П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2016 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

при секретарях: ОСОБА_14, ОСОБА_15,

за участю прокурора Управління підтримання державного обвинувачення у суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_16,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_3 з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України ( далі - КПК),

у с т а н о в и л а:

Вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 27 січня 2015 року засуджено

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше судимого,

за частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі - КК) на один рік позбавлення волі. На підставі частини першої статті 71 КК призначено остаточне покарання - п'ять років позбавлення волі.

ОСОБА_3 визнано винуватим у тому, що він на початку серпня 2013 року в місті Генічеську виявив один дикорослий кущ коноплі, обірвав у нього верхівки, переніс їх до будинку АДРЕСА_1, у якому проживав, де висушив, таким чином незаконно придбав без мети збуту і виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 10,205 г, та зберігав у двох паперових згортках у господарчому приміщенні й у своїй кімнаті до 7 серпня 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 2 квітня 2015 року вказаний вирок скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Зокрема, суд визнав недопустимими доказами дані протоколу огляду місця події - домоволодіння, де мешкав ОСОБА_3, під час якого виявлено, як в подальшому встановлено, наркотичний засіб, а відтак і висновки експертиз щодо дослідження вилученого в результаті вказаного огляду як отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, пов'язаного з недотриманням вимог статей 233, 234 та 237 КПК з тих підстав, що огляд житла проводився хоч і за згодою особи, яка ним володіє, однак без ухвали слідчого судді і подальшого звернення прокурора, слідчого з клопотанням про проведення обшуку чи огляду житла.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року ухвалу апеляційного суду залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора, в якій він оспорював такі висновки апеляційного суду, ─ без задоволення.

У заяві, поданій в порядку глави 33 КПК, заступник Генерального прокурора України порушує питання про перегляд ухвал Апеляційного суду Херсонської області від 2 квітня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_3 на підставі, передбаченій пунктом 2 статті 445 КПК.

Зокрема, йдеться про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. А саме, касаційний суд у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 допустив неоднакове застосування норм права, передбачених статтею 13, частиною першою статті 233, частинами першою, другою, п'ятою статті 237 і частиною першою статті 412 КПК, у зв'язку із різним трактуванням порядку проведення слідчим, прокурором огляду чи обшуку житла або іншого володіння особи за наявності добровільної згоди особи, яка ними володіє, на проведення вказаних слідчих дій та умов, за яких здобуті внаслідок цих дій докази є допустимими.

На підтвердження цих доводів прокурор долучив копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2015 року щодо ОСОБА_4, якою рішення судів першої і апеляційної інстанцій залишено без зміни та визнано, що огляд за місцем проживання обвинуваченого проведено з дотриманням вимог частини першої статті 233 КПК, оскільки в матеріалах справи міститься письмовий дозвіл ОСОБА_4 на проведення огляду належного йому житла, а сам огляд проводився особою, уповноваженою на проведення слідчих дій.

Крім того, прокурор надав копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5, в якій касаційний суд вказав, що питання огляду та обшуку житла чи іншого володіння особи регулюється положеннями частини першої статті 233 і частини третьої статті 237 КПК, відповідно до вимог яких згода власниці житла на проведення його огляду, її особиста присутність, а також присутність двох понятих і самого обвинуваченого під час проведення огляду житла є достатніми підставами для визнання результатів цієї слідчої дії допустимими доказами.

Вважаючи, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 вказані норми кримінального процесуального права застосовані неправильно, заступник Генерального прокурора України просить рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій щодо ОСОБА_3 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який частково підтримав заяву, звертаючи увагу на закінчення строку для перегляду судових рішень з метою погіршення становища засудженого, однак просив надати правовий висновок з порушеного у заяві питання, перевіривши матеріали кримінального провадження та матеріали, додані до заяви, обговоривши зазначені в ній доводи, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини четвертої статті 447 КПК перегляд Верховним Судом України виправдувального вироку, ухвали про закриття справи або інших судових рішень з метою погіршення становища засудженого з підстав, передбачених пунктами 1 - 3 статті 445 цього Кодексу, допускається лише протягом установлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, але не пізніше одного року з дня постановлення такого судового рішення.

Правову позицію з приводу застосування вказаної норми стосовно обмеження перегляду виправдувального вироку, ухвали про закриття справи або інших судових рішень з метою погіршення становища засудженого Верховний Суд України неодноразово висловлював у своїх постановах, у яких сформульовано висновок про наявність процесуальної заборони перегляду таких рішень поза межами річного строку з дня їх постановлення (№ 5-18кс12, 5-20кс12, 5-23кс12, 5-24кс12, 5-16кс13, 5-19кс13, 5-151кс15).

З наданих матеріалів вбачається, що прокурор ініціює фактично перегляд рішення суду апеляційної інстанції і ухвали наступного касаційного перегляду з метою погіршення становища ОСОБА_3, щодо якого ухвалою апеляційного суду скасовано вирок місцевого суду та кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Водночас від дня постановлення апеляційним судом ухвали про закриття справи (2 квітня 2015 року) минув один рік, протягом якого закон дозволяє з метою погіршення становища перегляд цього і наступного, про залишення без зміни, судового рішення й не допускає можливості їх перегляду після закінчення цього строку.

Наведені обставини є процесуальною перешкодою для перегляду судових рішень за заявою прокурора, а тому дають підстави для відмови у задоволенні його заяви.

Суд також звертає увагу на те, що висловлення правового висновку про те, як саме повинні застосовуватися норми права, про які йдеться у заяві прокурора, не вбачається можливим, оскільки, відповідно до частини четвертої статті 455 і частини другої статті 456 КПК, він формулюється в результаті індивідуального правозастосування при розгляді і вирішенні судом кожного конкретного кримінального провадження. При цьому законність такого індивідуального акту правозастосування - судового рішення будь-якої інстанції обумовлюється визначеними у статті 2 КПК завданнями кримінального провадження й, зокрема, дотриманням процесуальної форми як комплексу гарантій того, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, з огляду на що існування процесуальних перешкод для здійснення кримінального провадження унеможливлює розгляд суті питань.

Виходячи з наведеного, забезпечення єдності судової практики Верховним Судом України відбувається шляхом висловлення правового висновку в кожному конкретному кримінальному провадженні з неухильним дотриманням процесуальних гарантій і не може викладатися в постанові без перегляду обставин даного провадження.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий : ОСОБА_6

Судді:

ОСОБА_7

ОСОБА_8 ОСОБА_11

ОСОБА_9 ОСОБА_12

ОСОБА_10 ОСОБА_13