Дата документу Справа № 334/2497/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/87/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/2497/15-к
Категорія: ст.ст. 263 ч.1, 189 ч.2,
289 ч.3 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні об`єднані кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 60005019 та № 0000144, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шахтарське Синельниківського району Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 звернулись захисник ОСОБА_8 від 12.10.2015 року та прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 від 13.10.2015 року, в яких:

захисник /т. 3 а.п. 162-168/ просить оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування скарги захисник послався на наступні обставини:

- визнаючи ОСОБА_7 винним, суд послався на протокол огляду місця події від 12.11.2014 р., проте, під час судового розгляду сторона захисту заявляла клопотання про визнання цього протоколу недопустимим доказом у зв`язку із низкою порушень кримінального процесуального закону, допущених при його складанні, а саме: всупереч вимогам ст. 29 КПК України протокол складено не державною мовою, відсутні анкетні дані спеціаліста, який брав участь у проведенні процесуальної дії, відсутня інформація про характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання, в даному випадку фотоапарату, що передбачено ст. 104 КПК України, спеціаліст, який брав участь, не засвідчив цей протокол своїм підписом; всупереч вимогам ст. 104 КПК України в протоколі відсутні складові, які обов`язково повинні бути вказані, а саме, спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу; згідно з показами в судовому засіданні начальника відділу кримінального розшуку ОСОБА_10 , 12.11.2014 року в затриманні ОСОБА_7 , брали участь вісім співробітників карного розшуку, які були присутні і при огляді місця події, що підтвердили і поняті, які були допитані у судовому засіданні, але відомості про їх участь не були внесені до протоколу, чим порушені вимоги ст. 104 КПК України. У зв`язку з процесуальними порушеннями протокол та дані, що містяться в протоколі огляду місця події від 12.11.2014 року, на думку апелянта, є недопустимими доказами;

- посилання суду як на доказ на висновки судової молекулярно-генетичної експертизи № 601 від 28.11.2014 р., є необґрунтованим, оскільки з висновку експертизи вбачається, що для дослідження були надані, у тому числі змиви з предмету, схожого на пістолет, які знаходяться в НДЕКЦ, тобто, слідчим ці зразки на експертизу не надсилалися, що є порушенням вимог ст. 245 КПК України, а також залишилося незрозумілим, яким чином з`явилися ці змиви, оскільки будь-яких постанов про їх відібрання стороні захисту не пред`являлося, будь-яких протоколів про відібрання цих зразків їм не відкривалося та суду не пред`являлося, що є порушенням вимог ст. 103 КПК України, а експерт не мав сам законного права відбирати ці зразки, так як він не є стороною кримінального провадження та слідчий не має права в силу приписів КПК давати експерту будь-які доручення. Отже, захисник вважає, що отримання змивів з порушенням порядку, передбаченого КПК України, робить цей доказ недопустимим, внаслідок чого є недопустимим і висновок експерта, який ґрунтується на такому доказі;

- як на доказ провини ОСОБА_7 суд послався на висновок судової балістичної експертизи від 13.11.2014 р., що фігурує і в повідомлені про підозру, яка була вручена ОСОБА_7 , та згідно з яким, вилучений 12.11.2014 року пістолет ТТ та 49 патронів є відповідно вогнепальною зброєю та боєприпасами. Фактична більшість доказів, що були взагалі представлені стороною обвинувачення, стосуються нібито незаконного зберігання ОСОБА_7 вогнепальної зброї, а саме пістолету «ТТ» зав. № НОМЕР_1 . У наданих прокурором матеріалах, у тому числі висновках експертиз, як судової балістичної так і молекулярно-генетичної, фігурує як сам цей пістолет, так і відібрані з цього пістолета зразки букальних клітин, а також зразки букальних клітин, що було відібрано безпосередньо у ОСОБА_7 . Саме пістолет є предметом злочину, передбаченого ст. 263 КК України, однак при цьому, ані пістолет, незаконне зберігання якого йому інкримінується, ані зразки букальних клітин, дослідженням яких обґрунтовують провину ОСОБА_11 , так і не були безпосередньо досліджені судом, не були надані в якості доказу стороною обвинувачення, їх не було надано стороні захисту при виконанні вимог ст.290 КПК України. Отже, як вважає апелянт, без безпосереднього дослідження пістолета та інших речових доказів вся сукупність інших доказів є недостатньою та невзаємозв`язаною для прийняття рішення про винність ОСОБА_7 ;

- суд зазначив, що в порядку ч. 1 ст. 349 КПК України сторонами кримінального провадження не заявлялося про дослідження речових доказів безпосередньо у судовому засіданні, було ухвалено дослідити лише процесуальні рішення про визнання речовими доказами, в порядку ст. 364 КПК України клопотань про доповнення судового слідства заявлено не було, проте така позиція суду суперечить вимогам ст. 23 КПК України, оскільки на сторону захисту не покладено обов`язку представляти докази сторони обвинувачення, це обов`язок прокурора, який має довести провину обвинуваченого, обвинувачений не повинен заявляти про дослідження доказів сторони обвинувачення, які можуть бути використані проти нього, а визнання недоцільним дослідження доказів, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, може мати місце лише за згодою сторін у випадку, якщо обставини кримінального правопорушення, які підтверджуються цими доказами, ніким не оспорюються. Проте суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не визнавав недоцільним дослідження речових доказів, сам ОСОБА_7 заперечував факт зберігання ним зброї, тобто ту обставину, що має бути підтверджена у сукупності з іншими доказами таким речовим доказом як пістолет;

- суд помилково не погодився із доводами сторони захисту про недопустимість як доказів висновків експертів у зв`язку з недотриманням вимог ч. 2 ст. 69 КПК України, хоча, виходячи з норм ч. 2 ст. 69, п. 8, п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України, а також наказу МВС України від 09.08.2012 року №686 Про організацію діяльності органів досудового розслідування Міністерства внутрішніх справ України, вбачається, що експерти експертної установи НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області перебувають у службовій залежності від сторони обвинувачення, а виходячи з положень ст. 4 Закону України «Про судову експертизу» п. 1.1., п. 2.5. Положення про кадрову комісію при ГУМВС України в Запорізькій області, вони перебувають ще й у кадровій залежності, що викликає сумнів в їхній неупередженості, тому є підставою згідно з п. 3 ч. 1 ст. 77 КПК України для відводу і відповідно до ч. 2 ст. 69 КПК України, вони не можуть бути залученими в якості експертів.

Також апелянт зазначив, що суд обґрунтував провину ОСОБА_7 показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , проте:

- свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 були лише понятими та не бачили моменту затримання ОСОБА_7 , вони не можуть підтвердити, чи зберігав при собі вогнепальну зброю ОСОБА_11 , вони не бачили, де та за яких обставин був вилучений предмет, схожий на пістолет ТТ; свідок ОСОБА_10 також не бачив процесу затримання ОСОБА_7 та пістолет, що підтверджується звукозаписами допиту вказаних свідків;

- аналіз показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не дає змоги достеменно встановити, чи був той предмет схожий на пістолет, який нібито вони бачили в руках ОСОБА_11 , саме тим пістолетом, який було знайдено при огляді. На той час було вже темно, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 повернулися до місця, де було знайдено пістолет пізніше, вже після затримання ОСОБА_7 . Крім того, ОСОБА_7 був не єдиною особою, що втікала, пістолет міг кинути у траву хто завгодно. У зв`язку з цим, апелянт вважає, що необхідно критично поставитися до показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 ;

- показання у вироку свідка ОСОБА_12 , якій нібито сказав, що він, наздогнавши ОСОБА_7 , вибив пістолет з його рук і зірвав сумку з його плеча, не є правильним відтворенням, так як ОСОБА_12 пояснював, що він вихватив із рук ОСОБА_7 барсетку, а про те, що свідок вибив з рук ОСОБА_7 пістолет, він не говорив ані слова, що підтверджується звукозаписом допиту вказаних свідків.

Викладене, на думку захисника, свідчить про те, що судом при винесенні вироку були істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону, оскільки вирок обґрунтований недопустимими доказами, та крім того, висновки суду про зберігання ОСОБА_7 вогнепальної зброї, що викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які були встановлені у судовому засіданні, а з урахуванням тих доказів, які суд повинен був визнати недопустимими, фактично єдиними доказами, на які посилається суд у своєму вироку, є показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , показання яких достеменно не підтверджують винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, тому має місце невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 , а будь-які можливості їх отримати, - вичерпані;

прокурор /т. 3 а.п. 155-157/, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, просить оскаржуваний вирок скасувати в частині виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, після чого, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, та призначити покарання: за ч. 2 ст. 189 КК України три роки позбавлення волі; ч. 1 ст. 263 КК України три роки шість місяців позбавлення волі; за ч. 3 ст. 289 КК України сім років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. Також апелянт просить вирішити питання стосовно речових доказів по провадженню відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Апелянт послався на те, що за зверненням до Ленінської прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_17 матері потерпілого ОСОБА_18 , згідно з яким на адресу її сина з боку ОСОБА_7 надходять погрози, у зв`язку з чим він боїться з`являтися до суду для надання показів, 04.08.2015 року процесуальним прокурором на адресу суду було подано клопотання відповідно до ч. 3 ст. 333 КПК України про встановлення фактичного місцезнаходження потерпілого ОСОБА_18 з метою проведення його допиту, відповідно до п. ч. 1 ст. 336 КПК України в режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення. Проте, це клопотання було судом безпідставно відхилено, а потерпілий, щодо якого при цьому у провадженні відсутні відомості про отримання ним судових викликів (повісток), не був допитаний у судовому засіданні, що призвело, у свою чергу, до неповноти судового розгляду.

Також прокурор зазначив, що внаслідок того, що ОСОБА_18 не було допитано безпосередньо в судовому засіданні, суд критично поставився до протоколу впізнання ОСОБА_7 за фотознімками від 25.09.2014 року (в якому зазначено, що ОСОБА_18 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 15.09.2014 року шляхом вимагання заволоділа його автомобілем та грошовими коштами), та протоколу слідчого експерименту від 24.03.2015 року за участю ОСОБА_18 , в якому він прямо вказує на ОСОБА_7 , як на особу, яка вчинила щодо нього злочини та, як наслідок, не прийняв їх в якості доказів на доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України.

Крім цього апелянт у скарзі на підставі ч. 3 ст. 404 КПК України просить апеляційну інстанцію повторно дослідити встановлені під час кримінального провадження (докази обвинувачення), у зв`язку з неповнотою їх дослідження судом першої інстанції, а саме: здійснити судовий виклик потерпілого ОСОБА_18 , допитати його безпосередньо в судовому засіданні та з урахуванням його показів повторно дослідити протокол впізнання ОСОБА_7 за фотознімками від 25.09.2014 року (в якому зазначено, що потерпілий ОСОБА_18 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 15.09.2014 року шляхом вимагання заволоділа його автомобілем та грошовими коштами), а також повторно дослідити протокол слідчого експерименту від 24.03.2015 року за участю ОСОБА_18 .

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до трьох років позбавлення волі.

ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, та він виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України.

Оскаржуваним вироком, до набрання вироком законної сили, запобіжний захід щодо ОСОБА_7 залишений у виді тримання під вартою.
Постановлено строк покарання обчислювати з 06.02.2015 року, зарахувати в строк покарання перебування під вартою в період з 12.11.2014 року по 15.11.2014 року.
Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку суду також зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий:

- 19.08.2002 року Кіровоградським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 190 КК України до 2 років позбавлення волі з випробувальним терміном 2 роки;

- 08.11.2004 року Синельниківським міським судом Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 296, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі; 10.08.2007 року звільнений по відбуттю строку покарання.

Як зазначено у вироку суду, 12.11.2014 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку № 4 по вул. Нижньодніпровській у м. Запоріжжі, усвідомлюючи свій злочинний намір та протиправність своїх дій, маючи умисел на незаконне зберігання вогнепальної зброї, зберігав пістолет зразка 1930/33 років конструкції Токарева (ТТ) зав. № ЯД693, 1951 року випуску, який згідно з висновком експерта № 449/зт від 13.11.2014 року є вогнепальною зброєю, та 9 патронів, які згідно з висновком експерту 449/зт від 13.11.2014 року є боєприпасами - пістолетними патронами калібру 7,62 зразку 1930 року до пістолету конструкції Токарева та є придатними для проведення пострілу. Вказаними предметами ОСОБА_7 заволодів при невстановлених в ході досудового слідства обставинах, після чого носив та зберігав при собі, без передбаченого законом дозволу до моменту вилучення працівниками міліції.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, при обставинах, викладених у висунутому йому обвинуваченні, суд дослідивши та оцінивши всі надані стороною обвинувачення докази на підтвердження вчинення ОСОБА_7 цих злочинів, дійшов висновку, що досліджені ним докази кожен окремо та в сукупності з іншими доказами кримінального провадження не містять відомостей про вчинення ОСОБА_7 , за попередньою змовою групою осіб, вимагання у потерпілого ОСОБА_18 грошових коштів з погрозою насильства над потерпілим та з погрозою вбивства, та відомостей про незаконне заволодіння ним автомобілем «Mercedes-Benz», модель Е 280, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_18 , що завдало значної матеріальної шкоди потерпілому.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримують доводи скарги захисника та заперечують стосовно доводів та вимог апеляційної скарги прокурора; прокурора на підтримання своєї апеляційної скарги, по якій клопотання про допит потерпілого та повторне дослідження доказів не підтримав, з запереченнями проти доводів та вимог апеляційної скарги захисника; вивчивши матеріали судового кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційних скарг.

З огляду на положення ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд не дотримався зазначених вимог закону та вимог ст. 374 КПК України в частині змісту вироку, згідно з якими, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, суд повинен зазначити: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, тобто кваліфікацію дій винної особи.

Згідно зі змістом вироку, суд у мотивувальній його частині виклав обвинувачення, визнане ним доведеним, а саме у тому, що ОСОБА_7 , при обставинах, викладених у вироку, усвідомлюючи свій злочинний намір та протиправність своїх дій, маючи умисел на незаконне зберігання вогнепальної зброї, зберігав пістолет зразка 1930/33 років конструкції Токарева (ТТ) зав. № ЯД693, 1951 року випуску, який згідно з висновком експерта № 449/зт від 13.11.2014 року є вогнепальною зброєю, та 9 патронів, які згідно з висновком експерта 449/зт від 13.11.2014 року є боєприпасами - пістолетними патронами калібру 7,62 зразку 1930 року до пістолету конструкції Токарева та є придатними для проведення пострілу.

При цьому, за зазначені протиправні дії по незаконному зберіганню вогнепальної зброї суд дії обвинуваченого кваліфікував за ч. 1 ст. 263 КК України, як носіння вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, що не узгоджується зі змістом обвинувачення, визнаного судом доведеним та виходить за межі висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.

Зазначені обставини ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку в частині засудження обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України, що колегія суддів вважає істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Частиною другою статті 412 КПК України законодавцем визначені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які є безумовними підставами для скасування судового рішення.

Так, підлягає скасуванню вирок суду у разі його ухвалення незаконним складом суду (п. 2) та здійснення судового провадження за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (п. 5).

По обвинуваченню, висунутому ОСОБА_7 досудовим розслідуванням за 2 ст. 189 та ч. 3 ст. 289 КК України, потерпілим визнано ОСОБА_18 , без належного повідомлення якого про дату, час і місце судових засідань, у тому числі попереднього судового засідання, було здійснене судове провадження.

