Дата документу Справа № 233/4892/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1107/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 233/4892/14-к
Категорія: ст.ст. 27 ч.5, 289 ч.2, 260 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області об`єднані кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000263 та № 0001711, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іванопілля Костянтинівського району Донецької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 260 ч. 2, 27 ч. 5, 289 ч. 2 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06.02.2015 року /т. 1 а.п. 163-164/ з апеляційною скаргою звернувся заступник прокурора Донецької області ОСОБА_9 /т. 1 а.п. 176-179/, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання: за ч. 2 ст. 260 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. В решті вирок щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Апелянт вважає, що при призначенні покарання судом достатньо не враховано, що ОСОБА_7 вчинені тяжкі злочини у сфері громадської безпеки, які становлять підвищену суспільну небезпеку, при цьому, один з них, пов`язаний із його тривалою участю у діяльності незаконного збройного формування.

Також, на думку прокурора, судом не враховано, що обвинувачений, незважаючи на молодий та працездатний вік, не працює, соціально корисною працею не займається, не одружений, посередньо характеризується, соціально-сталих зв`язків не має, у зв`язку з чим, призначення останньому покарання з випробуванням, навіть за умови визнання ним вини, як вважає апелянт, є необґрунтованим.

Крім того, прокурор зазначив, що, призначаючи покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст. 75 КК України, суд послався на те, що останній щиро покаявся у вчиненні кримінального правопорушення, проте, ця обставина не може істотно знизити фактичний ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень і особливу ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності й утворює підставу для висновку про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено:

- за ст. 260 ч. 2 КК України до 3 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ст. ч. 5 ст. 27, ст. 289 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ст. 70 ч. 1 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: не виїжджати на постійне місце мешкання за межі України, повідомляти органи, що відають виконанням покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, про переміну місця мешкання та роботи; з`являтися на реєстрацію у вказані органи.

Запобіжний захід ОСОБА_7 змінений з утримання під вартою на особисте зобов`язання та він звільнений з-під варти негайно після проголошення вироку.

Як вказано у вироку суду, ОСОБА_7 05 травня 2014 року, в період часу з 21 години 00 хвилин до 23 години 00 хвилин, разом з невстановленими особами, які були одягнені в камуфляжну форму зеленого кольору з масками на обличчях і матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, діючи за попередньою між собою змовою, через паркан проникли на територію Костянтинівського РВ ГУ МВС України в Донецькій області, розташованого у м. Костянтинівка Донецької області по вул. Київській, 40, де розташований штрафний майданчик, на якому знаходились різноманітні автомобілі. Метою ОСОБА_7 було виконання ремонтних робіт автомобілів для подальшого оволодіння ними невстановленою групою осіб, тобто усунення перешкод незаконному оволодінню транспортного засобу. Серед таких автомобілів на штрафному майданчику знаходився ВАЗ 210994-20 державний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, який знаходився в несправному стані. Зазначений автомобіль 21 червня 2011 року був знайдений працівниками PEP Костянтинівського MB ГУВС України в Донецькій області на території м. Костянтинівка Донецької області з перебитим номером клейма кузову, вилучений та в подальшому згідно з Журналом затриманого транспорту Костянтинівського MB ГУМВС України в Донецької області 01.07.2011 року був поставлений на штрафний майданчик Костянтинівського РВ ГУМВС України в Донецькій області. Власник автомобіля при проведенні перевірки у порядку ст. 97 КПК України в редакції 1960 року, встановлений не був, у встановлений законом строк не вимагав його повернення, і цей транспортний засіб перейшов у власність територіальної громади, на території якого його знайдено. Знаходячись на території Костянтинівського РВ ГУ МВС України в Донецькій області, ОСОБА_7 разом з невстановленими особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, з метою полегшення незаконного заволодіння транспортним засобом виконав ремонтні роботи автомобіля ВАЗ 210994-20, 20007 року випуску чорного кольору, д/н НОМЕР_1 з перебитим номером клейма кузову НОМЕР_2 , тобто усунув перешкоди, чим сприяв незаконному заволодінню вищевказаним автомобілем.

