Справа № 462/8320/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/68/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0002715 від 16.08.2014 р. про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Вільховець Перемишлянського району Львівської області, українки, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, неодруженої, непрацюючої, яка зареєстрована і проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року, -

встановила:
вироком Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, і призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання із випробуванням протягом іспитового строку тривалістю два роки.

Зобов`язано ОСОБА_6 , відповідно до ст.76 КК України, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 16.08.2014 року близько 01.30 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем проживання в квартирі на АДРЕСА_1 , в ході конфлікту, що раптово виник між нею та її співмешканцем ОСОБА_9 , кухонним ножем, яким різала продукти, умисно нанесла останньому один удар в ліву половину грудної клітки. Після цього ОСОБА_6 залишила місце події, а потерпілий ліг спати і вранці, виявивши у себе на одязі кров, викликав швидку медичну допомогу.

При ухваленні вироку, суд першої інстанції вказав, що згідно обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що вона своїми умисними діями намагалася скоїти умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, однак не змогла довести свій злочинний умисел до кінця, з причин, які не залежали від її волі, тобто вчинила злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Виходячи з положень кримінального закону при відмежуванні замаху на умисне вбивство (ст.15, ч.1 ст.115 КК України) від умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (ч.1 ст.121 КК України), необхідно враховувати спрямованість умислу і ставлення винної особи до наслідків свого діяння. Крім того, необхідно брати до уваги, що відповідно до ст.15 КК України та п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, але такі наслідки не настали з незалежних від неї причин.

При цьому питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним у цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Під час судового розгляду достовірно встановлено, що обвинувачена перебувала із потерпілим у фактичних шлюбних стосунках, станом на 16.08.2014 року вони прожили разом близько трьох років, між ними не було неприязні, конфлікт виник спонтанно, на побутовому ґрунті, його розпочав потерпілий під час спільного вживання з обвинуваченою алкогольних напоїв, при цьому він завдав ОСОБА_6 два удари в голову, а кухонний ніж опинився в руках ОСОБА_6 випадково, удар був одиничний і завданий неприцільно. Одразу ж після завдання цього удару обвинувачена припинила свої протиправні дії і, враховуючи те, що ОСОБА_9 продовжував скандалити, залишила квартиру, а потерпілий, як сам стверджує, ліг спати і зранку самостійно викликав швидку медичну допомогу.

Разом із тим необхідно звернути увагу, що у квартирі обвинувачена і потерпілий знаходились самі, після першого удару ножем ОСОБА_6 припинила нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, бачила, що потерпілий залишився живий, і за наявності можливості довести умисел на вбивство до кінця не робила спроб повторно нанести удар чи в інший спосіб продовжити злочинні дії.

Потерпілий ОСОБА_9 , як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду пояснював, що, виходячи з поведінки ОСОБА_6 , вона його вбивати не збиралася.

ОСОБА_6 наполягала на тому, що у неї був відсутній умисел на убивство потерпілого, вона, беручи зі столу ніж, лише хотіла налякати ОСОБА_9 , максимум поранити руку. Такі показання є послідовними, узгоджуються з показаннями потерпілого і не спростовуються іншими дослідженими доказами.

Локалізація тілесного ушкодження та знаряддя його нанесення у сукупності з характером та послідовністю дій, вчинених обвинуваченою щодо потерпілого, вказують на те, що ОСОБА_6 , вчиняючи протиправні дії щодо ОСОБА_9 , не діяла з прямим умислом на позбавлення потерпілого життя, у зв`язку з чим кваліфікувати її дії як замах на умисне вбивство неможливо.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України є невірною, її дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України, як вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що є повністю доведеним.

