АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7410/15-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/39/16 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.185, ч.2ст186 КК Ук
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 29 жовтня 2015 року ,
ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, тимчасово не працюючого, не одруженого, раніше судимого:

22.12.2006 року вироком Тернопільського міськрайонного суду за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі;
09.12.2010 року вироком Тернопільського міськрайонного суду за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі; звільнився 02.01.2013 року відповідно до ухвали Рівенського районного суду Рівенської області умовно-достроково на невідбутий термін 10 місяців 27 днів;
20.12.2013 року вироком Тернопільського міськрайонного суду за ч.1 ст.125, ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі; звільнився 19 червня 2014 року після відбуття покарання,
засуджено за ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь держави 859 грн. 80 коп. процесуальних витрат за проведення експертиз.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з 26 квітня 2015 року.
Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він маючи умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна, 25 січня 2015 року, перебуваючи по вул.Грушевського в м. Тернополі, підбіг до потерпілого ОСОБА_10 , який лежав, впершись коліном в груди, що унеможливлювало рухи потерпілого, відкрито викрав з лівої кишені його штанів мобільний телефон марки Нокіа 5030 С-2 вартістю 125 гривень, із карткою оператора мобільного звязку Діджус вартістю 15 гривень на рахунку якої було 29 гривень; із задньої правої кишені штанів грошові кошти в сумі 150 грн.
З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 втік, спричинивши такими своїми неправомірними діями ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 319 грн.
Окрім цього, 08 березня 2015 року близько 11 год. у ОСОБА_7 , який перебував по АДРЕСА_2 , виник злочинний намір направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в житло.
Реалізуючи свій злочинний намір, 08 березня 2015 року, близько 11 год ОСОБА_7 , перебуваючи по АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, через вхідні двері будинку проник у коридор, звідки таємно викрав належний потерпілому ОСОБА_11 велосипед марки Команчі.
З місця кримінального правопорушення ОСОБА_7 втік , спричинивши своїми діями потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 3444грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 29 жовтня 2015 року в частині його засудження за ч.2 ст.186 КК України скасувати та ухвалити новий, яким його за даним кримінальним правопорушенням виправдати, посилаючись на те, що винність його, окрім показань потерпілого, нічим не доведена; врахувати обставини, що помякшують його покарання щире каяття, на утриманні має матір похилого віку і неповнолітню дитину та із застосуванням ст.69 КК України пом`якшити йому покарання до неповязаного з позбавленням волі.
Також просить зарахувати йому в строк відбуття покарання 10 діб затримання його працівниками Київського УМВС 23 квітня 2015 року на Південно-Західній станції м.Києва.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить також вирок щодо свого підзахисного в частині його засудження, за ч.2 ст.186 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити за невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення. В обґрунтування своїх доводів, зазначив, що судом у вироку не дано оцінки показанням потерпілого ОСОБА_10 про те, що при зустрічі з ним ОСОБА_7 ніяких вимог щодо передачі йому майна не висловлював, а лише торкався руками різних частин тіла; не дано оцінки тому факту, що заява від потерпілого ОСОБА_10 надійшла в органи міліції не безпосередньо після події 25 січня, а лише 4 лютого 2015 року, коли ОСОБА_7 добровільно передав працівникам міліції мобільний телефон. Також звертає увагу, що факт наявності у ОСОБА_10 грошей в сумі 150грн., окрім його показань, нічим не підтверджується, а впізнання ним ОСОБА_7 підтверджує лише те, що вони дійсно зустрічались, але не вчинення грабежу.
Заслухавши доповідача-суддю апеляційного суду, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали свої апеляційні скарги і просили в судових дебатах задовольнити їх, а також думку прокурора про необхідність залишення вироку без зміни, як законного і обгрунтованого, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах не оспорюється.
