ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-157кМ16 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-157КМ16 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 , ?
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2015 року

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця міста Фергана, Республіка Узбекистан, який проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 02 серпня 2013 року Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 1 ст. 213 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 213 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді штрафу 1765 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 30005 гривень.
Вироком вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість за ст. 213 КК України, не будучи зареєстрованим у встановленому законом порядку як суб`єкт господарювання, з 01 січня по 25 березня 2014 року на території власного домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , не маючи спеціального дозволу (ліцензії), одержання якої передбачено п. 26 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ч. 2 ст. 4 Закону України «Про металобрухт», використовуючи господарські напольні ваги, здійснював прийом не придатного для використання брухту чорного і кольорового металів.
Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 16 квітня 2015 року вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень і закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за відсутності у його діях складу кримінального правопорушення. В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на недоведеність наявності предмета злочину, тобто тієї обставини, що вилучені у засудженого речі були саме металобрухтом, а не придатними для прямого використання виробами з металу. Зокрема, на думку автора скарги, не знайшли належної оцінки показання у судовому засіданні свідка ОСОБА_8 про те, що вказані речі належали йому і залишалися у ОСОБА_6 для тимчасового зберігання. Посилається захисник і на неточне відображення у вироку показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 понятих при огляді домогосподарства засудженого, які фактично не підтвердили своєї присутності при вивезенні з місця події і зважуванні вилучених у ОСОБА_6 металевих виробів.

Заслухавши доповідь судді, думки засудженого та його захисника, які підтримали касаційні вимоги про скасування судових рішень та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , в зв`язку з відсутністю в його діях скаладу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.213 КК України, з`ясувавши позицію прокурора, який проти задоволення касаційної скарги заперечував, вказуючи на законність та обґрунтованість вироку та ухвали, які оскаржуються, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, він постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Крім іншого, в ньому належним чином викладено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_6 і визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 213 КК України, обґрунтовано на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

У ході судового розгляду були предметом ретельної перевірки і не знайшли свого підтвердження доводи захисту про те, що ОСОБА_6 прийому металобрухту не здійснював, лише ремонтував та виготовляв нові вироби з металу, а вилучені у нього металеві вироби та їх фрагменти засудженому не належали.
Спростовуючи відповідні доводи, суд першої інстанції зробив детальний аналіз поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказам в їх сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого дійшов обґрунтованих висновків про винуватість засудженого у здійсненні незаконних операцій з металобрухтом.
Мотивуючи свої висновки, суд послався, зокрема, на показання у судовому засіданні свідка ОСОБА_11 про здачу ним ОСОБА_6 у середині березня 2014 року непридатних для експлуатації виробів з металу як металобрухту приблизно за 50-60 гривень, зупинку його після цього працівником міліції та відібрання пояснень з даного приводу, показання свідка ОСОБА_12 про щоденний прийом засудженим металу від фізичних осіб до лютого 2014 року.

Зазначені свідчення узгоджувалися з даними досліджених судом протоколу огляду місця події та відеозаписом до нього про виявлення та вилучення за місцем проживання ОСОБА_6 двох напольних вагів, призначених для зважування вантажів при торгівельно-облікових і технологічних операціях, та брухту металів: чорного 5650 кг і кольорового 122 кг (а. с. 49-52, 76).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про металобрухт» металобрухт це непридатні для прямого використання вироби або частини виробів, які за рішенням власника втратили експлуатаційну цінність внаслідок фізичного або морального зносу і містять у собі чорні або кольорові метали чи їх сплави, а також вироби з металу, що мають непоправний брак, залишки чорних і кольорових металів і їх сплавів.

Незважаючи на втрату у справі речових доказів через неналежне їх зберігання, висновки суду про відповідність виявлених і вилучених у ОСОБА_6 предметів зазначеним критеріям підтверджені сукупністю інших доказів, зміст яких докладно наведений у вироку, і ґрунтуються на вимогах спеціального законодавства.

Зокрема, такі висновки підтверджені даними переглянутого у судовому засіданні відеозапису огляду місця події, на якому зафіксовано наявність у домоволодінні ОСОБА_6 значної кількості металевих виробів та їх фрагментів у стані, очевидно непридатному для їх використання за призначенням, а також звернення до засудженого кількох осіб з питань прийому металу. Сам ОСОБА_6 під час огляду не заперечував, що виявлені у нього предмети є металобрухтом, який він приймає від населення, та, намагаючись надати своїм діям законного вигляду, пред`явив працівникам міліції довіреність ТОВ «Астрон» про уповноваження його здійснювати від імені товариства певні дії щодо закупівлі у юридичних та фізичних осіб брухту та відходів кольорових металів (а. с. 54, 76).