На початку квітня 2014 року, на території Донецької області України, громадянином Російської федерації ОСОБА_10 та іншими невстановленими особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» було створено непередбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою, а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того, в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур ДНР, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва. Так, 12 квітня 2014 року члени непередбаченого законами України військового формування, особи яких не встановлені, виконуючи поставлені вищестоящим керівництвом злочинні завдання, із застосуванням автоматичної та іншої вогнепальної зброї, провели заздалегідь розроблену військову операцію та, здолавши опір співробітників правоохоронних органів України, захопили адміністративні будівлі та будівлі органів місцевого самоврядування у містах Дебальцеве, Краматорська, Дружківка та Слов`янська Донецької області. В квітні 2014 року, ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Костянтинівка Донецької області, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою участі у діяльності вищезазначеного збройного формування, увійшов до вказаного формування під командуванням ОСОБА_10 . Ознайомившись зі встановленими правилами поведінки, розпорядками, правами та обов`язками члена вказаного незаконного збройного формування, ОСОБА_7 дав свою згоду на їх дотримання та виконання, підтвердивши тим самим свої наміри на участь у збройному формуванні і виконанні його цілей та завдань. Для подальшої участі у незаконному збройному формуванні, невстановленою особою ОСОБА_7 було призначено на посаду бійця і передано йому у власне використання вогнепальну зброю автомат Калашникова з набоями та формений одяг. Продовжуючи протиправну діяльність, ОСОБА_7 , у період з квітня 2014 року по липень 2014 року, у вказаному незаконному збройному формуванні систематично виконував накази свого безпосереднього командира та здійснював визначені йому функції по чергуванню на блокпості №2 «Нафтобаза», розташованому на вуз. Залізничній у м. Костянтинівці Донецької області, здійснюючи при цьому контрольно-пропускний режим, перевірку транспорту та осіб, що проїздили через дані блокпости.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити, обвинуваченого та його захисника з запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши та матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Як свідчать матеріали судового провадження, обвинувачений визнаний судом винним за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 260 КК України, тобто в участі у діяльності не передбачених законами України збройних формуваннях, та ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 289 КК України за дії по сприянню незаконному заволодінню транспортним засобом за попередньою змовою в групі осіб, вчинені при обставинах, викладених у вироку, що в апеляційній скарзі, ані в частині встановлених судом фактичних обставин, ані в частині кваліфікації дій обвинуваченого, не оскаржується.

У зв`язку з тим, що зазначені обставини в апеляційному порядку не оскаржуються, вирок суду згідно з нормами ч.1 ст.404 КПК України переглядається в межах апеляційної скарги.

Згідно з вироком, суд своє рішення про призначення обвинуваченому покарання за вчинені злочини і остаточне за сукупністю вироків обґрунтував відповідно до вимог ст.65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості кожного із злочинів, всі обставини подій, а також щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, дані про особу обвинуваченого, у тому числі те, що він визнав вину, раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно. Згідно з обвинувальними актами, під час досудового розслідування обставин, які обтяжують покарання, встановлено не було, що врахував і суд.

За вчинені злочини суд призначив обвинуваченому покарання в межах санкцій, передбачених ч. 2 ст. 260 КК України та ч. 2 ст. 289 КК України і без конфіскації майна, остаточне покарання за сукупністю вироків згідно з ч.1 ст.70 КК України призначив шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Врахувавши обставини, покладені в обґрунтування призначених покарань, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе від відбування покарання і на підставі ст.75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги, призначене обвинуваченому покарання, як за вчинені злочини, так і остаточне за сукупністю злочинів, апелянтом фактично не оскаржується.

Заявивши в апеляційній скарзі вимоги про постановлення апеляційною інстанцією нового вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого із зазначенням, що його розмір є явно несправедливим через м`якість, апелянт просить призначити обвинуваченому покарання, як за вчинені злочини, так і остаточне за сукупністю злочинів, у виді позбавлення волі на такі ж строки і без додаткового покарання, тобто аналогічне тому виду і строкам, які призначив суд першої інстанції, що вказує на необґрунтованість апеляційної скарги та її вимог в цій частині.

В той же час апелянт просить скасувати вирок і в частині застосування норм ст.ст.75, 76 КК України, тобто звільнення обвинувачення від відбування покарання з випробуванням, яке вважає неправильним з підстав м`якості призначеного обвинуваченому покарання, що не узгоджується з нормами кримінального закону.

Нормами ч.1 ст. 75 КК України передбачено, що якщо суд, при призначенні покарання, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції своє рішення про застосування до призначеного обвинуваченому покарання норм.ст.ст.75, 76 КК України вмотивував, що в апеляційній скарзі не спростовано і не наведено переконливих доводів про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Так, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений вину визнає, щиро покаявся, має сім`ю, працює водієм в ФО-П ОСОБА_11 і це також підтверджується матеріалами судового провадження (т.1 а.п.145), здійснює догляд за своєю бабусею ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, на застосування ст.75 КК України до призначеного обвинуваченому покарання суд першої інстанції був зорієнтований прокурором, який брав участь під час судового розгляду, що підтверджується даними фіксації судового засідання.

Виходячи з викладеного та з урахуванням обставин вчинення злочинів, колегія суддів доходить висновку, що суд мав достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням, і по доводам апеляційної скарги не вбачає підстав для скасування вироку з постановленням нового.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Костянтинівського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3