УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №295/8910/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 122 ч.1 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2015 року Апеляційний суд Житомирської області
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2015 року, -
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Донецьк, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого покрасчиком столярних виробів, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
засуджено за ст. 122 ч.1 КК України на 1 рік обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.
Відповідно ст. 76 ч.1 п. 3, 4 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Згідно вироку суду, ОСОБА_9 21.03.2015 року приблизно о 03 годині 30 хвилин знаходився з раніше невідомим йому ОСОБА_7 на вулиці на відстані близько 5 метрів від кафе «Маріо», розташованого в м. Житомир, вул. Київська, 13, де між ними під час розмови на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник словесний конфлікт. Під час даного конфлікту у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , реалізуючи який ОСОБА_9 , знаходячись навпроти ОСОБА_7 , кулаком правої руки наніс один удар в область голови ОСОБА_7 , від якого останній впав на землю. В результаті вдару кулаком в область голови ОСОБА_9 заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що не є небезпечним для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити в зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає про невірну оцінку судом показів свідків. Надає свою оцінку фактичним обставинам кримінального провадження та вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_9 наявний стан необхідної оборони, що виключає кримінальну відповідальність останнього.
Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, пояснення потерпілого ОСОБА_7 та міркування прокурора ОСОБА_6 в заперечення апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст. 121 КК України, але такому, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ст. 122 ч.1 КК України судом кваліфіковані вірно.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 винним себе визнав частково, вказав, що він дійсно наніс вдар потерпілому у щелепу у вказаний день і час, але діяв вимушено, оскільки він відчував загрозу своєму здоров`ю; суду пояснив, що у нього не було умислу на завдання потерпілому умисного тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, оскільки він вважав, що ОСОБА_7 хоче його вдарити, а тому наніс йому випереджальний вдар.
Заперечення обвинуваченим ОСОБА_9 своєї вини суд розцінив як захисну позицію з метою пом`якшення своєї участі.
Також, суд зазначив, що покази обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що у нього не було умислу на завдання потерпілому умисного тілесного ушкодження, спростовуються тим, що він завдав ОСОБА_7 удар з силою в область голови, яка є життєво важливим органом, що свідчить про те, що він усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій та можливість настання відповідних суспільно небезпечних наслідків, не розраховуючи при цьому на якісь конкретні обставини, які могли б їх відвернути.
Доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, які до того ж є аналогічними доводам сторони захисту в судових дебатах та були спростовані у вироку суду першої інстанції, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Так, оцінюючи показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , місцевий суд зазначив, що були допитані як свідки обвинувачення, так і свідки захисту. Вони дали пояснення щодо обставин, які бачили безпосередньо, їх пояснення послідовні і конкретні, не суперечливі, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами по справі, у показах вони не плуталися, відповідали впевнено.
Зокрема, свідок ОСОБА_17 спростував доводи обвинуваченого, що останній виходячи з кафе для розмови з потерпілим, на всяк випадок віддав йому пульт охорони для того, щоб ОСОБА_17 при необхідності викликав охорону. Оскільки пояснив, що пульт охорони йому віддав інший бармен. Також пояснив, що він бачив, що під час спілкування ніяких рухів з боку потерпілого, які б спонукали ОСОБА_9 захищатись, не було. Загрози для ОСОБА_9 він (свідок) не бачив, ОСОБА_7 на нього не замахувався. Свідок ОСОБА_18 пояснив, що він бачив, що під час спілкування ОСОБА_7 не замахувався на ОСОБА_9 , стояв розслаблений, а якщо б і замахнувся, то свідок це зміг би побачити. Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_13 в судовому засіданні стверджували, що потерпілий - лівша, а ліва рука була в полі зору свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . У суду були відсутні сумніви щодо правдивості наданих ними пояснень в цій частині, тому суд прийняв їх до уваги.
Також, суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 , крім показань свідків, підтверджується:
- протоколом огляду місця події від 20.04.2015 року із фототаблицею, яким встановлено, що місцем скоєння злочину є заасфальтована ділянка місцевості, розташована на відстані 5-ти метрів біля входу до приміщення кафе «Маріо» в м. Житомирі по вул. Київська, 13 (а.п.112-115);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 20.04.2015 року за участю обвинуваченого та протоколом проведення слідчого експерименту від 23.04.2015 року за участю потерпілого, в ході яких обвинувачений та потерпілий вказали час, місце, спосіб та механізм нанесення ударів (а.п.116-124);
- висновком експерта № 632 від 27.03.2015 року та №821 від 24.04.2015 року встановлено, що виявлений у потерпілого ОСОБА_7 двобічний перелам нижньої щелепи відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, як такий, що не є небезпечний для життя, але призвів до тривалого розладу здоров`я, утворився від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо внаслідок нанесення удару кулаком в обличчя (а.п. 107, 126).
Проаналізувавши сукупність зібраних доказів, місцевий суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за яке його засуджено доведена повністю.
Кримінальне правопорушення ОСОБА_9 вчинив на ґрунті раптово виниклої неприязні до потерпілого в ході словесного конфлікту.
З висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.
Доводи апеляційної скарги про те, що в діях обвинуваченого ОСОБА_9 наявний стан необхідної оборони нічим об`єктивно не підтверджуються.
Відповідно до ч.1 ст. 36 КК України стану необхідної оборони обов`язково має передувати суспільно-небезпечне посягання на охоронювані законом права та інтереси особи, яка захищається, і це посягання має бути реальним та дійсним.
Твердження апелянта спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, яким судом була надана належна оцінка.
Так, свідки ОСОБА_18 і ОСОБА_17 пояснили, що спостерігали за потерпілим і обвинуваченим, обидва свідка стверджували, що потерпілий не замахувався на обвинуваченого і не створював загрози його життю. Підстав недовіряти показам свідків в судовому засіданні не було встановлено. Потерпілий ОСОБА_7 також пояснив, що нікого бити не збирався. Тому до показань обвинуваченого ОСОБА_9 , що він захищався від загрози з боку потерпілого місцевий суд поставився критично, оскільки вони суперечать доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Фактично були відсутні обставини необхідної оборони, при яких мало місце реальне та дійсне суспільно-небезпечне посягання на обвинуваченого ОСОБА_9 , для негайного відвернення чи припинення якого необхідно було завдати шкоди потерпілому ОСОБА_7 .
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що існувала реальна загроза заподіяння шкоди ОСОБА_21 з боку потерпілого ОСОБА_7 безпідставні, оскільки жодних доказів існування такої реальної загрози не встановлено.
Досліджені і прийняті судом докази, характер тілесних ушкоджень, сила удару у життєво важливий орган - голову свідчать про наявність у обвинуваченого ОСОБА_9 умислу на спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_9 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України в межах санкції статті за якою його засуджено. Судом враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога і психіатра не перебуває, за колишнім місцем роботи характеризується позитивно, працевлаштований та призначено покарання у виді обмеження волі, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому, враховуючи тяжкість злочину, особу винного, який засуджується вперше, обставини вчинення злочину, поведінку та позицію потерпілого, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та застосував ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього певних обов`язків, відповідно до ст. 76 КК України.
З вищенаведеними висновками місцевого суду погоджується і апеляційний суд та, з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, відсутності істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б безумовно тягнули за собою скасування судового рішення, не вбачає підстав для скасування вироку суду.
На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_9 слід залишити без зміни.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Богунського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2015 року щодо ОСОБА_9 - без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Судді: