У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
представника потерпілого ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року щодо засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2013 року засуджено
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
судимого: 21.10.1987року за ч. 2 ст. 206 КК України; 24.10.2001 року за ч. 1 ст. 229-6 КК України; 05.11.2002 року за ч. 2 ст. 309 КК України; востаннє 19.07.2007 року за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 01.03.2011 року умовно-достроково на 11 місяців і 6 днів;
-за ч. 2 ст. 146 КК України на 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарань ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на 5 років 6 місяців.
ОСОБА_7 в предявленому обвинуваченні у вчиненнізлочину, передбаченого п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, визнаний невинуватим і виправданий у звязку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину.
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
не судимого,
- за ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі.
ОСОБА_8 в предявленому обвинуваченні у вчиненнізлочину, передбаченого п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, визнаний невинуватим і виправданий у звязку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину.
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
судимого 13.03.2003 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 188, ч. 1 ст. 188 КК України на 5 років позбавлення волі, постановою від 15 липня 2005 року невідбутий строк скорочено на 1/2, звільненого 20.07.2006 року по за відбуттям покарання,
-за ч. 3 ст. 146 КК України на 6 років позбавлення волі;
- за п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України на 12 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на 12 років.
Постановленостягнути зі ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року вирок залишено без зміни. У задоволенні клопотань засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про застосування щодо них Закону України «Про амністію в 2014 році» відмовлено.
За вироком суду ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 засуджено за вчинення таких злочинів.
5 березня 2011 року приблизно о 20 годині ОСОБА_8 , керуючи автомобілем ВАЗ-2108, в салоні якого в якості пасажира знаходився ОСОБА_6 , підїхав на перехресня вулиць Тростянецкої та Славгородської в м. Києві, де між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на ґрунті особистих неприязних відносин відбувалася бійка. Приєднавшись до зазначеної бійки, ОСОБА_6 наніс потерпілому ОСОБА_15 удари руками і ногами по тулубу, після чого ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , які перебували в стані алкогольного спяніння, а також ОСОБА_8 , з метою помсти за неправомірні дії з боку потерпілого щодо ОСОБА_16 , вступили між собою в злочинну змову щодо викрадення останнього і незаконногопозбавленні його волі, для чого, діючи умисно, спільно і узгоджено, ОСОБА_8 відкрив багажник вище вказаного автомобіля, куди засуджені спільними зусиллями помістили ОСОБА_17 та відвезли у лісопосадку навул. Бориспільській в м. Києві, при цьому ОСОБА_7 і ОСОБА_6 утримували ОСОБА_17 за допомогою гумового пояса, запобігаючиможливості чинити опір. Влісопосадці засуджені, діючи узгоджено, витягли потерпілого з багажника, після чого ОСОБА_7 з метою спричинити потерпілому біль, наніс йому два удари кулаком в область обличчя, від чого той впав обличчям донизу, а ОСОБА_6 , вийшовши за межі злочинної домовленості з ОСОБА_18 і ОСОБА_19 про викрадення і незаконнепозбавленні волі ОСОБА_17 , умисно, з метоюпомсти за заподіяні йому в цей день тілесні ушкодження та крадіжку належного йому мобільного телефону, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вбивство потерпілого, накинув на шию ОСОБА_17 гумовий пояста, затягнувши його руками, утримував доти, поки потерпілий припинив подавати ознаки життя. Смерть ОСОБА_17 настала від механічної асфіксії, яка розвинулась внаслідок здавлювання шиї петлею при задушуванні.
Крім того, органом досудового слідства ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обвинувачувалися у вчиненні за попередньою змовою із ОСОБА_6 умисного вбивства ОСОБА_17 , який раніше був викрадений, з метою приховання іншого злочину, однак суд дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження такого обвинувачення.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та направлення справи на новий судовий розгляд. Посилається на неправильне застосування кримінального закону, порушення кримінально-процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та особам засуджених внаслідок м`якості. Вважає, що судом не надано належної оцінки зібраним доказам, внаслідок чого дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 необгрунтовано перекваліфіковано з ч. 3 ст. 146 КК України на ч. 2 ст. 146 КК України, а також їх обох безпідставно виправдано за п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Крім того, прокурор вважає необгрунтованим рішення суду про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 з п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України. Вважає, що неправильна кваліфікація дій засуджених потягла призначення їм несправедливого покарання внаслідок м`якості. Вказує, що вирок не відповідає вимогам ст. 334 КПК України 1960 року, оскільки в ньому не наведено мотивів щодо виключення з дій ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки вбивства з метою приховання іншого злочину, та виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не зазначено статті, якою керувався суд. Крім того, вказує, що апеляційний суд формально розглянув справу, належним чином не перевірив доводів апеляції прокурора і не зазначив в ухвалі підстав, через які вони визнані необгрунтованими.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, думку представника потерпілого про необхідність задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину, обставини, що пом?якшують або обтяжують покарання. В цій частині вироку, зокрема, наводяться докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо підсудного, із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази; мотиви зміни обвинувачення.
Відповідно до ч. 4 ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку від 29 червня 1990 року у мотивувальній частині обвинувального вироку наводяться докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо винуватості підсудного. При цьому суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано. Мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у співставленні ознак установленого судом злочинного діяння та ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність. У мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинність виправданого, не допускається.
Як убачається з матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , органом досудового слідства дії кожного з засуджених були кваліфіковані за п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 3 ст. 146 КК України.
Суд не погодився з такою юридичною оцінкою дій засуджених, виправдав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та перекваліфікував їхні дії з ч. 3 ст. 146 КК України на ч. 2 ст. 146 КК України, а дії ОСОБА_6 перекваліфікував з п. п. 3, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України.
Постановляючи вирок, суд першої інстанції не дотримався вищезазначених вимог процесуального законодавства, що залишилося поза увагою апеляційного суду.
Так, суд зазначив у вироку, що обвинувачення, пред`явлене засудженим органом досудового слідства, не знайшло свого підтвердження, оскільки, ні під час досудового слідства, ні в судовому засіданні не здобуто об`єктивних, достатніх і переконливих доказів на підтвердження наявності між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 попередньої змови із ОСОБА_6 на вчинення вбивства ОСОБА_17 . Зазначив, що способом помсти потерпілому за його ставлення до ОСОБА_16 вони обрали викрадення останнього та незаконне позбавлення його волі, а ОСОБА_6 , діючи з тих же мотивів, вийшов за межі вже досягнутої мети та вчинив вбивство ОСОБА_17 , а ОСОБА_7 і ОСОБА_8 при цьому не виконували дій, що складають об`єктивну сторону умисного вбивства не позбавляли ОСОБА_17 життя, і навіть не могли передбачити, що його буде вбито.
Разом з тим, поза увагою суду залишилися роз`яснення, що містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року Про судову практику в справах проти життя та здоров`я особи, за змістом яких умисним вбивством, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, що передбачене п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, вважається, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання. За цей злочин несуть відповідальність і ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу. З урахуванням конкретних обставин справи та змісту спільного умислу осіб, що вчинюють убивство за попередньою змовою, до таких дій належать: застосування на початку нападу насильства щодо потерпілого з метою приведення його у безпорадний стан з тим, щоб інший співучасник, скориставшись таким станом, заподіяв потерпілому смерть; подолання опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому смерті іншим співучасником; усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть або істотно ускладнюють це; надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час учинення вбивства (у вигляді порад, передачі зброї тощо); ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед убивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу тощо.
Разом з тим,слід звернути увагу, що дослідженими в судовому засіданні доказами доведено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 нанесли ОСОБА_15 тілесні ушкодження, усі засуджені спільними зусиллями помістили потерпілого у багажник автомобіля та відвезли у лісопосадку, при цьому ОСОБА_8 керував автомобілем, а ОСОБА_7 та ОСОБА_6 утримували ОСОБА_20 за допомогою гумового пояса, позбавляючи можливості чинити опір. У лісопосадці всі троє, діючи узгоджено, витягли потерпілого з багажника автомобіля, ОСОБА_7 наніс йому два удари кулаком в обличчя, від яких ОСОБА_17 впав обличчям донизу. Тоді ОСОБА_6 , знаходячись у положенні зверху на потерпілому та упираючись колінами в його спину, накинув йому на шию гумовий пояс та задушив.
Судом не наведено переконливих доводів про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , знаходячись поруч, не бачили дій ОСОБА_6 або не розуміли б їх наслідків, що завадило б їм втрутитись та перешкодити позбавленню потерпілого життя. Натомість, поведінка ОСОБА_21 та ОСОБА_22 не свідчить про те, що для них дії ОСОБА_6 були несподіваними, оскільки вони в цей час заспокоювали ОСОБА_16 , у якої від побаченого сталася істерика.
Таким чином, свої висновки щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_6 суд зробив без належної оцінки та аналізу всіх доказів, зібраних по справі, внаслідок чого постановив необґрунтований вирок. Апеляційний суд, перевіряючи справу, не виправив помилки суду першої інстанції.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що, суд, постановляючи вирок щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , який був залишений без зміни апеляційним судом, допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, а тому на підставі ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року судові рішення у даній справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд. Під час нового розгляду суду необхідно врахувати вищенаведене, інші доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, повно та всебічно дослідити усі обставини справи, дати належну оцінку усім доказам в їх сукупності і, залежно від встановленого, прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 394-396, 398 Кримінально-процесуального кодексу України від 28 грудня 1960 року та пунктами 11, 15 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року, колегія суддів
у х в а л и л а :
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року щодо засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_23