11.06.2013 Справа № 2605/5959/12
Унікальний №2605/5959/12
Порядковий № 1/756/31/13
П О С Т А Н О В А

10 червня 2013 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Літвінова В.Є.,

при секретарі - Коломієць-Лакизюк Л.В.,

за участю прокурора - Юрлової О.О.

за участю захисників - ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю потерпілих - ОСОБА_3, ОСОБА_4

за участю представників потерпілих - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Калінковичі, Гомельської області, Республіки Білорусь, білоруса, громадянина України, освіта вища, працюючого директором ТОВ "Освіта України", не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_6, працюючи директором ТОВ "Освіта України", здійснив грубе порушення законодавства про працю при наступних обставинах:

Відповідно до протоколу установчих зборів ТОВ "Освіта України" від 06.08.2004 року та на підставі наказу № 1-К від 11.08.2004 року, ОСОБА_6 приступив до виконання обов'язків директора ТОВ "Освіта України".

02.07.2010 року Загальними зборами учасників ТОВ "Освіта України" (протокол № 2 Загальних зборів учасників) затверджено статут ТОВ "Освіта України" (нова редакція).

Відповідно до Статуту ТОВ "Освіта України", виконавчим органом Товариства є Директор, до повноважень якого належать усі питання діяльності ТОВ "Освіта України", у тому числі: прийом на роботу і звільнення з роботи трудового колективу Товариства, вирішує питання стимулювання праці, видає накази та розпорядження, обов'язкові для трудового колективу Товариства.

Відповідно до Господарського Кодексу України директор ТОВ "Освіта України" ОСОБА_6 мав право здійснювати свою господарську діяльність на підставі вільного вибору видів підприємницької діяльності, самостійного формування програм діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, яка вироблятиметься, залучення матеріально-технічних, фінансових, а також інших видів ресурсів, використання яких не звужене законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону, мав право вільного найму працівників, здійснював діяльність на підставі комерційного розрахунку та власного ризику, мав право вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів передбачених законом, самостійного здійснення зовнішньоекономічної діяльності, використанні належної йому частки валютної виручки на свій розсуд. Крім цього, ОСОБА_6 здійснюючи свою підприємницьку діяльність мав право укладати з громадянами договори про використання їх праці. При укладенні трудового договору (контракту, угоди), ОСОБА_6 був зобов'язаний забезпечувати відповідні і безпечні умови праці, оплату праці не нижче від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України.

Крім того, ОСОБА_6 виконував інші функції, будучи директором ТОВ "Освіта України", яке має право використовувати найману працю інших громадян.

Так, ОСОБА_6, виконуючи свої службові обов'язки здійснював поліграфічну та видавничу діяльність у ТОВ "Освіта України" за адресою: АДРЕСА_1.

Одночасно, ОСОБА_6, виконуючи свої службові обов'язки, на початку січні 2009 року, перебуваючи за адресою АДРЕСА_1, в приміщенні ТОВ "Освіта України", фактично допустив до виконання роботи, менеджером по роботі з авторами на ТОВ "Освіта України", ОСОБА_3, який, з метою офіційного оформлення його на роботу, у свою чергу надав ОСОБА_6 заяву про прийняття на роботу та свою трудову книжку.

Однак, ОСОБА_6, перебуваючи за адресою АДРЕСА_1, в приміщенні ТОВ "Освіта України", не переслідуючи мети юридично-законного оформлення ОСОБА_3 на роботі і, діючи виключно навмисне, грубо порушуючи законодавство про працю, не зробив ніяких дій для офіційного оформлення ОСОБА_3 на роботі (підприємстві), використовував працю найманого працівника ОСОБА_3 без належного оформлення і сплати відповідних загальнообов'язкових державних соціальних платежів, що в свою чергу спричинило незарахування трудового стажу та соціальну незахищеність вищевказаного співробітника.

Так, згідно з ч. 1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", якою передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах і організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності і господарювання та ч. 3 ст.56 вищезгаданого Закону, якою передбачено, що також до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота відповідно до цивільно-правових угод за умови сплати страхових внесків.

Крім того, згідно з ст. 48 Кодексу Законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. У трудову книжку заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації, відомості про стягнення до неї не заносяться.

У цей же час, згідно зі ст. 24 Кодексу Законів про працю України, при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Однак, ОСОБА_6, грубо порушуючи законодавство про працю, у порушенні вищезазначених норм законодавства, а саме ст. 24, ст. 24-1, ст. 48 Кодексу законів про працю України, ч. 1,3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", навмисне не видав наказ про допуск ОСОБА_3 до виконання своїх трудових обов'язків, не зробив запис у трудовій книжці ОСОБА_3, як про прийняття його на роботу, так і про його звільнення з підприємства, хоча останній працював у ТОВ "Освіта України" директором, якого являється ОСОБА_6 по червень 2009 року, не сплачував грошові кошти до Пенсійного Фонду України, Фонду соціального страхування на випадок безробіття, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

У результаті своїх умисних дій ОСОБА_6, грубо порушив права ОСОБА_3, які передбачені ч. 4 ст. 43 Конституції України, а саме те, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від встановленого Законом рівня. Ст.2 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу з фізичною особою. ОСОБА_6 грубо порушив право на відпочинок, відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на безпечні та здорові умови праці, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків встановлених законодавством та інші права, встановлені законодавством. Так, ч.1 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", якою передбачено те, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах і організаціях, і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності і господарювання та ч. 3 ст.56 вищезгаданого Закону, якою передбачено, що також до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота відповідно до цивільно-правових угод за умови сплати страхових внесків.

Крім того, ОСОБА_6, виконуючи свої службові обов'язки, 16.04.2010 року, перебуваючи за адресою АДРЕСА_1, в приміщенні ТОВ "Освіта України", фактично допустив до виконання роботи, верстальника та випускаючого редактора на ТОВ "Освіта України", ОСОБА_4, який, з метою офіційного оформлення його на роботу, у свою чергу надав ОСОБА_6 заяву про прийняття на роботу та свою трудову книжку.

Однак, ОСОБА_6, перебуваючи за адресою АДРЕСА_1, в приміщенні ТОВ "Освіта України", не переслідуючи мети юридично-законного оформлення ОСОБА_4 на роботі і, діючи виключно навмисне, грубо порушуючи законодавство про працю, не зробив ніяких дій для офіційного оформлення ОСОБА_4 на роботі (підприємстві), використовував працю найманого працівника ОСОБА_4 без належного оформлення і сплати відповідних загальнообов'язкових державних соціальних платежів, що в свою чергу спричинило незарахування трудового стажу та соціальну незахищеність вищевказаного співробітника.

Так, згідно з ч. 1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", якою передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах і організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності і господарювання та ч. 3 ст.56 вищезгаданого Закону, якою передбачено, що також до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота відповідно до цивільно-правових угод за умови сплати страхових внесків.

Крім того, згідно з ст. 48 Кодексу Законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. У трудову книжку заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації, відомості про стягнення до неї не заносяться.

У цей же час, згідно зі ст. 24 Кодексу Законів про працю України, при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Однак, ОСОБА_6, грубо порушуючи законодавство про працю, у порушенні вищезазначених норм законодавства, а саме ст. 24, ст. 24-1, ст. 48 Кодексу законів про працю України, ч. 1,3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", навмисне не видав наказ про допуск ОСОБА_4 до виконання своїх трудових обов'язків, не зробив запис у трудовій книжці ОСОБА_4, як про прийняття його на роботу, так і про його звільнення з підприємства, хоча останній працював у ТОВ "Освіта України" директором, якого являється ОСОБА_6 по 11.06.2010 року, не сплачував грошові кошти до Пенсійного Фонду України, Фонду соціального страхування на випадок безробіття, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

У результаті своїх умисних дій ОСОБА_6, грубо порушив права ОСОБА_4, які передбачені ч. 4 ст. 43 Конституції України, а саме те, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від встановленого Законом рівня. Ст.2 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу з фізичною особою. ОСОБА_6 грубо порушив право на відпочинок, відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на безпечні та здорові умови праці, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків встановлених законодавством та інші права, встановлені законодавством. Так, ч.1 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", якою передбачено те, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах і організаціях, і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності і господарювання та ч. 3 ст.56 вищезгаданого Закону, якою передбачено, що також до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота відповідно до цивільно-правових угод за умови сплати страхових внесків.

Під час розгляду справи, до закінчення судового слідства судом було поставлено на обговорення питання про закриття кримінальної справи відносно підсудного ОСОБА_6 на підставі ст. 49 КК України - у зв'язку з закінченням строків давності.

Потерпілі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_5 заперечували проти закриття кримінальної справи, оскільки, на їх думку необхідно врахувати ч. 2 ст. 49 КК України, оскільки підсудний ухилявся від слідства, внаслідок чого був оголошений у розшук, а згідно ч. 2 ст. 49 КК України перебіг строків давності відновлюється з дня з'явлення або затримання підсудного.

Прокурор, підсудний ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_1 просили закрити кримінальну справу, так як злочин, в якому обвинувачується підсудний є злочином невеликої тяжкості, та з моменту його вчинення строки притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені ст. 49 КК України сплинули.

Вислухавши думки сторін, дослідивши матеріали кримінальної справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 12 КК України злочин, який інкримінується ОСОБА_6 є злочином невеликої тяжкості.

Згідно ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 11-1 КПК України (в редакції 1960 р.), суд, за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 49 КК України закриває кримінальну справу у зв'язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Згідно ч. 1 ст. 282 КПК України, якщо під час судового розгляду справи будуть встановлені підстави для закриття справи, передбачені ст. 11-1 КПК України, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду і висновок прокурора, своєю мотивованою ухвалою, а суддя постановою, закриває справу.

З огляду на викладене, враховуючи, що з моменту вчинення підсудним ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину невеликої тяжкості строки притягнення до кримінальної відповідальності сплили, суд вважає за необхідне закрити кримінальну справу відносно ОСОБА_6 у зв'язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Керуючись ст.ст. 11-1, 282 КПК України (в редакції 1960 р.), суд,-

п о с т а н о в и в :

Звільнити ОСОБА_6, що обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальну справу стосовно нього закрити.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання до набрання постановою законної сили - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом семи діб з дня її винесення.

Суддя В.Є.Літвінов