Справа №11-813/11 20.12.2011 20.12.2011 20.12.2011
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-813//11 Головуючий у першій інстанції:
Категорія: ст.382 ч.1, ОСОБА_1
ч.1 ст.164 КК України Доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2011 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Гребенюк В.І.

суддів: Міняйло М.П., Рудяка А.В.

за участю прокурора Іванова А.О.

засудженого ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_3 на вирок Ленінського районного суду

м. Миколаєва від 21 вересня 2011 року, яким :

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин

України, раніше не судимий,

засуджений:

- за ч.1 ст.164 КК України до 1 року обмеження волі;

- за ч.1 ст.382 КК України - до 2-х років позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 2-х років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на нього певних обовязків на підставі ст.76 КК України.

За вироком суду, ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні злочинів при наступних обставинах.

09 листопада 1998 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 - Анастасії, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше ? неоподаткованого мінімуму доходів громадян, з 28.10.1998 року до досягнення дитиною повноліття. Вищевказане рішення вступило в закону силу 28 жовтня 1998 року.

13 лютого 2003 року відділом ДВС Ленінського району м. Миколаєва відкрито виконавче провадження за виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 вищевказаної суми аліментів.

Протягом 2007-2011 років ОСОБА_3, маючи постійний дохід від тимчасового заробітку та маючи можливість сплачувати аліменти, від їх сплати ухилявся, чим умисно не виконував рішення суду.

В результаті злочинних дій ОСОБА_3 заборгованість зі сплати аліментів за рішенням суду склала 26 170,63 грн.

В апеляції засуджений ОСОБА_3 просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. в звязку з тим, що зазначену у вироку заборгованість в сумі 26 170 грн. вважає незаконною.

Зазначає, що суд не взяв до уваги його свідчення про те, що між ним та ОСОБА_5 була домовленість про залишення їй будинку в обмін на припинення права на аліменти, а також офіційну дату його ознайомлення з виконавчим листом і постановою про відкриття виконавчого провадження.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання щодо запиту про надання документів з БТІ та поклав на нього зобовязання по виклику свідка ОСОБА_6, а також сприйняв його покази про надання матеріальної допомоги на дитину його колишній дружині, як доказ його обізнаності про стягнення з нього аліментів, хоча він про це не знав до жовтня 2010 року.

Апелянт наголошує, що суд не взяв до уваги пояснення свідка

ОСОБА_7, який є державним виконавцем Ленінського ВДВС і який дав свідчення про те, що саме він після звернення ОСОБА_5 в жовтні 2010 року провів всі необхідні дії по виконавчому провадженню і пояснив, що в матеріалах справи ДВС ніяких документів про його ознайомлення з виконавчим листом до жовтня 2010 року немає.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_5М на підтримку апеляції, думку прокурора про залишення вироку без змін, а апеляції без задоволення, вивчивши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає їх не підлягаючими задоволенню.

Наведені у вироку суду висновки про винність ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за обставин, встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені ретельно дослідженими в судовому засіданні і детально викладеними у вироку суду доказами.

Доводи, викладені в апеляції засудженого про те, що між ним та потерпілою була домовленість про залишення їй будинку в обмін на припинення права на аліменти, а також про те, що він не знав про наявність рішення про стягнення з нього аліментів. є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.3 ст.181 вищезазначеного Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі. Укладення будь-яких угод між батьками дитини в обмін на припинення права на аліменти законодавством України не передбачено.

Мотивуючи висновки про винність засудженого у вчиненні інкримінованих йому злочинів суд обґрунтовано послався на показання засудженого ОСОБА_3, показання потерпілої ОСОБА_5, показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, на постанову про стягнення аліментів від 09 листопада 1998 року, на постанову про відкриття виконавчого провадження від 13 лютого 2003 року, на розрахунок заборгованості по аліментам.

Як вбачається з протоколу судового засідання, потерпіла ОСОБА_5 суду пояснила, що в 1998 році вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а також зазначила, що засуджений був присутній в судовому засідання при розгляді її позовної заяви і знав про результат.

Показання потерпілої узгоджуються з показаннями засудженого

ОСОБА_3, який суду першої інстанції пояснив, що був присутній в судовому засіданні при розгляді позову ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Також пояснив, що у 2006 році до нього додому приходив інспектор з виконавчої служби та повідомив, що відкрито провадження і він повинен платити аліменти на утримання дитини. Рішення районного суду і державної виконавчої служи стосовно стягнення аліментів він не оскаржував, а не виплачував їх, оскільки вважав, що колишня його дружина перераховані ним гроші використовує не за призначенням, а на інші потреби.

Аналогічні показання ОСОБА_5 дав і під час апеляційного розгляду його скарги, а також стверджував, що він не виконував рішення суду і по тій причині, що йому не надавали можливість зустрічатися з донькою.

Зазначене спростовує твердження апелянта відносно того, що він не знав про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів.

Вищенаведені показання потерпілої та підсудного узгоджуються з даними виконавчого листа № 13-386 від 09 листопада 1998 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 13 лютого 2003 року, згідно яких стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання доньки Анастасії в розмірі ? частини всіх видів заробітку починається з 28 жовтня 1998 року і до її повноліття.

Таким чином, суд першої інстанції вірно оцінив сукупність зазначених доказів і правильно кваліфікував умисні дії ОСОБА_3 за ч.1 ст.164 та за ч.1 ст.382 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_3 суд врахував суспільну небезпечність вчинених злочинів один з яких, відноситься до злочину невеликої тяжкості (ч.1 ст.164 КК України) та злочину середньої тяжкості (ч.1 ст. 382 КК України), дані про особу засудженого, з яких убачається, що він раніше не судимий, позитивно характеризується, обставини, що помякшують покарання, а саме: активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Врахувавши вищевказані обставини, суд першої інстанції виконав вимоги ст. ст. 65, 70 КК України і, призначивши покарання ОСОБА_3, в тому числі і за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на певний строк, дійшов вірного висновку про можливість його виправлення без відбування покарання і тому звільнив ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Таке покарання, за переконанням колегії суддів є необхідним для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів. Тому підстав для призначення більш мякого покарання, ніж передбачено законом, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни вироку.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2011 року відносно ОСОБА_3 - без змін.

Головуюча

судді: