Справа №-613/868/15-к Провадження №-1-кп/613/11/16
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2016 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
представників потерпілого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Богодухів Харківської області, українця, громадянина України, розлученого, освіта базова загально-середня, працюючого водієм в ЦЕЗ № 1 ПАТ «Укртелеком», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України,-
Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_10 , в 2013 році, знаючи про те, що поблизу житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , мається вільне місце для будівництва приміщення гаражу, маючи умисел на самовільне зайняття зазначеної земельної ділянки, шляхом будівництва на ній приміщення гаражу, реалізуючи свій злочинній намір, діючи умисно, всупереч встановленому законом порядку, без одержання будь-яких документів, які б посвідчували право власності чи право користування земельною ділянкою, а також в порядку вимог ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме без одержання містобудівних умов та обмежень, самостійно та з використанням приналежних йому будівельних матеріалів, на території, що розташована в мікрорайоні ПМК-122, поблизу житлового будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею приблизно 25 кв.м., що належить територіальній громаді м. Богодухів, вчинив самовільне будівництво капітальної споруди, а саме приміщення гаражу.
На відстані 3,4 м. від кута даної капітальної споруди приміщення гаражу, збудованого ОСОБА_10 , проходить підземний газопровід високого тиску 2 категорії ГК-5 на ділянці сполучення: котельня №28 колишня військова частина № НОМЕР_1 , який перебуває на балансі ПАТ «Харківгаз», навколо якого, відповідно до п.4.3.7 «Правил безпеки систем газопостачання України», затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 01.10.1997 року № 254, встановлена охоронна зона 7 м. по обидві сторони лінії газопроводу, де заборонено проводить будь-які будівельні роботи в тому числі будівництво капітальної споруди гаражу.
Дані дії ОСОБА_10 органом досудового слідства кваліфіковано за ч. 4 ст. 197-1 КК України, а саме, як самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці у охоронній зоні.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України не визнав, пояснив, що будував гараж, який розташований поблизу житлового будинку АДРЕСА_2 , приблизно в 1986 році, коли був членом кооперативу «Меліоратор». Йому відомо, що газ був проведений після того, як вже були збудовані гаражі, яких близько 40 штук в мікрорайоні ПМК-122. Вважає, що його дії були законними, оскільки він будував гараж за дозволом кооперативу «Меліоратор».
Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими Кодексом.
Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Частиною 2 ст. 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Згідно ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.
Відповідно до вимог ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладаються на слідчого, прокурора.
Так, в обґрунтування винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, сторона обвинувачення посилається на наступні докази, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме:
- свідчення представника потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що до Богодухівської міської ради Харківської області надходили листи від дільниці «Харківгаз» про те, що в районі вул. Охтирської м. Богодухів Харківської області, де проходить газопровід побудований гараж. Богодухівською міською радою дані листи були переадресовані до Богодухівського РВ. ОСОБА_10 до Богодухівської міської ради Харківської області з приводу отримання дозволу на будівництво не звертався, межі не погоджував, будь-яких дозвільних документів на будівництво гаражу йому не надавалось. Крім того, в Богодухівській міській раді відсутні відомості, щодо видачі кооперативу «Меліоратор» земельної ділянки для забудови гаражів;
- свідчення свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що знає ОСОБА_10 більше року та йому відомо, що у ОСОБА_10 є гараж;
- свідчення свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що ОСОБА_10 будував гараж приблизно в 1988 році, та був членом кооперативу «Меліоратор». Коли ОСОБА_10 завершив будівництво гаражу, газової труби в районі вул. Охтирської м. Богодухів ще не було;
- свідчення свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що приблизно в 2013 році на вул. Охтирську м. Богодухів виїжджали спеціалісти «Харківгаз», які встановили, що гаражі розташовані на охоронюваній зоні. З даного приводу вони неодноразово звертались з заявами до Богодухівської міської ради. Пояснити, хто точно є власником гаражу, який знаходиться на охоронній зоні газопроводу не зміг. В якому році проводився на вул. Охтирській м. Богодухів газопровід йому не відомо;
- свідчення свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що приблизно в 2011-2012 році ходив повз гаражів, що розташовані на АДРЕСА_3 . Бачив гараж ОСОБА_10 , який у вказаний період починав лише будуватись, а саме заливався фундамент. Достовірно підтвердити факт належності гаражу ОСОБА_15 не може, оскільки хто будував гараж він не бачив, крім того його свідчення суперечать даті будівництва, визначеної в обвинувальному акті.
Аналізуючи показання свідка ОСОБА_14 , суд встановив, що вказані показання ніяким чином не доводять причетність ОСОБА_10 до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, а тому не можуть бути взяті судом до уваги, як доказ вини ОСОБА_10 у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Натомість показання свідка ОСОБА_12 спростовують вину ОСОБА_10 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, адже свідок суду пояснив, що ОСОБА_10 почав будівництво гаражу приблизно в 1988 році, в той час як на АДРЕСА_3 газова труба ще проведена не була.
Свідку ОСОБА_11 взагалі нічого не відомо по фактичним обставинам даного кримінального правопорушення.
При цьому, безпосередньо допитати свідка ОСОБА_16 у судовому засіданні не виявилось за можливе, оскільки стороною обвинувачення прибуття даного свідка у судове засідання не було забезпечено, незважаючи на те, що кримінальне провадження перебувало на розгляді суду більше одного року та суд всіляко сприяв стороні обвинувачення в цьому, так як зазначеному свідку постійно надсилались судові повістки та неодноразово до нього застосовувався привід, який виконаний не був, так як за місцем проживання ОСОБА_16 відсутній та згідно довідки Богодухівської міської ради Харківської області від 14 березня 2016 року, ОСОБА_16 за вказаною в обвинувальному акті адресою не проживає.
- протокол огляду місця події від 18 травня 2015 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого було встановлено наявність гаражів в мікрорайоні ПМК-122 по вул. Охтирській м. Богодухів. Також в гаражному кооперативі було встановлено праворуч від в`їзду зі сторони житлових будинків по АДРЕСА_3 друге приміщення гаражу праворуч, що вибудоване з цегли білого кольору на відстані 3, 4 м. від газопроводу. Проте даний протокол не є належним доказом, оскільки ним не встановлено конкретного гаражу, який розташований на місці проходження газопроводу, крім того не встановлено який саме гараж на місці проходження газопроводу належить ОСОБА_10 , так як з протоколу не вбачається яким чином були здійснені заміри, адже в протоколі не зазначені технічні засоби, якими було здійснено вимірювання. Також протокол суперечить іншим матеріалам кримінального провадження, які надані органом досудового слідства, а саме довідки КП «Богодухівське бюро технічної інвентаризації», про відсутність на території ПМК гаражного кооперативу /Т.2., а.п. 9-12/.
Згідно заяви представника територіальної громади Богодухівської міської ради Харківської області від 10 червня 2015 року, остання будь-яких претензій до ОСОБА_10 не має та цивільний позов не заявляла.
Довідки КП «Богодухівське БТІ» від 14 травня 2015 року та від 28 травня 2015 року, суд не може прийняти як належні докази, оскільки зазначені в них дані не встановлені на час, інкримінуємий ОСОБА_10 , крім того вони не відносяться до обвинуваченого, оскільки в них зазначено не вірно ім`я ОСОБА_10 .
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, а також п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на її користь.
Суд з огляду на вимоги принципу безпосередності позбавлений можливості давати оцінку іншим фактичним даним, які можливо і одержані органом досудового розслідування, проте не були предметом дослідження судом.
Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення, яка проти закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами не заперечувала, в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_10 до кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
У теорії кримінального права чинність закону про кримінальну відповідальність у часі розуміють як можливість застосування кримінального закону залежно від часу вчинення злочину. Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_12 пояснили, що гараж ОСОБА_10 збудував приблизно в 1986-1988 роках. Даний факт не спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, оскільки інші свідки час побудови гаражу ОСОБА_10 вказати не змогли, а досліджені протокол огляду місця події та довідки КП «Богодухівське БТІ», Богодухівської міської ради Харківської області, даної інформації не містять.
Поширення дії нового закону на осіб, що вчинили відповідні діяння до набрання ним чинності,- це і є зворотна дія закону про кримінальну відповідальність у часі. Цей принцип ретроактивності (традиційний для міжнародного права) закріплено ст. 58 Конституції України та визначено у ст. 5 КК України. Він полягає в тому, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визначалися законом як правопорушення.
Частиною 2 ст. 5 КК України встановлено, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Згідно правового висновку Верховного Суду України по справі № 5-205-кс 15 від 17 грудня 2015 року встановлено, що відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
Згідно Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки», Кримінальний Кодекс України був доповнений ст. 197-1 КК України від 11 січня 2007 року, отже на момент забудови ОСОБА_10 гаражу дане діяння не відносилось до кримінально караних злочинів.
Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конституції про захист прав і свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ( № 475/97-ВР), Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 р. (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитись на користь підсудного». (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series F no/ 146, p.33,&77). Згідно із ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 Кодексу.
Частиною 3 ст. 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Також суд приймає до уваги те, що кримінальне провадження перебувало на розгляді суду більше одного року і прокурор мав можливість надати відповідні докази на підтвердження пред`явленого обвинувачення або ж відмовитись від нього, проте цього не зробив.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, а тому останній підлягає виправданню.
Керуючись ст. ст. 373-374 КПК України, суд,-
ОСОБА_10 визнати невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України та виправдати за відсутності в діянні останнього складу кримінального правопорушення.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Харківської області через Богодухівський районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та виправданому.

Суддя