Не дивлячись на вимоги закону, суд не повідомляв і не викликав у визначеному законом порядку потерпілого, як в підготовче судове засідання (т. 2 а.п. 64-65), так і в судові засідання під час судового розгляду, у тому числі відповідно до рішення про допит обвинуваченого в суді згідно з клопотанням сторони обвинувачення (т. 2 а.п. 67-75, 77-78, 81, 84, 88, 91, 102, 112, т. 3 а.п. 76). Не містять матеріали судового провадження і даних про те, що потерпілий повідомлявся про судові засідання через свого представника адвоката ОСОБА_19 .

Виходячи з наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і не мав права здійснювати судове провадження за відсутності потерпілого, у тому числі не мав достатніх підстав розцінювати отримані ним заяви від імені потерпілого, які знаходяться в матеріалах судового кримінального провадження і на які іде посилання у вироку, як безспірний факт.

Нормами ст. 319 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суду. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається з початку.

Згідно з матеріалами провадження, під час судового розгляду двічі змінювався склад колегії суддів. Замість судді ОСОБА_20 до складу колегії суддів була визначена суддя ОСОБА_21 (т. 3 а.п. 82), у подальшому замість судді ОСОБА_21 до складу колегії суддів була визначена суддя ОСОБА_22 (т. 3 а.п. 84).

Виходячи з того, що заміна судді була здійснена без дотримання ч. 2 ст. 319 КПК України та ст.320 КПК України, судовий розгляд повинен був розпочинатись з початку, що судом першої інстанції дотримано не було і свідчить про ухвалення вироку незаконним складом суду, що також відповідно до п. 2) ч. 2 ст. 412 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку.

Допущені судом наведені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є також наслідком недотримання судом вимог кримінального процесуального закону на стадії підготовки до судового розгляду, тобто на стадії підготовчого судового засідання, під час якого суд не перевірив і не дав оцінки обставинам, які вказують не невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України, у тому числі п. 5) ч. 2 ст. 291 КПК України стосовно обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КПК України, в якому зміст висунутого обвинувачення не узгоджується з кваліфікацією дій винної особи.

Крім того, відповідно до обвинувального акта, обвинувачення за ч. 2 ст. 189 КК України висунуте ОСОБА_7 . Однак зміст обвинувачення стосується і його співучасника ОСОБА_23 , у відношенні якого на досудовому розслідуванні матеріали були виділені в окреме кримінальне провадження. Ще під час досудового розслідування були усунуті підстави для виділення матеріалів в окремі кримінальні провадження. Однак ці роз`єднані кримінальні провадження по обставинам подій, пов`язаним з обвинуваченням у відношенні потерпілого ОСОБА_18 за ч. 2 ст. 189 КК України, практично одночасно були направлені в різні районні суди, а саме в Ленінський районний суд відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , а відносно ОСОБА_23 до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя, який до теперішнього часу, відповідно до наданої їм інформації, провадження не розглянув.

Наведені обставини вказують на те, що роз`єднання і виділення зазначених кримінальних проваджень в окремі, негативно вплинуло на повноту судового розгляду.

Виходячи з викладеного та допущених судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у тому ж суді першої інстанції в іншому його складі.

По провадженню обвинувачений тримається під вартою до набрання вироком законної сили.

Підставою для обрання обвинуваченому такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, було визначено, починаючи зі стадії досудового розслідування і у подальшому під час судового розгляду, наявністю ризиків, які унеможливлювали обрання відносно обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

У зв`язку з тим, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції і під час апеляційного розгляду сторонами, у тому числі стороною захисту, не заявлялись клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, колегією суддів не встановлені підстави для зміни зазначеного запобіжного заходу на більш м`який вид, строк тримання під вартою обвинуваченому належить продовжити на 30 днів, а саме по 24.03.2016 року включно.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 від 12.10.2015 року та апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 від 13.10.2015 року задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по об`єднаним кримінальним провадженням скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому його складі.

Кримінальне провадження повернути до Ленінського районного суду м. Запоріжжя на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання.

Продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою на тридцять днів по 24.03.2016 року включно.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3