Справа № 11-1074/10 Головуючий у І інстанції
Провадження № - Доповідач у 2 інстанції . .
Категорія 27.10.2010
УХВАЛА

Іменем України

27 жовтня 2010 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Гайдай Р.М.,

суддів Габрієля В.О., Ященко І.Ю.

з участю прокурора Нечепоренко С.П.

потерпілого ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляцією потерпілого ОСОБА_1 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 13 липня 2010 року, яким

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, українець, громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, розлучений, має на утриманні малолітню дочку, не працюючий, раніше не судимий, -

засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 року 6 місяців не вчинить нового злочину.

Відповідно до ст.76 КК України на засудженого покладено обовязок повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Запобіжний захід засудженому до набрання вироком законної сили залишено попередній підписку про невиїзд.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь НДЕКЦ при ГУ МВС України в Київській області за проведення експертизи 656, 88 грн.

Доля речових доказів визначена відповідно до вимог ст.81 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винним в тому, що він 14 червня 2008 року з 18-ї години по 18 годину 20 хвилин, керуючи автомобілем НОМЕР_1 по автодорозі Овруч-Київ в напрямку м. Києва в смт. Димер, Вишгородського району, Київської області, при виконанні маневру обгону виїхав на смугу зустрічного руху, де при виявленні зустрічного автомобіля не справився з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем «ЛУАЗ-967 М», д.н.з.70-142 КЕ, під керуванням водія ОСОБА_1, що рухався в попутному напрямку.

Внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку легкого ступеню, субдуральна гідрома над лівою півкулею головного мозку. Згідно висновку судово-медичної експертизи №173/Д/№143/Д-2008 від 05 грудня 2008 року всі перераховані тілесні ушкодження, завдані потерпілому ОСОБА_1 внаслідок ДТП в своїй сукупності були небезпечними для життя в момент їх спричинення і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, могли виникнути від дії тупих предметів, що могло мати місце в строк і за обставин, викладених у постанові про призначення судово-медичної експертизи від 03.12.2008 року.

Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги пунктів 2.3; 12.1; 13.1 Правил дорожнього руху.

Між порушенням правил безпеки дорожнього руху засудженим ОСОБА_2 та наслідками, що настали у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 є прямий причинний зв'язок.

В апеляції потерпілий ОСОБА_1 просить вирок змінити та задовольнити заявлений ним позов у повному обсязі, стягнувши з засудженого ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 500 000, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог вказує, що судом безпідставно вказано у вироку про неявку потерпілого на неодноразові судові засіданні, оскільки це не відповідає дійсності, суперечить реальним обставинам справи та є грубим порушенням вимог кримінально-процесуального кодексу України. Зазначає, що він кожного разу був присутнім та приймав безпосередню участь у неодноразових судових засіданнях. Вказує, що судом, всупереч положень ст.29 КПК України, не було вжито заходів для забезпечення заявленого ним цивільного позову та відшкодування збитків, завданих злочином. Наголошує, що в порушення вимог ст.ст. 29, 49 КПК України, судом під час розгляду матеріалів кримінальної справи взагалі не досліджувалось питання цивільного позову, розмір спричинених йому, як потерпілому, збитків, зокрема, не було встановлено розміру моральної шкоди. Вказує, що між ним та засудженим було підписано договір про добровільне відшкодування шкоди внаслідок ДТП, у якому розмір матеріальної та моральної шкоди сторони оцінили в 127 500, 00 грн. Вважає, що з відшкодованих засудженим коштів у розмірі 85 000 грн. було відшкодовано лише матеріальні збитки і жодним чином не відшкодована моральна шкода.

Заслухавши суддю-доповідача, потерпілого на підтримку своєї апеляції з посиланням на зазначені у ній доводи, пояснення засудженого, який заперечив проти задоволення апеляції потерпілого та вважав вирок законним і обґрунтованим, думку прокурора про необхідність задоволення скарги частково, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню, вирок в частині цивільного позову скасуванню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_2Л у вчиненні злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах і учасниками судового розгляду не оспорюються.

Суд, згідно положень п.1 ч.1 ст.65 КК України, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину; обставини, що пом'якшують відповідальність, зокрема, те, що засуджений ОСОБА_2 свою вину визнав повністю, щиро розкаюється у вчиненому злочині, добровільно частково відшкодував завдані злочином збитки, до кримінальної відповідальності притягується вперше; особу засудженого, який позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання засудженого можливе без ізоляції його від суспільства, але в умовах нагляду за ним з боку органів кримінально-виконавчої системи.

Доводи апеляції потерпілого про неправильне розвязання судом цивільного позову є обґрунтованими.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст.324 КПК України, постановляючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред'явлений цивільний позов, на чию користь та у якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров'я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений.

Відповідно до ч.1 ст. 328 КПК України, постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.

З матеріалів справи вбачається, що 11 березня 2010 року потерпілий ОСОБА_1 подав цивільний позов до ОСОБА_2 про стягнення 100000,00 грн. матеріальної та моральної шкоди (а.с.210-217). Під час розгляду справи потерпілий уточнив та збільшив позовні вимоги і просив стягнути з ОСОБА_2 500000,00 грн. завданої моральної шкоди (а.с.230-233).

Засуджений ОСОБА_2, не заперечуючи обставин заподіяння потерпілому моральної шкоди, суду першої інстанції пояснив, що відповідно до договору про добровільне відшкодування шкоди внаслідок ДТП від 29.01.2009 року, де розмір моральної та майнової шкоди сторони оцінили в 127500, 00 грн., він відшкодував ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, що сталася 14.06.2008 року, в розмірі майже - 90000,00 грн., з яких - 85000,00 грн. було передано під час підписання договору, тому вважає вимоги про відшкодування 500000,00 грн. необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні цивільного позову потерпілого про відшкодування на його користь моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн., суд першої інстанції вказав, що розмір сплаченої ОСОБА_2 у січні 2009 року моральної шкоди відповідає обсягу та характеру страждань потерпілого ОСОБА_1, про що свідчить подана ним 29.01.2009 року заява до суду, в якій він, вказуючи на відшкодування йому спричиненої моральної та матеріальної шкоди, просить врахувати при призначенні покарання ОСОБА_2 те, що останній добровільно відшкодував завдану шкоду, та призначити покарання нижче від найнижчої межі.

При цьому, районним судом не визначено, яка шкода була відшкодована засудженим ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 моральна чи матеріальна та не встановлено дійсного розміру відшкодованої шкоди.

Потерпілий суду апеляційної інстанції пояснив, що засудженим на його користь згідно договору про добровільне відшкодування шкоди внаслідок ДТП від 29.01.2009 року було відшкодовано лише матеріальні збитки у розмірі 85 000 грн., у звязку з чим він подав цивільний позов про відшкодування моральної шкоди на суму 500 000 грн.

В той же час, засуджений ОСОБА_2 вважає, що ним відшкодовано на користь потерпілого моральну шкоду, оскільки матеріальна становить значно меншу суму.

Висновок суду першої інстанції про те, що вказаним злочином потерпілому на час розгляду справи моральної шкоди не заподіяно, не в повній мірі відповідає обставинам справи.

Розглядаючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, районним судом не враховано, що злочином потерпілому завдано тяжкі тілесні ушкодження. Так, згідно висновків судово-медичних експертиз №143/8-2008 рік від 31.10.2008 року (а.с.29-31) та №173/Д/№143/Д-2008 від 05 грудня 2008 року (а.с.43-44) всі перераховані тілесні ушкодження, завдані потерпілому ОСОБА_1 внаслідок ДТП в своїй сукупності були небезпечними для життя в момент їх спричинення і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, могли виникнути від дії тупих предметів, що могло мати місце в строк і за обставин, викладених у постанові про призначення судово-медичної експертизи від 03.12.2008 року (а.с.41).

В результаті злочинних дій засудженого потерпілому нанесено моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі і душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку з ушкодженням здоровя, оскільки став інвалідом 3 групи.

Крім того, районним судом не було вжито заходів до забезпечення цивільного позову, про вжиття яких просив потерпілий ОСОБА_1 у своєму позові (а.с.210-217).

Згідно ч.1 ст. 29 КПК України при наявності достатніх даних про те, що злочином завдана матеріальна шкода, або понесені витрати закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, суд зобов'язаний вжити заходів до забезпечення цивільного позову.

Відповідно до розяснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 02.07.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», головним завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів осіб, які беруть у ньому участь, тому суди повинні гостро реагувати на виявлені під час судового розгляду факти незабезпечення або несвоєчасного забезпечення відповідними органами реального відшкодування шкоди, заподіяної потерпілому злочином, і самі використовувати надані їм законом повноваження з метою такого відшкодування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок Вишгородського районного суду від 13 липня 2010 року в частині цивільного позову про відшкодування моральної шкоди слід скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі суддів в порядку цивільного судочинства, під час якого суду першої інстанції необхідно прийняти міри до всебічного та повного розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_1 відповідно до вимог цивільного та цивільно-процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст.365, 366 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляцію потерпілого ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 13 липня 2010 року щодо ОСОБА_2 в частині цивільного позову скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі суддів в порядку цивільного судочинства.

В решті вказаний вирок суду залишити без зміни.

Головуючий

Судді: