11-кп/775/167/2016(м)
229/26/14-к

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Суддя 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
та справах про адміністративні правопорушення
Апеляційного суду Донецької області

у складі: головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 7500,00грн. та виплати по оплаті юридичної допомоги в розмірі 150,00грн. кожному; ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 1450,00грн.; ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 4000,00грн. та виплати по оплаті юридичної допомоги в розмірі 1000,00грн..
Стягнуто з ПрАТ «Європейський страховий союз» на користь: ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 186,00грн. та матеріальну шкоду в розмірі 3717,75грн.; ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 261,00грн. та матеріальну шкоду в розмірі 5210,23грн.; ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 50,00грн. та матеріальну шкоду в розмірі 1000,00грн.; ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 93,00грн. та матеріальну шкоду в розмірі 1857,07грн.; ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 9863,74грн.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на лікування потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11
У С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 08.09.2013 року близько 20.10 год., у стані алкогольного сп`яніння керував технічно справним автомобілем «ВАЗ-21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вулиці Московській у м. Дружківка Донецької області з боку м. Костянтинівка в напрямку м. Краматорська Донецької області, під`їжджаючи до регульованого світлофором перехрестя вулиць Московської та Інтернаціональної у м. Дружківка Донецької області, проявив неуважність і необережність, порушив вимоги п.п. 12.3, 13.1, 13.3, 12.2 Правил дорожнього руху України, результатом чого стало зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2104 ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_13 , під керуванням потерпілого ОСОБА_12 , який разом з пасажирами потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 рухався у попутному напрямку, попереду та зупинився на червоне світло світлофора, внаслідок чого потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості, а потерпілий ОСОБА_12 - легкі тілесні ушкодження.

Обвинувачений мав технічну можливість запобігти даній дорожньо-транспортній події, його дії, що не відповідали вимогам п.п. 12.3, 13.1, 13.3, 12.2 Правил дорожнього руху України, перебувають у причинному зв`язку з подією ДТП і суспільно-небезпечними наслідками, що наступили.

Не погодившись з судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_8 та прокурор, який приймав участь при розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції подали апеляційні скарги.

Обвинувачений просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами. У задоволенні цивільного позову відмовити.

Апелянт вважає, що при постановленні вироку суд першої інстанції не у повному обсязі прийняв до уваги, що він раніше не судимий, скоїв кримінальне правопорушення з необережності, частково визнав вину. Також він не згоден з цивільним позовом в частині стягнення моральної шкоди.

Потерпілий ОСОБА_8 просить частково змінити вирок суду першої інстанції в частині стягнення на його користь матеріальної шкоди, стягнувши з ПрАТ «Європейський страховий союз» на його користь матеріальні збитки у розмірі 28926,20грн. В іншій частині вирок залишити без змін.

Вважає, що суд помилково не задовольнив його позовні вимоги у вказаному у позові розмірі, оскільки у висновку автотоварознавчого дослідження ця сума вказана як вартість відновлювального ремонту автомобіля та не вказано, що його неможливо відновити, тому він як потерпілий має право самостійно приймати рішення про відновлення його автомобілю.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке є явно несправедливим через суворість, призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування основного покарання з випробуванням на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 76 КК України.

Також просить задовольнити цивільні позови, заявлені прокурором в інтересах держави у кримінальному провадженні та стягнути з обвинуваченого в дохід ЦМЛ м. Дружківки за лікування потерпілих: ОСОБА_10 - у розмірі 3088,65грн., ОСОБА_9 - у розмірі 8687,79грн., ОСОБА_12 - у розмірі 617,73грн., ОСОБА_11 - у розмірі 1647,28грн.

На обгрунтування апеляційних вимог прокурор вказує, що обвинувачений раніше не судимий, вчинив злочин невеликої тяжкості з необережності, провину визнав, цивільні позови потерпілих та прокурора визнав у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 голова Правління ПрАТ «Європейський страховий союз» ОСОБА_16 просить відмовити у задоволенні апеляційних вимог останнього, оскільки ремонт автомобіля «ВАЗ-2104 ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_13 , є економічно необґрунтованим. Вважає вирок Дружківського міського суду Донецької області від 26.03.2014 року щодо ОСОБА_7 в частині стягнення із ПрАТ «Європейський страховий союз» матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілих законним, просить залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу прокурора не підтримав в частині призначення покарання, в іншій підтримав, також просив апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_8 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Апеляційні скарги обвинуваченого, потерпілого та прокурора містять в собі лише доводи для зміни вироку у частині призначеного покарання та вирішення цивільних позовів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, у зв`язку з чим фактичні обставин справи колегією суддів не обговорюються та не перевіряються.

Згідно вимог ст. 50, 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, як вбачається з роз`яснень, що містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Отже, виходячи з вищезазначених норм кримінального закону та роз`яснень, що містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів вважає не обґрунтованими доводи апеляційних скарг як обвинуваченого, так і прокурора про суворість призначеного покарання.

