Справа № 466/5848/15-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі с/з ОСОБА_2

у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002480 від 21.07.2015 року щодо обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Славути, Хмельницької області, українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, який тимчасово не працевлаштований, на утриманні має малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовозобов`язаного, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_3

у с т а н о в и в:

згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002480 від 21.07.2015 року, обвинувачений ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . 20.07.2015 року в період часу з 20.00 год. по 00.00 год. перебуваючи в м. Львові по вул. Клепарівська, 39А у гуртожитку на загальному коридорі другого поверху вчинив конфлікт із ОСОБА_6 на побутовому грунті, під час якого руками та ногами наносив удари по тілу потерпілої, спричинивши останній подряпину та синець в ділянці перенісся справа, синець в ділянці ліктя, 5 синців на правій нозі, 3 синці і рану на лівій нозі, які згідно висновку експерта №1109 відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, а саме умисними діями, які виразилися у нанесенні легкого тілесного ушкодження,.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 не визнав себе винним за даним обвинуваченням та дав показання про те, що 19.07.2015 року він вдома був разом зі знайомим на прізвище ОСОБА_8 . Близько 20.00-21.00 год. приїхала його дружина ОСОБА_9 . При цьому, будучи у спільному коридорі він почув неприємний запах та зясував, що запах від сміття, яке залишила потерпіла. Подзвонивши у двері до ОСОБА_10 попросив забрати сміття, на що вона зчинила скандал, до якого долучилися її знайомі, а також ОСОБА_8 . Конфлікт переріс в образи та шарпання, а тоді він почав захищати Суворова, т.я. той невеликого росту та статури. Від цього він кілька разів отримав удари по голові. Цей конфлікт побачив знайомий чоловік потерпілої ОСОБА_10 на імя ОСОБА_11 та будучи у кінці спільного коридору розігнався та вдарив ОСОБА_8 , який стояв у нього за спиною, в результаті чого він впав і падаючи зачепив потерпілу ОСОБА_12 . Жодних побоїв руками чи ногами потерпілій не наносив.

У відповідності до ст.129 Конституції України та ст.7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом ; повага до людської гідності.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Відповідно до ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Основною із правових підстав ухвалення виправдувального вироку є недоведеність вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, тобто, не доказано сам факт кримінального правопорушення.

З врахуванням норм ст. ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_13 у вчинені інкримінованих правопорушень.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України - не знайшло свого підтвердження, оскільки дослідженими в судовому засіданні доказами не було доведено, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

Зокрема, відсутні належні докази того, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження у вигляді подряпини та синця в ділянці перенісся справа, синця в ділянці лівого ліктя, 5 синців на правій нозі, 3 синців і рани на лівій нозі, утворилися саме в результаті протиправних і умисних дій ОСОБА_3 (тобто що саме такі наслідки перебувають у причинному зв`язку із діями обвинуваченого), так само як і не доведено його умисел на спричинення саме таких тілесних ушкоджень потерпілій.

Частиною 3 ст. 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно із ч. 1 ст. 125 КК України встановлена кримінальна відповідальність лише за умисне легке тілесне ушкодження. Характерною ознакою суб`єктивної сторони даного складу злочину є лише умисна форма вини.

Суд, дослідивши під час судового розгляду даного кримінального провадження всі зібрані та надані сторонами докази і оцінивши їх в сукупності із врахуванням вимог ч. 1 ст. 89 КПК України, вважає, що у судовому засіданні наданими стороною обвинувачення доказами не доведена вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, що в свою чергу свідчить про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а тому він має бути виправданий з урахуванням наступного.

З огляду на те, що згідно із висновком судово-медичного експерта ОСОБА_14 № 1109 від 22.07.2015 року - у потерпілої ОСОБА_6 було виявлено тілесне ушкодження у вигляді подряпини та синця в ділянці перенісся справа, синця в ділянці лівого ліктя, 5 синців на правій нозі, 3 синців і рани на лівій нозі (яке за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень), і що синці утворились від дії тупого предмета, могли виникнути від ударів рукою та при ударі до виступаючих частин елементів меблів. Подряпина утворилася від загостреного предмета, могли виникнути від контакту з уламками розбитої скляної банки. Розташування тілесних ушкоджень на різних ділянках і анатомічних поверхнях тіла свідчить, що вони не могли утворитись внаслідок одноразового падіння потерпілої з висоти власного росту, проте, на переко- нання суду, зазначений висновок експерта, сам по собі, без сукупності інших доказів, не може слугувати єдиним доказом винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 в нанесенні цих тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 . До того ж стороною обвинувачення як доказ подано просту фотокопію висновку судово-медичного експерта ОСОБА_14 № 1109 від 22.07.2015 року, а тому у суду виникають сумніви у достовірності даного доказу. До того ж при складанні експертного висновку, судовий експерт посилається на постанову слідчого в якій зазначено, що «19.07.2015 року близько 20.00 год. гр. ОСОБА_6 побив сусід, внаслідок чого наніс останній тілесні ушкодження». Однак, у постанові слідчого зазначені інші вихідні дані, а саме подія відбулася 21.07.2015 року без зазначення конкретної години.

У відповідності до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному проваджені є фактичні дані, отримані в передбаченому цим кодексом порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 86 КПК України докази визнаються допустимими, якщо вони отримані в порядку, встановленому цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використано при прийняті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при прийнятті судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації', отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії' від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції', на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції' «Про захист прав людини і основоположних свобод») тощо.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

З показань ОСОБА_6 у судовому засіданні вбачається, що спір виник не тільки між обвинуваченим та потерпілою, а при цьому також були та приймали участь і інші особи, які не встановлювались досудовим слідством та не допитувалися, а саме знайомий обвинуваченого ОСОБА_15 та знайомий потерпілої ОСОБА_11 , які також отримали тілесні ушкодження під час даного конфлікту. Потерпіла не змогла чітко визначити яким чином наносив удари та у які частини тіла обвинувачений. Як у заяві потерпілої, так і у рапорті працівників зазначено, що ОСОБА_3 накинувся на неї з кулаками, а які тілесні ушкодження були ним нанесені не зазначалося.

З показань потерпілої також вбачається, що причиною нанесення пошкодження у вигляді подряпини та синця в ділянці перенісся справа могло спричинити розбита скляна банка, яку ОСОБА_13 кинув на чоловіка на імя ОСОБА_11 , та випадково частини потрапити на потерпілу. При цьому сама ОСОБА_6 зазначила, що умисел на нанесення тілесних ушкоджень був направлений щодо чоловіка на імя ОСОБА_11 , а не на неї.

Згідно із ч.1 ст.85 КПК України судом не може бути розцінено та прийнято до уваги як належні докази за даним кримінальним провадженням як такі, що можуть підтвердити обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно із ч.1 ст.91 КПК України а саме: фактичні дані, що містяться в рапорті про виявлення кримінального правопорушення від 21.07.2015 року (а.с.62), рапорті про виїзд на місце події (а.с.69), заяві ОСОБА_6 (а.с.68), оскільки в такій не зазначалися нанесення побоїв.

Більше того, у цій же заяві згадується особа чоловічої статі на імя ОСОБА_11 , який був учасником конфлікту та отримав тілесні ушкодження.

З цих же підстав суд не може взяти до уваги як належні докази показання свідка ОСОБА_16 , яка спостерігала за конфліктом, однак не ствердила, що обвинувачений наносив удари потерпілій, а бачила тільки як розкидав речі.

Малолітня ОСОБА_17 будучи у суді пояснила,що вона періодично виходила з кімнати, коли чула крик мами. При цьому бачила, що дядя ОСОБА_18 ( ОСОБА_8 ) ображав маму та штовхнув її.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частина 5 ст. 9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.12 року у справі «Федорченко та ОСОБА_19 проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення ЄС від 11.07.13 року у справі «Вєренцов проти України»).

У відповідності до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

2. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ст.92 Кодексу обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не зібрано достатньо незаперечних доказів, які б у своїй сукупності доводили, що діяння, яке вчинив обвинувачений ОСОБА_3 , містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Сторона обвинувачення як доказ у справі просила дослідити характеристику на обвинуваченого, однак такий доказ судом визнаний неналежним та не взятий до уваги, т.я. сама характеристика видана 30.07.2015 року, а всі матеріали провадження були відкриті сторонам 29.07.2015 року і цією ж датою затверджений обвинувальний акт.

Можливості для збору додаткових доказів вичерпано, а тому суд вважає за можливе та необхідне виправдати ОСОБА_3 через відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Речові докази відсутні

На підставі викладеного і керуючись статтями 370-376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_3 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, визнати невинуватим і виправдати в зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

Речові докази відсутні.

Запобіжний захід не обирався.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів з моменту його проголошення шляхом подання апеляції через Шевченківський районний суд м. Львова.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію цього вироку, яку негайно після проголошення вироку вручити обвинуваченому та прокурору

Суддя ОСОБА_1