6 як заставу повернуто заставодавцю.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави 2457 грн. 60 коп. за проведення хімічної експертизи.

Купюри номіналом 200 грн. (з яких 2 справжні, тобто 400 грн., та 98 купюр - імітаційні засоби) в загальній сумі 20000 грн. ухвалено повернути УВБ в Сумській області ДВБ Національної поліції України; джинси синього кольору та футболку синього кольору - повернуто ОСОБА_6 ; мобільний телефон «НТС» чорного кольору IMEI НОМЕР_1 ухвалено конфіскувати у дохід держави.

Вимоги поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 мотивує тим, що він вважає вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2015 року правильним в частині кваліфікації скоєних ним правопорушень. Він визнавав і визнає, що скоїв кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст. 190, ч.4 ст.27, ч.2 ст. 15, ч.1 ст.369 КК України, в чому щиро кається, однак вважає, що вирок суду першої інстанції занадто суворий. Суд у вироці описав, але реально не застосував пом`якшуючі обставини. Крім того, його дружина знаходиться на 38 тижні вагітності і він вважає, що його майбутня дитина не заслуговує на виховання без батька на час його перебування в місцях обмеження волі.

Вимоги поданої апеляційної скарги прокурор мотивує тим, що суд допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ухвалюючи вирок не врахував:

- показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який показав, що під час зустрічей з ОСОБА_10 «грав роль» особи, яка здатна позитивно вирішити питання стосовно її чоловіка, у її присутності телефонував слідчому СВ Роменського МВ УМВС України в Сумській області ОСОБА_11 та просив перенести призначений допит ОСОБА_12 на інший день, вказував, що керівництво невдоволене показаннями ОСОБА_12 та поставило завдання «закрити» його до кінця тижня;

- показання потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснювала суду, що під час зустрічі 22.07.2015 року саме ОСОБА_6 повідомив їй про те, що керівництво відділу міліції поставило завдання слідчому «закрити» ОСОБА_12 до кінця тижня, що вона зрозуміла як затримання та фактичне позбавлення волі, при цьому мова йшла також і про призначення ОСОБА_12 у подальшому умовного покарання, крім того, ОСОБА_6 у її присутності зателефонував слідчому на ім`я ОСОБА_13 ( ОСОБА_11 ) та попросив перенести призначений допит ОСОБА_12 з 23.07.2015 року на 24.07.2015 року, на що слідчий погодився, тому у неї склалося враження, що слідчий і є тією особою, яка уповноважена на прийняття рішень стосовно її чоловіка;

- факт телефонного дзвінка ОСОБА_6 . 22.07.2015 року підтвердив в судовому засіданні слідчий ОСОБА_11 ;

- відомості, що містяться у матеріалах негласних слідчих (розщукових) дій, аудіозапис зустрічі ОСОБА_6 та ОСОБА_10 від 22.07.2015 року, з якої вбачається, що у ході розмови ОСОБА_6 наголосив на необхідність передати гроші в доларах США, висловив гарантію, що ОСОБА_12 «не сяде, а отримає умовно», зателефонував слідчому ОСОБА_11 та домовився про перенесення допиту ОСОБА_12 на п`ятницю (24.07.2015 року), вказав, що гроші потрібно передати йому у п`ятницю, після чого він скаже, що потрібно робити та що розказувати слідчому, який «запише як треба»;

- аудіо- та відеозапис зустрічі ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 24.07.2015 року з якого вбачається, що ОСОБА_10 висловила сумнів у необхідності передачі грошей ОСОБА_6 , зазначивши, що побоюється передати гроші, а питання не буде вирішене та її чоловік після допиту слідчим може бути затриманий, на що ОСОБА_6 відповів (дослівно): « ОСОБА_14 сходе - його закриють. Потім можете не нести». Після цього вони домовилися, що ОСОБА_10 передасть йому частину грошей, а іншу частину - після допиту її чоловіка слідчим, на що ОСОБА_6 погодився.

- вказує, що своїми діями, які полягали у введенні потерпілої ОСОБА_10 в оману, ОСОБА_6 створив у неї враження, що саме слідчий ОСОБА_11 і є тією особою, яка уповноважена вирішувати питання щодо затримання її чоловіка, та грошові кошти, принаймні їх частина, мають бути передані саме слідчому.

Як наслідок дії ОСОБА_6 невірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК України і підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України, оскільки згідно з приміткою до ст. 368 КК України посада слідчого відноситься до таких, що займають відповідальне становище.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 (а.п. 164-165), прокурор ОСОБА_15 вказує на її необґрунтованість, оскільки судом вірно кваліфіковані дії обвинуваченого за ч.1 ст.190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК України, вірно враховані всі обставини вчинення кримінального правопорушення, об`єктивно надано оцінку обставинам, що пом`якшують відповідальність ОСОБА_6 .

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Заслухавши доповідь головуючого судді про зміст оскарженого судового рішення, обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника, які підтримали вимоги зміненої апеляційної скарги та заперечували щодо апеляційної скарги прокурора, прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення зміненої апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На думку колегії суддів висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні і дослідженими у судовому засіданні доказами і його дії за вказаним законом судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

До такого висновку колегія суддів прийшла виходячи з наступного.

Зі змісту обставин встановлених судом першої інстанції вбачається, що 15.07.2015 року ОСОБА_6 зустрівся з ОСОБА_10 маючи на меті заволодіти грошовими коштами останньої, ввів її в оману та запевнив, що зможе допомогти у вирішенні питання щодо уникнення її чоловіком ОСОБА_12 , відносно якого було відкрито кримінальне провадження, покарання у вигляді реального позбавлення волі. При цьому, ОСОБА_6 заздалегідь усвідомлював, що сам він не буде здійснювати будь-яких дій направлених на позитивне вирішення даного питання, а також ніяким чином не зможе вплинути на прийняття такого рішення.

На реалізацію зазначених домовленостей вони повторно зустрілись 22.07.2015 року.

Так, зі змісту розмови між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 від 22.07.2015 року, що зафіксовано при аудіо-контролі особи ( ОСОБА_6 ), що було предметом дослідження в суді першої інстанції і також зафіксовано у довідці за результатами проведення оперативно-розшукового заходу (а.п.83-88) вбачається, що на запитання ОСОБА_10 :

- «Так вы со следователем договоритесь?»

ОСОБА_6 відповів, що:

- «Я с людьми разговариваю с теми, кто знает и скажет что, кому и что делать. Понимаете? Если бы я сам, то я тогда бы его опрашивал сам бы, все. Но я ж говорю, что мое дело поймать и раскрыть. А дальше занимаются другие люди».

При цьому, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції не враховано показання потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснювала суду, що під час зустрічі 22.07.2015 року саме ОСОБА_6 повідомив їй про те, що керівництво відділу міліції поставило завдання слідчому «закрити» ОСОБА_12 до кінця тижня, що вона зрозуміла як затримання та фактичне позбавлення волі, при цьому мова йшла також і про призначення ОСОБА_12 у подальшому умовного покарання - є безпідставними, оскільки зі змісту зазначених показань потерпілої вбачається, що саме керівництво відділу міліції поставило питання слідчому «закрити» ОСОБА_12 , а не сам слідчий проявив ініціативу, що лише підтверджує висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 не запевняв ОСОБА_10 у необхідності передачі через нього коштів саме слідчому ОСОБА_11 .

Як наслідок, зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_6 створив у враження у потерпілої про те, що саме слідчий ОСОБА_11 і є тією особою, яка уповноважена вирішувати питання щодо затримання її чоловіка, та грошові кошти, принаймні їх частина, мають бути передані саме слідчому, оскільки як зазначає прокурор сама потерпіла у своїх показаннях зазначила, що керівництво відділу міліції поставило завдання слідчому, що спростовує доводи обвинувачення про пряму причетність слідчого

ОСОБА_11 , однак виходить за межі пред`явленого обвинувачення.

Посилання прокурора у апеляційній скарзі на те, що коли ОСОБА_10 висловила сумнів у необхідності передачі грошей ОСОБА_6 , зазначивши, що побоюється передати гроші, оскільки питання не буде вирішене та її чоловік після допиту слідчим може бути затриманий, на що ОСОБА_6 відповів (дослівно): « ОСОБА_14 сходе - його закриють. Потім можете не нести» - також жодним чином не спростовує правильність висновків суду першої інстанції, оскільки слідчий не уповноважений вирішувати питання щодо обрання чи зміни запобіжного заходу. В той же час зазначені обставини узгоджуються з показаннями обвинуваченого, який пояснював, що він грав роль особи, яка має певні зв`язки і може таким чином викликати у ОСОБА_10 враження, що він, за сприяння третіх осіб, може вирішити певні питання пов`язані з тим, щоб ОСОБА_12 отримав покарання у виді позбавлення волі з застосуванням іспитового строку. При цьому, ніяким службовим особам ні слідчому, ні прокурору, ні суду він не збирався передавати гроші і прямо не вказував потерпілій, що це кошти саме для слідчого. В той же час ОСОБА_6 дав показання про те, що перед повторною зустріччю з потерпілою він спілкувався із слідчим ОСОБА_11 в провадженні якого перебувала справа, і від нього дізнався, що останній викликав ОСОБА_12 , але був завантажений справами і зустріч перенесе. Під час зустрічі з потерпілою він і скористався цією інформацією, продовжуючи грати роль перед потерпілою. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 також зазначив, що дійсно казав, що необхідно ОСОБА_12 казати слідчому та визнавати вину.

Крім того, як вбачається зі змісту звукозапису судового засідання в суді першої інстанції, потерпіла у своїх показаннях (які підтвердила в суді апеляційної інстанції) на питання захисника про те, чи казав їй ОСОБА_6 яким чином буде слідчий вирішувати питання щодо її чоловіка, вона відповіла, що конкретно не говорив, казав лише що ці питання будуть вирішуватися вище, однак вона не могла зрозуміти ким.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 у своєму спілкуванні з ОСОБА_10 лише згадує про неконкретних осіб: «Я теж людям вашу просьбу передаю», «там дальше надо повыше брать», «до 10 у вас время есть, чтобы мне дать тому, кому надо…», «дальше все уже будет решаться выше (а.п. 83-86).

До такого висновку колегія суддів приходить також з урахуванням тих обставин, що питання щодо призначення ОСОБА_12 покарання з випробуванням та встановлення іспитового строку (про що обіцяв ОСОБА_6 ) не входить до компетенції слідчого, а перенесення слідчим часу допиту ОСОБА_16 на іншу дату не є кінцевим предметом домовленості ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , за які остання повинна була сплатити кошти.

Слідчий ОСОБА_11 не підтвердив тієї обставини, що ОСОБА_6 з ним обговорював будь-які питання щодо пропозиції, обіцянки чи надання неправомірної вигоди і відносно слідчого відсутні будь-які кримінальні провадження. Сам ОСОБА_6 наполягає на тому, що він не зазначав про те, що гроші необхідно передати саме слідчому, вказуючи, що треба «повище» брати, про те обсягом пред`явленого обвинувачення такі його твердження (про третіх осіб) не охоплюються. А при наявності в діях ОСОБА_6 шахрайських дій, коли він посилаючись на віртуальних осіб не мав ніякого наміру передавати будь-кому кошти, що фактично не заперечується стороною обвинувачення, оскільки про це прямо зазначено при пред`явленні ОСОБА_6 обвинувачення за ч.1 ст. 190 КК України, - робити висновок про те, що ОСОБА_6 підбурив потерпілу до закінченого замаху на давання неправомірної вигоди саме для слідчого ОСОБА_11 (який крім всього не уповноважений вирішувати питання щодо призначення покарання, при тому, що запобіжний захід вже був обраний) є безпідставним, оскільки стороною обвинувачення на підтвердження зазначених обставин зазначаються лише припущення потерпілої та свідка, що є недопустимим, оскільки відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що своїми діями, які полягали у введенні потерпілої ОСОБА_10 в оману, ОСОБА_6 створив у неї враження, що саме слідчий ОСОБА_11 і є тією особою, яка уповноважена вирішувати питання щодо затримання її чоловіка, та грошові кошти, принаймні їх частина, мають бути передані саме слідчому (при тому, що як зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі - ОСОБА_6 повідомив потерпілу про те, що керівництво відділу міліції поставило завдання слідчому «закрити» ОСОБА_12 ) є припущенням потерпілої, а тому не заслуговують на увагу.

Приймаючи до уваги вищевказане, у задоволенні вимог апеляційної скарги прокурора, щодо визнання винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України та призначенні йому за цим законом покарання з застосуванням ст. 54 КК України слід відмовити.

Санкція ч.1 ст. 190 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років. Санкцією ч.1 ст. 369 КК України передбачено покарання у виді штрафу у розмірі від п`ятисот до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк від 2 до 4 років, або позбавлення волі на той самий строк.

За таких обставин остаточне покарання призначене судом першої інстанції у виді обмеження волі на строк 3 роки не є найбільш суворим як за видом так розміром, при наявності того, що судом першої інстанції при винесенні вироку було враховано те, що ОСОБА_6 виключно позитивно характеризується за місцем попередньої, нинішньої роботи та за місцем проживання, його дружина є вагітною, батько є інвалідом, а сам ОСОБА_6 звільнений з ОВС. З урахуванням сукупності наведених обставин суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування ним реального покарання у виді позбавлення волі.

Поряд з цим, колегією суддів при винесенні даної ухвали також приймається до уваги, що вчиненим злочином порушено Конституційні права та законні інтереси ОСОБА_10 і порушення її прав було здійснено саме представником державного озброєного органу виконавчої влади, на якого покладено забезпечення її прав як громадянина України. Також, колегією суддів враховується, що зазначеними злочинними діями ОСОБА_6 дискредитується діяльності правоохоронних органів, оскільки всупереч інтересам служби ОСОБА_6 вчинив незаконне діяння, яке суперечить тим цілям і завданням, заради досягнення яких функціонував правоохоронний орган, що підриває його авторитет та престиж.

З урахуванням зазначеного, враховуючи думку потерпілої, яка категорично заперечувала щодо задоволення зміненої апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на суспільну значимість та публічний інтерес до даного кримінального провадження, в той час у державі ведеться боротьба з корупцією, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, як про це просить обвинувачений, прийшовши до висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе лише в умовах його тримання у кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці, про що обґрунтовано було зазначено судом першої інстанції.

За таких обставин, на думку колегії відсутні підстави вважати, що вирок суду першої інстанції є занадто суворим. Тому, з урахуванням зазначених обставин відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо призначення йому остаточного покарання у виді штрафу.

Вимоги прокурора щодо обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не ґрунтуються на положеннях ч.1 ст. 405, ч.1, ч2 ст. 331 та положеннях глави 18 КПК України, оскільки всупереч норм передбачених ст.ст.177,178, ч.4 ст.184, ст.186 КПК України відсутнє вмотивоване клопотання прокурора відносно ОСОБА_6 , яке було б йому вручено в порядку передбаченому ч.2 ст. 184 КПК України, з наведенням мети, підстав застосування запобіжного заходу та копій документів, які обґрунтовують доводи клопотання, у зв`язку з чим зазначені вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2015 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 без задоволення. .

На ухвалу апеляційного суду може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 3-х місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.