Внаслідок дій ОСОБА_6 , потерпілий отримав колото-різане проникаюче поранення лівої половини грудної клітки з ушкодженням серцевого м`язу, що відноситься до категорії тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

На вирок суду прокурор ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржуваний вирок з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначення покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі терміном на 7 років.
В обґрунтування вказує, що виходячи зі ст. 15 КК України та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, але такі наслідки не настали з незалежних від неї причин.
При цьому питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим.
Зазначає, що суд дійшовши висновку, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки, вчиняючи протиправні дії щодо ОСОБА_9 , обвинувачена не діяла з прямим умислом на позбавлення потерпілого життя, не врахував усі встановлені під час судового розгляду обставини кримінального правопорушенні. Зокрема, відповідно до висновку судово - медичного експерта № 367/14 від 20.08.2014 у ОСОБА_9 виявлено одне проникаюче поранення лівої половини грудної клітки з ушкодженням серцевого м`язу, котре заподіяне колюче - ріжучим чи подібним на нього знаряддям. Крім того, ОСОБА_6 , усвідомлюючи характер та локалізацію нанесених тілесних ушкоджень, після вчинення кримінального правопорушення залишила місце події, при цьому не вживши жодних заходів для надання медичної допомоги ОСОБА_9 . Водночас, свої злочинні дії ОСОБА_6 до кінця не довела з причин, що залежали від її волі, оскільки потерпілому вчасно було надано першу медичну допомогу.
Наголошує на тому, що вчиняючи протиправні дії щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_6 діяла з прямим умислом на позбавлення потерпілого життя, оскільки усвідомлюючи, що внаслідок нанесення удару ножем в серце ОСОБА_9 з невідворотністю настане смерть потерпілого, умисно залишила місце вчинення злочину. Отже, дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
На апеляційну скаргу прокурора адвокат ОСОБА_8 подав заперечення та просить таку залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 09.11.2015 р. Відносно ОСОБА_6 без змін.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу адвоката, обвинуваченої, потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженої ОСОБА_6 у нанесенні потерпілому ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження за обставин встановлених судом відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені та достатньо викладені судом у вироку.
Такі висновки суді першої інстанції в цілому відповідають фактичним даним, які містяться в наступних джерелах доказів:
показах обвинуваченої ОСОБА_6 в судовому засіданні про те, що вона з ОСОБА_9 близько трьох років проживає в належній їй квартирі на АДРЕСА_2 ніч на 16.08.2014 р. її співмешканець повернувся випивший до дому, з ним вони ще випили, розгорівся конфлікт, шарпанина, ОСОБА_9 вдарив її в голову, після цього вона схопила ніж, яким розрізала продукти, маючи намір злякати його нанесла один удар;
- показах потерпілого ОСОБА_9 , який повідомив, що в процесі сварки він наніс ОСОБА_6 удари в голову, продовжуючи сваритись ОСОБА_6 вдарила його, болі після удару він не відчув, дивився телевізор, а ОСОБА_6 пішла з хати. Жодних претензій до ОСОБА_6 він не має, вони продовжують проживати разом;
- висновку судово-медичної експертизи № 367 від 20.08.2014 р. і додаткової судово-медичної експертизи № 509/14 від 10.11.2014 р., де у ОСОБА_9 було виявлено одне проникаюче лівої половини грудної клітки з ушкодженням серцевого м`язу, котре заподіяне колючо-ріжучим чи подібним до нього знаряддям та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження;
- даних, що містяться в протоколі огляду місця події від 16.08.2014 р., протоколі проведення слідчого експерименту де ОСОБА_6 показала механізм нанесення удару, розповіла про обставини та мотиви вчинення таких дій, що відповідають показам даних нею в судовому засіданні.
Інших зібраних і наведених у вироку суду першої інстанції доказах, у яких відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України докладно викладені об`єктивні дані на підтвердження встановлених судом обставин, розкритий зміст кожного з них, при цьому кожному з цих доказів і усім їм у сукупності надана належна оцінка, на підставі якої далі обґрунтовані висновки про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 121 КК України.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_6 пояснила, що 16.08.2014 р. між нею та потерпілим відбувся конфлікт. Беручи ніж зі столу вона хотіла налякати ОСОБА_9 , не бачила куди наносить удар, хотіла в руку, після удару потерпілий спілкувався з нею, потім вона пішла з квартири та сиділа на вулиці на лавці, щоб далі не загострювати конфлікт. Крові відразу не побачила. Між нею та потерпілим це був перший конфлікт, коли потерпілий побив її.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що в цей день на роботі він випив, прийшовши додому продовжив пити з обвинуваченою, він наказав обвинуваченій принести ще йому горілки, але вона відмовилась, за що він її вдарив два рази, вона також у відповідь вдарила його, після чого він ліг спати, а обвинувачена десь пішла. Коли встав побачив кров, викликав швидку. Вважає, що наміру вбивати у обвинуваченої не було, бо якби вона хотіла, то б вбила його. Це була її реакція на те, що він вдарив її. З покаранням, яке призначене судом першої інстанції погоджується, обвинувачена повністю сплатила його лікування, претензій до неї немає.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України є невірною, її дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України, як вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що є повністю доведеним.

Ті обставини, на які в апеляційній скарзі покликається прокурор, як на підставу скасування вироку, повністю враховані судом першої інстанції при винесенні вироку.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Виходячи з положень кримінального закону при відмежуванні замаху на умисне вбивство (ст.15, ч.1 ст.115 КК України) від умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (ч.1 ст.121 КК України), необхідно враховувати спрямованість умислу і ставлення винної особи до наслідків свого діяння. Крім того, необхідно брати до уваги, що відповідно до ст.15 КК України та п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, але такі наслідки не настали з незалежних від неї причин.

При цьому питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним у цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції достовірно встановлено, що обвинувачена перебувала із потерпілим у фактичних шлюбних стосунках, станом на 16.08.2014 року вони прожили разом близько трьох років, між ними не було неприязні, конфлікт виник спонтанно, на побутовому ґрунті, його розпочав потерпілий під час спільного вживання з обвинуваченою алкогольних напоїв, при цьому він завдав ОСОБА_6 два удари в голову, а кухонний ніж опинився в руках ОСОБА_6 випадково, удар був одиничний і завданий неприцільно. Одразу ж після завдання цього удару обвинувачена припинила свої протиправні дії і, враховуючи те, що ОСОБА_9 продовжував скандалити, залишила квартиру, а потерпілий, як сам стверджує, ліг спати і зранку самостійно викликав швидку медичну допомогу.

Крім цього, у квартирі обвинувачена і потерпілий знаходились самі, після першого удару ножем ОСОБА_6 припинила нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, бачила, що потерпілий залишився живий, і за наявності можливості довести умисел на вбивство до кінця не робила спроб повторно нанести удар чи в інший спосіб продовжити злочинні дії.

Локалізація тілесного ушкодження та знаряддя його нанесення у сукупності з характером та послідовністю дій, вчинених обвинуваченою щодо потерпілого, вказують на те, що ОСОБА_6 , вчиняючи протиправні дії щодо ОСОБА_9 , не діяла з прямим умислом на позбавлення потерпілого життя, у зв`язку з чим кваліфікувати її дії як замах на умисне вбивство неможливо.

Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що обвинувачена ОСОБА_6 мала намір на вбивство, однак свої дії до кінця не довела з причин, що залежали від її волі, оскільки потерпілому вчасно було надано першу медичну допомогу, спростовуються як показами самої обвинуваченої, так і показами потерпілого, який в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ствердив, що після нанесення йому удару він спілкувався з ОСОБА_6 , ліг спати, а вона жодних дій спрямованих на позбавлення його життя не вчиняла, хоча мала реальну можливість.

Відносно правильності призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що суд першої інстанції призначив таке обвинуваченій відповідно до вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого нею злочину, особи винної, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначене районним судом покарання обвинуваченій ОСОБА_6 на переконання колегії суддів, буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок в апеляційному порядку не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів, визнає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовують правильних висновків суду й приходить до висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок без змін.

На підставі наведеного керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів ,-

ухвалила :
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4