Суд першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначив відповідно до загальних правил призначення покарання, у межах санкції частини 1 статті 286 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, який згідно ст. 12 КК України віднесено до категорії невеликої тяжкості, є необережним.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про призначення покарання, його виду та розміру ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, конкретні обставини справи, дані про його особу, а саме те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, але протягом року притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у медичних закладах не перебуває, а також позицію потерпілих щодо покарання, деякі наполягали на суворій мірі покарання, інші просили покарати на розсуд суду, згідно закону, те що, збитки потерпілим не відшкодовані, визнавши обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про недоцільність призначення покарання у виді штрафу або виправних робіт та призначив обвинуваченому покарання у виді арешту, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж призначив суд першої інстанції, оскільки судом першої інстанції вірно та обґрунтовано визначено обвинуваченому вид та розмір покарання, з урахуванням усіх тих обставин, які обвинувачений зазначає в апеляційній скарзі. При цьому, обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено жодних обставин, які б не було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та які стали би підставою для пом`якшення призначеного йому покарання.

Що стосується апеляційних доводів прокурора про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання, а саме у виді 2 років обмеження волі, то вони є неспроможними, оскільки арешт є більш м`яким покаранням, ніж обмеження волі, а апеляційний суд може погіршити правове становище обвинуваченого, скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок лише за наявності відповідних апеляційних вимог, згідно з вимогами ст. 420, 421 КПК України, тоді як прокурор в апеляційній скарзі не ставив питання про ухвалення нового вироку.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить апеляційних підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора в частині призначеного обвинуваченому покарання, судом першої інстанції в цій частині винесено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Стосовно апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_7 в частині невірного стягнення з нього моральної шкоди та апеляційних вимог потерпілого ОСОБА_8 в частині невірно стягнутих з цивільного відповідача ПрАТ «Європейський страховий союз» на його користь матеріальних збитків, то колегія суддів не може з ними погодитися.

Відповідно до вимог ст. 129, 374 КПК України та роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, з наступними змінами, постановляючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав та розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю чи частково або відмовляє в ньому.

У мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

При цьому, приймаючи рішення з цього питання на грунті ретельно досліджених законних підстав та розміру заявленого цивільного позову, суд має керуватися відповідним матеріальним законом.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру відшкодування за цивільними позовами потерпілих, виходив з доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у заподіянні потерпілим тілесних ушкоджень в результаті ДТП, підстави для відшкодування заподіяної моральної шкоди, взявши до уваги душевні переживання потерпілих, тривале лікування, порушення їх нормальних життєвих зв`язків, враховував характер правопорушення та ступінь вини, вимоги розумності та справедливості та задовольнив позови потерпілих про стягнення моральної шкоди повністю.

На думку колегія суддів, задоволення судом першої інстанції цивільних позовів потерпілих до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди у визначених судом розмірах, а саме з ОСОБА_7 на користь: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 - у розмірі 7500,00грн. кожного, на користь ОСОБА_12 - у розмірі 1450,00грн.; ОСОБА_13 - 4000,00грн., відповідає вимогам розумності та справедливості, характеру й ступеню моральних переживань потерпілих, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Не може погодитися колегія суддів і з апеляційними доводами потерпілого ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув на його користь на відшкодування матеріальної шкоди різницю між вартістю транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди та вартістю технічно справних складових частин, тобто вартістю транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди, вважає що суд повинен був стягнути вартість відновлювального ремонту автомобіля.

Суд першої інстанції задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди відповідно наданим доказам на підтвердження розміру матеріальних збитків, а саме згідно висновку автотоварознавчого дослідження № 51/02, за яким розмір матеріальних збитків 19443,50 гривень, вартість технічно справних складових частин 8956 гривень.

Відповідно до вимог ст.1192 ч.2 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у відповідності до вимог діючого законодавства задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнуто з ПрАТ «Європейський страховий союз» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 9863,74грн., враховуючи, що вартість виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого автомобілю перевищує вартість вказаного транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди, тому його ремонт є економічно недоцільним.

Між тим, суд першої інстанції відмовляючи прокурору в задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на лікування потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , не керувався відповідним матеріальним законом, прийняв незаконне та необґрунтоване рішення в цій частині.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині.

Враховуючи вимоги ст. 408 КПК України про зміну вироку апеляційним судом, якщо це не погіршує становища обвинуваченого, при відсутності апеляційних вимог про ухвалення нового вироку, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду позовів прокурора до обвинуваченого за суттю, тому вважає в цій частині вимоги прокурора підлягають частковому задоволенню, вирок суду в частині відмови в задоволенні цивільних позовів прокурора в інтересах держави до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на лікування потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 26.03.2014 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині відмови в задоволенні цивільних позовів прокурора в інтересах держави до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на лікування потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4