Що стосується доводів обвинуваченого та його захисника в апеляційних скаргах про відсутність достатніх доказів його винуватості у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, то колегія суддів апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки його вина повністю доведена зібраними на досудовому розслідуванні і перевіреними в судовому засіданні та викладеними у вироку слідуючими доказами. Зокрема частково показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечував того факту, що дійсно 25 січня 2015 року приблизно о 21 год. в нього під час зустрічі з ОСОБА_10 біля школи №5 в м.Тернополі відбулась сварка та шарпанина, внаслідок чого останній втікаючи впав і сам добровільно віддав йому свій мобільний телефон марки Нокіа, якого він за порадою своєї матері добровільно видав 04 лютого 2015 року працівникам міліції.
Показаннями потерпілого ОСОБА_10 спростовуються твердження обвинуваченого про добровільність передачі йому потерпілим мобільного телефона. Так ОСОБА_10 як під час досудового розслідування так і в судовому засіданні дав однакові та послідовні показання про те, що ОСОБА_12 при зустрічі безпричинно чіплявся до нього, торкаючись всіх частин його тіла, а коли він відштовхнув його і втікаючи впав, то ОСОБА_12 підбіг до нього та проти його волі, обшукуючи кишені його куртки і штанів, забрав у нього мобільний телефон марки Нокіа 5030 С-2 із сімкартою Діджус та гроші в сумі 150грн.
Факт відкритого заволодіння ОСОБА_7 мобільного телефона і грішми 150 грн. підтверджується також власноручною заявою ОСОБА_7 і протоколом прийняття заяви у ОСОБА_10 від 04 лютого 2015 року та протоколом предявлення особи для впізнання, від 12 лютого 2015 року, з яких вбачається , що дійсно ОСОБА_7 25 січня 2015 року близько 21 год. відкрито заволодів мобільним телефоном ОСОБА_10 на розі вулиць Замкова-Грушевського в м.Тернополі.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги показання обвинуваченого, оцінивши їх критично та визнав їх неправдивими і такими, що направлені на ухилення від кримінальної відповідальності за дійсно скоєний ним злочин.
Таким чином, вірно проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд дав належну оцінку діям обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за які він засуджений і вірно кваліфікував їх за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186 КК України.
Також не підлягають задоволенню апеляційні посилання обвинуваченого про застосування до нього ст.69 КК України та призначення йому покарання не повязаного з позбавленням волі, оскільки судом враховано памякшуючі обставини його покарання, в тому числі і ті, на які він посилається в апеляційній скарзі. Раніше він багаторазово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних корисливих злочинів, має незняті, непогашені судимості, що є свідченням того, що він на шлях виправлення не став, а тому не може бути перевихований без ізоляції від суспільства.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом неповністю зараховано ОСОБА_7 його строк перебування під вартою, оскільки він знаходився під вартою відповідно до ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 17.02.2015 року з 17 лютого по 24 лютого 2015 року. Тому ОСОБА_7 вказані 7 днів його перебування під вартою слід зарахувати у строк відбуття ним покарання.
Що стосується посилань ОСОБА_7 про його затримання працівниками міліції станції Київ-Пасажирський з 23 квітня по 26 квітня 2015 року, то колегія суддів вважає, що ці дні не підлягають зарахуванню, оскільки дана обставина документально матеріалами кримінального провадження не підтверджується.
В процесі перегляду кримінального провадження встановлено, що 26 квітня 2015 року ОСОБА_7 було затримано і з цього часу він перебуває під попереднім ув`язненням.
Також підлягає до задоволення заява ОСОБА_7 про зарахування йому строку попереднього увязнення у строк покарання.
Так, у відповідності до абз.1 ч.5 ст.72 КК України, яка вступила в дію 24.12.2015 року, у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення зарахування строку попереднього ув`язнення проводиться в розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Таким чином, на час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 перебував під попереднім ув`язненням 291день (з 17.02.2015 року по 24.02.2015 року і з 26.04.2015 року по 03.02.2016 року) і в строк відбування покарання йому слід зарахувати 582 днів (291х2).
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Тернопільського міськрайонного суду від 29 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни.
Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання його знаходження під вартою з 17.02 по 24.02.2015 року.
Зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення - 582 дні.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
________________ _________________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4