Справа №487/2370/15-к 28.12.2015
Провадження №11-кп/784/900/15
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2015 року м.Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі :
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь у кримінальному провадженні, ОСОБА_4 , на вирок Заводського районного суду м.Миколаєва від 04 листопада 2015 року відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Миколаєва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого за ст. 121 ч.1 КК України,
обвинуваченого ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:
1.Короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 засудженим за ч.1 ст.121 КК України до 5 років позбавлення волі.
Вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим в скоєні злочину, передбаченого ст.121 ч.1 КК України з призначенням покарання у виді 5 років
Провадження № 11-кп/784/900/15 Головуючий суду першої інстанції: ОСОБА_9
Категорія: ст.121 ч.1 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України він звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки. На підставі ст.76 КК України ОСОБА_5 зобов`язаний: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавцій інспекції.
Цивільний позов прокурора Заводського району м.Миколаєва до ОСОБА_5 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого - залишено без розгляду.
2. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує, що вирок в частині призначення покарання ОСОБА_5 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у безпідставному застосуванні судом ст.75 КК України. Посилається на те, що суд не достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів та не врахував тяжких наслідків, що настали для здоров`я потерпілого ОСОБА_10 , який повністю втратив слух та, будучи інвалідом 3 групи, отримав 2 групу інвалідності, а також позицію потерпілого про те, що він не вірить у щире каяття обвинуваченого. На думку прокурора, наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 та враховані судом, а саме: щире каяття, визнання вини та часткове відшкодування витрат на лікування не є достатньою підставою для звільнення останнього від відбування покарання.
3. Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , вважає вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Посилається на те, що суд при призначенні покарання обгрунтовано врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який раніше не судимий та характеризується за місцем проживання і роботи позитивно. Також вважає, що суд правильно врахував те, що ОСОБА_5 свою вину визнав і щиро розкаявся, добровільно частково відшкодував витрати на лікування потерпілому та повністю відшкодував витрати на його лікування за позовом прокурора. За таких обставин, захисник вважає, що суд обгрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
4.Встановлені судом першої інстанції обставини.
Згідно вироку суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 17.10.2014 року, близько 15 год., перебуваючи у приміщенні Миколаївської обласної станції переливання крові, розташованому по вул. Радіо, 2 в м. Миколаєві, розпочав конфлікт з ОСОБА_10 , в ході якого у ОСОБА_5 виник злочинний умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 в коридорі на першому поверсі за вищевказаною адресою підійшов до ОСОБА_10 та наніс йому декілька ударів руками та ногами по голові та тулубу, в результаті чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
4. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали та положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляції і просили залишити вирок суду першої інстанції без зміни, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин встановлених судом першої інстанції, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, які викладені у вироку.
Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ст.121 ч.1 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Фактичні обставини справи, доведеність винуватості та кваліфікація дій обвинуваченого, сторонами кримінального провадження не оспорюються.
Разом з тим, доводи прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання, є слушними.
Так, відповідно до вимог ст.75 КК України, при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суд повинен враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, які дають підстави дійти висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання.
Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання необхідно, належним чином мотивувати у вироку.
Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався.
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, суд не в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки та не надав належної оцінки фактичному ставленню обвинуваченого до скоєного.
Так, при призначенні покарання ОСОБА_5 судом враховано дані, що характеризують особу обвинуваченого, а також обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, визнання вини, добровільне часткове відшкодування витрат на лікування потерпілого.
Проте, суд хоча й послався, але не достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів та формально врахував характер суспільної небезпеки вчиненого злочину.
Крім того, суд не врахував тяжкі наслідки, що настали для здоров`я потерпілого в результаті дій обвинуваченого.
Так, відповідно до висновків судово-медичних експертиз, потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тяжка черепно-мозкова травма у вигляді множинних саден обличчя, забій м`яких тканин обличчя та голови, гематоми в лівій завушній області, втиснутого переламу правої скроневої кістки з гемосінусітом, посттравматичного невриту лівого виличного нерву з лагофтальмом, переламу луски лівої скроневої кістки з субарахноїдальним крововиливом в ліву скроневу область і пневмоцефалією, забій головного мозку 2 ступеня, забій грудної клітини. За ступенем тяжкості тяжка черепно-мозкова травма відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознаками небезпеки для життя; забої грудної клітини відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, кожний.
Як слідує з показань потерпілого ОСОБА_10 , наданих в судовому засіданні суду першої інстанції, він мав інвалідність 3 групи у зв`язку із повною втратою слуху. Спілкувався за допомогою жестів та письмово.
Після нанесення потерпілому ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, він проходив тривале лікування і його стан здоров`я значно погіршився. У потерпілого не закривається ліве око, він вимушений весь час застосовувати краплі - штучну сльозу, у нього погіршилася артикуляція, що негативно вплинуло на повсякденне життя, наявний парез виличного нерва, який потребує постійного лікування.
Вказані обставин щодо погіршення стану здоров`я потерпілого ОСОБА_10 підтверджені медичними документами.
Таким чином, при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням судом взагалі не було враховано тяжких наслідків, що настали для здоров`я потерпілого та його позицію про те, що обвинувачений не розкаявся у скоєному, а тому він наполягав на призначенні йому реального покарання у виді позбавлення волі.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 вказував, що визнає свою вину та розкаюється у скоєному, однак колегія суддів вважає, що така поведінка ОСОБА_5 є формальною, оскільки щире каяття передбачає визнання особою факту вчинення злочину, дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль та осуд своєї поведінки, що фактично відсутнє в діях та поведінці обвинуваченого.
Що стосується даних про особу і сімейний стан обвинуваченого ОСОБА_5 , то хоча в матеріалах провадження і є його позитивні характеристики з місця проживання, роботи та спілки ветеранів ОСОБА_11 , до якої він вступив і являється членом з 31.08.2015 року, то, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки, які настали від дій обвинуваченого, його поведінку після скоєного злочину, колегія суддів вважає, що ці обставини не є такими, що дають підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання.
Наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого - визнання вини та часткове відшкодування витрат на лікування потерпілого також не є достатньою підставою для звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
Посилання обвинуваченого на те, що він перебуває у цивільному шлюбі та утримує дитину співмешканки, матеріалами провадження не підтверджуються і таких даних апеляційному суду не надано.
Що стосується призначеного покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке є мінімальним покаранням відповідно до санкції ч.1 ст.121 КК України, і призначено з урахуванням особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують покарання, то в цій частині вирок суду першої інстанції учасниками провадження не оскаржується.
Колегія суддів вважає, що призначене покарання у виді позбавлення волі на вказаний строк є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і попередження скоєння ним нових злочинів.
Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 420 КПК України, у зв`язку із безпідставним звільненням від відбування покарання, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.
В іншій частині вирок суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.405,407,420 КПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у кримінальному провадженні, - задовольнити.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2015 року відносно ОСОБА_5 в частині звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення цього вироку до виконання.
Вирок апеляційного суду може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3