У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді: ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 за участю прокурора ОСОБА_3 обвинуваченого: ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001851 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.190 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

02.10.2015 року до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.190 Кримінального кодексу України,

У підготовчому судовому прокурор вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник просять повернути обвинувальний акт прокурору, оскільки він не відповідає вимогам ст.291 КПК України .

Дослідивши матеріали обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування №0001851, заслухавши думку учасників кримінального провадження з приводу можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, суд приходить до наступного висновку.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Частиною 3 ст.42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють або обвинувачують.

Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому

засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення як права обвинуваченого особи на захист, передбачене ст.20 КПК України через неконкретність обвинувачення, так і на порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4,5 ст.28 КПК України та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковану Законом України № 475/97- ВР від 17.07.97 року.

Європейський суд з прав людини зазначає, що у тексті підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі "Камасінскі проти Австрії", п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі "Матточіа проти Італії", п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі "І.Н. та інші проти Австрії", п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі "Даллос проти Угорщини" п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (зазначені рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 54, а також "Даллос проти Угорщини", п. 47).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п.5 ч.2 ст.291 КПК України, конкретного опису обставин вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України, в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими, викладені поверхово, бо наведені обставини, що характеризують об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, викладені неповно, без вказівок на час, місце та інші обставини злочину, які підлягають дослідженню при розгляді даної категорії справ.

Так, формулюючи обвинувачення в обвинувальному акті за ч. 2 ст. 190 КК України органом досудового розслідування не розкрито повні відомості про час вчинення злочинів інкримінованих обвинуваченому, тобто не зазначено часу та місця заволодіння грошовими коштами ОСОБА_4 у кожному злочині, оскільки зазначено, що «.. в подальшому ОСОБА_4 заволодів грошовими коштами, які надійшли на рахунок банківської картки, розраховуючись за товари у торгівельних точках та переводячи їх у готівку за допомогою банкомата, а частину отриманих грошових коштів, за попередньою домовленістю переводив невстановленій особі на невстановлену в ході досудового розслідування банківську картку", при цьому не зазначено у яких торгівельних точках ОСОБА_4 розраховувався за товари, коли і в якій сумі, і коли вказані кошти переводилися у готівку за допомогою банкомату і в якій сумі, не зазначено у якій сумі були здійснені такі перекази невстановленій особі та яким чином особисто обвинувачений з корисною метою заволодів грошами потерпілого та розпорядився грошима на власний розсуд.

У зв`язку із відсутністю часу скоєння кожного злочину і сум, які знімалися готівкою і переказувалися безготівковим способом в якості оплати за товари, в зв`язку із чим, в обвинувальному акті не конкретно та незрозуміло викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими , що є на думку суду неконкретним обвинуваченням і порушенням права на захист обвинуваченого ОСОБА_4 .

При цьому, виходячи з вимог ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним та конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення, і у ході співставлення яких з ознаками кваліфікації слідчому належить керуватися кримінальним законом, який характеризує об`єктивну сторону конкретного кримінального правопорушення.

Таким чином, неконкретизоване обвинувачення грубо порушує право ОСОБА_4 на захист і відповідно до ст. 42 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження відповідно до положень ст. 2 КПК України. Оскільки вказані відомості обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх достовірність і є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Окрім того, відповідно до положень ч.4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта обов`язково додається реєстр матеріалів досудового розслідування, який є невід`ємною частиною обвинувального акту.

Відповідно до даних реєстру матеріалів досудового розслідування, у ньому не зазначено всі процесуальні дії, проведені під час досудового розслідування, та процесуальні рішення, прийняті під час досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст. 290 КПК України визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, … прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, …про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового

розслідування.

Однак, у реєстрі матеріалів відсутні дані про повідомлення згідно з вимогами ст. 290 КПК України захиснику обвинуваченого про завершення досудового розслідування та надання йому доступу до матеріалів досудового розслідування, хоча як вбачається із реєстру 23.09.2015 року слідчим ухвалена постанова про залучення захисника підозрюваного ОСОБА_4 .

Наведене свідчить про те, що в подальшому, відповідно до вимог п. 12 ст. 290 КПК України, суд не зможе допустити відомості, що містяться в матеріалах, як доказ, якщо в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості про відкриття матеріалів.

Наведені істотні порушення вимог КПК України не дають суду підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.

При поверненні обвинувального акту прокурору, суд враховує відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, а тому вважає, що перевірений обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використанні прокурором у наступному під час судового розгляду можливостей, які надає прокурору ст. 338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженостей окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

У зв`язку вищенаведеним, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001851 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.190 Кримінального кодексу України, прокурору, який затвердив обвинувальний акт для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом розумного строку.

На ухвалу суду про повернення обвинувального акту прокурору може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 7 діб з дня її проголошення.

Суддя : ОСОБА_1