№ 5-3114ск15
Ухвала

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1,

суддів - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2015 року щодо ОСОБА_2,

В С Т АН О В И Л А:

Вироком Драбівського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2014 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, уродженку міста Чернівці, яка проживає по АДРЕСА_1, раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, та призначено, за вказаною нормою кримінального закону, покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права займатися лікарською діяльністю на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

Стягнуто з Драбівської центральної районної лікарні на користь потерпілої ОСОБА_3 27593 гривні у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100000 гривень відшкодування моральної шкоди.

У позові ОСОБА_4 до Драбівської центральної районної лікарні про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Вироком вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_2, будучи медичним працівником і маючи достатню фахову підготовку, працюючи на посаді завідуючої дитячим відділенням Драбівської центральної районної лікарні, що знаходиться по вулиці Садовій, 1 у смт Драбів, Черкаської області здійснювала лікування неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка з 18 січня 2012 року перебувала на денному стаціонарі у дитячому відділенні лікарні з діагнозом «Бронхіальна астма 3-ого ступеня - приступний період, вегето-судинна дисфункція по кардіальному типу».

23 січня 2012 року, близько 11 години 30 хвилин, засуджена, внаслідок неналежного виконання своїх професійних обов'язків, недбалого та несумлінного ставлення до них, порушила вимоги п. «а» ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» від 19 листопада 1992 року, «Протоколів діагностики та лікування алергологічних хвороб у дітей», затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України № 767 від 27 грудня 2005 року, та оглянувши ОСОБА_5, надлишково призначила їй ін'єкції медичних препаратів «Цефатоксиму» і «Рибоксину», прямо не показаних алергізованій людині, що було неадекватним ситуації і тяжкості стану хворої.

У цей же день, близько 13 години, медсестра лікарні ОСОБА_6 ввела ОСОБА_5 внутрішньовенно вказані препарати. Безпосередньо внаслідок введення «Цефатоксиму» чи «Рибоксину», або одночасно обох препаратів, у ОСОБА_5 приблизно через 2 хвилини стався анафілактичний шок, від якого вона померла цього ж дня близько 14 години 15 хвилин у приміщенні лікарні.

Ухвалою колегії суддів Судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2015 року вирок Драбівського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2014 року щодо ОСОБА_2 у порядку ст. 404 КПК України у частині розв'язання цивільного позову ОСОБА_4 до Драбівської центральної районної лікарні скасовано, а справу у цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. При цьому автор скарги вважає необґрунтованим рішення суду про звільнення ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням. Мотивуючи наведене, зазначає, що, приймаючи відповідне рішення, суд не дав належної оцінки тяжкості наслідків злочину, від якого настала смерть неповнолітньої особи, та позиції засудженої, що під час судового розгляду вину не визнавала. Крім цього, як на порушення вимог ст. 75 КК України, прокурор посилається на незастосування судом положень ч. 1 ст. 76 КК України. Апеляційний суд, на думку автора скарги, належним чином не перевірив аналогічних доводів, що були викладені в апеляційній скарзі прокурора на вирок, і помилку суду першої інстанції не виправив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши додані до скарги судові рішення та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

При перевірці судових рішень за доводами поданої скарги обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не вбачається.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, за наведених у вироку обставин, кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 140 КК України, виду і розміру призначеного покарання у касаційній скарзі не оспорюються.

Підстав вважати переконливими доводи скарги про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при звільненні засудженої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України колегія суддів не знаходить.

В обґрунтування своїх висновків про можливість виправлення ОСОБА_2 без ізоляції від суспільства суд послався на те, що вона вчинила злочин середньої тяжкості, раніше не судима, працює на посаді лікаря понад 25 років, до дисциплінарної чи іншої відповідальності за неналежне виконання професійних обов'язків не притягувалася, за місцем роботи і проживання характеризується виключно позитивно, обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

Посилання прокурора в обґрунтування своєї позиції на спричинення злочином тяжких наслідків неповнолітній особі не ґрунтуються на вимогах закону. Зазначена обставина є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, і не може бути перешкодою для звільнення винної особи від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, конкретні обставини даного кримінального правопорушення, зокрема, непоправні наслідки у виді смерті потерпілої, враховані судом при призначенні засудженій основного покарання у максимальних межах санкції ч. 2 ст. 140 КК України.

Невизнання ОСОБА_2 вини під час судового розгляду, на що звертає увагу автор касаційної скарги, було способом реалізації нею передбаченого ст. 63 Конституції України, ст. 42 КПК України права на захист і не є підставою, яка унеможливлює застосування судом ст. 75 КК України.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи прокурора в обґрунтування своїх касаційних вимог про безпідставне незастосування судом положень ч. 1 ст. 76 КК України. Відповідно до названої частини статті, покладення на засудженого обов'язків у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням є правом, а не обов'язком суду, а тому неприйняття судом такого рішення вимогам закону не суперечить.

З висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився і апеляційний суд, який переглянув вирок суду щодо ОСОБА_2 за апеляційними скаргами, у тому числі, прокурора і представника потерпілої з підстав неправильного застосування ст. 75 КК України, і виніс мотивовану ухвалу, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України, з наведенням достатніх підстав, через які відповідні доводи визнано необґрунтованими.

Виходячи з наведеного, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з касаційної скарги і наданих до неї судових рішень підстав для задоволення скарги не вбачається, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2015 року щодо ОСОБА_2 ‒ відмовити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_8