В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.07.2015 Справа №607/11298/15-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000028 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва, громадянина України, із вищою освітою, розлученого, солдата водія відділення гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.407 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року),

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:
Так, 04 вересня 2014 року згідно Указу Президента України №607 від 21 липня 2014 року «Про часткову мобілізацію», обвинувачений ОСОБА_3 призваний на військову службу, яку першочергово проходив на посаді номера обслуги гармати гаубичного артилерійського взводу гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону військової частини пп НОМЕР_1 у військовому званні «солдат».

У відповідності до наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 від 03 жовтня 2014 року №23 обвинуваченого солдата ОСОБА_3 , призначено на посаду водія відділення гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ).

Обвинувачений солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем ВЧ пп НОМЕР_1 , всупереч вимог ст.ст, 9, 11, 16, 49, 121, 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та ст.ст. 1-4дисциплінарного статуту ЗСУ, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, самовільно, без дозволу відповідного командування та поважних причин, о 15 год. 00 хв. 20 лютого 2015 року залишивши розташування військової частини пп НОМЕР_1 , що в АДРЕСА_1 , до 19 год. 04 березня 2015 року знаходився у готелі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що в АДРЕСА_3 , де проводив вказаний час на власний розсуд, не вживаючи мір для повернення до військової частини за наявності можливості для цього і не заявляючи про своє місцезнаходження до правоохоронних органів чи органів державного управління.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_3 своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.407 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року), тобто, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.

24 червня 2015 року між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в присутності захисника, укладено угоду про визнання винуватості, згідно умов якої вони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.407 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року), за встановлених у висунутій підозрі обставин, істотних для даного кримінального провадження, ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у зазначених діяннях як в обсязі пред`явленої підозри під час досудового розслідування так і під час підготовчого судового засідання в обсязі обвинувачення. Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести ОСОБА_3 , а саме за ч.2 ст.407 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року) у виді штрафу в розмірі 1 700 грн.

В угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст.473 КПК України та наслідки її невиконання.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до п.2 ст.468 КПК України в кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ч.4 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.407 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року), яке згідно ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

При цьому, судом з`ясовано, що ОСОБА_3 цілком розуміє відмову від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам норм КПК України.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про можливість затвердження укладеної 24 червня 2015 року між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та ОСОБА_3 угоди про визнання винуватості і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Керуючись наведеним, а також ст.ст. 314, 370, 373, 374, 475, 476 КПК України, суд -

ЗАСУДИВ:
Затвердити укладену 24 червня 2015 року між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та ОСОБА_3 угоду про визнання винуватості.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.407 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року) та призначити йому за даними кримінальними правопорушеннями узгоджене сторонами покарання у виді штрафу в розмірі 1 700 (однієї тисячі семисот) грн. в доход держави.

Апеляція на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення з підстав, передбачених ст.394 КПК України.

Копії вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддяОСОБА_1