З урахуванням наведених доказів у своїй сукупності, а також свідчень самого засудженого про купівлю ним металу у населення для власних потреб, судом обґрунтовано спростовані його ж показання про належність вилученого у нього металобрухту підприємству, представником якого є ОСОБА_8 , та показання свідка ОСОБА_8 про те, що всі вказані предмети є його особистими речами, вивезеними з дачі.

З дотриманням вимог ч. 3 ст. 374 КПК України суд виклав у вироку докладні та переконливі мотиви неврахування таких показань, звернувши увагу на їх істотні протиріччя між собою щодо походження металевих виробів, взаємовідносин ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , сумнівність знаходження у свідка на дачі особистих речей вагою понад 5 тонн, байдуже ставлення ОСОБА_8 до вилучення працівниками міліції майна, яке, за його словами, належало йому, неповідомлення свідком вказаної обставини правоохоронним органам і невжиття жодних заходів для повернення таких речей.

Доводи касаційної скарги щодо незгоди з даною судом оцінкою зазначених свідчень по суті стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

З цих же підстав не можуть бути взяті до уваги і посилання захисника на неповноту і неточність відображення у вироку показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 понятих при огляді домоволодіння ОСОБА_6 , щодо обставин вивезення з місця події і зважування вилученого металу.

Водночас, зазначені доводи і матеріали кримінального провадження не свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону у ході огляду місця події, протокол якого оформлений згідно з вимогами ст. 104 КПК України та підписаний понятими без жодних зауважень і застережень (а. с. 49-52).

Даним зазначеного протоколу суд дав належну оцінку у сукупності з показаннями у судовому засіданні свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , що, відповідно до технічного запису судового процесу, підтвердили свою фактичну участь як понятих у процесуальній дії, зафіксований у протоколі порядок її проведення і кількість вилученого у засудженого металобрухту, а також свідченнями самого ОСОБА_6 , який не заперечував вказаної у протоколі ваги металу, повідомляючи лише власну версію щодо його походження та призначення.
Враховуючи викладене, одержані у результаті огляду домоволодіння ОСОБА_6 дані обґрунтовано покладені в основу вироку як допустимі і достовірні докази.
Крім цього, згідно з диспозицією ст. 213 КК України, вага і вартість металобрухту, який є предметом даного злочину, не впливає на його правову кваліфікацію, і відповідно, на правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи касаційної скарги про непроведення вилучення у свідка ОСОБА_11 коштів, одержаних ним від ОСОБА_6 за металобрухт, і непред`явлення цьому свідку для впізнання зданих ним виробів з металу стосуються неповноти досудового розслідування, що, відповідно до ст. 438 КПК України, не може бути підставою для зміни або скасуванння судових рішень у касаційному порядку.

Водночас, вказані обставини не ставлять під сумнів достовірність і допустимість як доказів показань свідка ОСОБА_11 , покладених в основу вироку.

Як встановлено судом, ОСОБА_11 здавав ОСОБА_6 металобрухт до внесення відомостей про вчинене засудженим кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Враховуючи викладене, а також відсутність на той час передбаченого ст. ст. 234, 235, 237 КПК України дозволу на огляд чи обшук домоволодіння ОСОБА_6 , правоохоронні органи не мали законних підстав для проведення відповідних процесуальних дій і вилучення у ОСОБА_6 прийнятого від ОСОБА_11 металобрухту безпосередньо після здійснення такої операції, коли зберігалася можливість виявлення й ідентифікації її предметів. Крім цього, отримані ОСОБА_11 від ОСОБА_6 кошти не могли мати індивідуальних ознак, достатніх для їх ідентифікації як одержаних у результаті незаконної операції з металобрухтом.

Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги захисника вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_6 як особи, раніше судимої за ст. 213 КК України, у здійсненні операцій з брухтом чорних і кольорових металів без державної реєстрації та спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством, і правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 213 КК України.
Вирішення судом питання про призначення покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та у касаційній скарзі не оспорюється.
Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляційною скаргою захисника засудженого на вирок, ретельно перевірила викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а вирок та ухвала без зміни.
Керуючись ст.ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3