"19" січня 2016 р. Справа № 363/22/16-к
УХВАЛА

Іменем України

19 січня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001546 щодо ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України,

встановив:
прокурор висловилася щодо призначення судового розгляду за участю його сторін зазначених в обвинувальному акті. Також просила продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому в зв`язку із збереженням ризиків його ухилення від суду й продовження вчинення кримінальних правопорушень.

Представник потерпілого з прокурором погодився.

Обвинувачений клопотань не мав, проти призначення судового розгляду не заперечував, висловився про передачу його на поруки своїй матері.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України, орган досудового слідства належно не встановив конкретний спосіб заволодіння транспортним засобом потерпілого, не викликав детальні обставини за яких це сталося.

При цьому поняття заволодіння транспортним засобом є загальним і потребує конкретизації, тобто визначення способу заволодіння в кожному конкретному випадку.

Зокрема, в обвинуваченні слід обов`язково зазначити, які дії вчинив обвинувачений для проникнення в салон автомобіля й отримання можливості керувати ним, шляхом запуску двигуна або ж буксирування чи завантаження на інший транспортний засіб, за допомогою ключів від автомобіля чи інших засобів, з місця стоянки автомобіля чи під час його руху тощо.

Крім того таке заволодіння може бути вчинено таємно чи відкрито, із застосуванням насильства або погроз, шляхом обману чи зловживання довірою.

Також у справі не встановлено і того, в якому напрямку рухався на автомобілі обвинувачений після заволодіння ним.

Разом з тим в обвинуваченні відсутня вказівка й обґрунтування заподіяння потерпілому саме реальних збитків у значному розмірі, як це передбачено ч. 2 і приміткою 3 ст. 289 КК України.

Відсутність вказаних обставин й не визначення способу заволодіння транспортним засобом, разом з посилання на те, що автомобіль поїхав у невідомому напрямку є недостатньо визначеним з точки зору вищевказаних вимог Закону і свідчить про неналежне встановлення події злочину.

Не зазначено в обвинуваченні й мотиву вчинення таких дій обвинуваченим, який залежно від встановленого може бути корисним, тобто спрямованим на незаконне остаточне привласнення чужого автомобіля або ж такі дії вчинено обвинуваченим у зв`язку з незаконним тимчасовим використанням транспортного засобу для разової поїздки на ньому.

Всі викладені вище обставини складають об`єктивну й суб`єктивну сторону злочину, підлягають обов`язковому доказуванню в ході кримінального провадження та в разі визнання особи винуватою мають бути обов`язково зазначені в змісті вироку (ч. 3 ст. 374 КПК України).

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України).

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної сторони даного злочину.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

Підсумовуючи викладене, з названих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, який закінчується 23.01.2016 року, суд звертає увагу наявність ризиків ухилення обвинуваченого від суду й продовження вчинення кримінальних правопорушень, які все ще зберігають свою актуальність по справі і виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Вказаний висновок обумовлений такими обставинами: ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого умисного злочину, який він вчинив під час іспитового строку, будучи 11.08.2015 року вже засудженим за вчинення іншого умисного злочину, при цьому обвинувачений власної сім`ї, утриманців, постійного місця роботи й стабільного законного джерела доходів не має, дані про його суспільно-корисну діяльність у справі відсутні, який має задовільну характеристику та згідно якої схильний до зловживання алкоголем, за місцем постійного проживання в Черкаській області тривалий час не знаходиться, місце його фактичного проживання є недостатньо визначеним, коли він усталений спосіб життя не веде.

Тобто у справі відсутні достатні гарантії належної поведінки обвинуваченого при обранні йому менш суворого запобіжного заходу й дані про його міцні соціальні зв`язки, які б переважали наявні вищезгадані ризики.

У вказаній справі ОСОБА_5 тримається під вартою з 25.11.2015 року.

Отже продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на два місяці не є значним в розумінні встановлення балансу інтересів судового розгляду й обмежень прав особи на вільне пересування. Такий строк тримання під вартою суд вважає прийнятним і виправданим для втручання в права і свободи обвинуваченого.

Підстав для обрання менш суворого запобіжного заходу судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 331, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0001546 щодо ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України повернути Вишгородському відділу прокуратури Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Київському слідчому ізоляторі № 13 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та Київській області до 22 березня 2016 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя