Дата документу Справа № 320/3711/15-к

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Єд. унікальний № 320/3711/15-к
№ пров. 11-кп / 778/ /1506/15 Головуючий в 1-й інст. - ОСОБА_1
Категорія - ст. 187,ч.2 ККУ Доповідач в 2-й інст. - ОСОБА_2

27 серпня 2015 року судова палата з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

адвоката - ОСОБА_7 ,

засудженого - ОСОБА_8 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в режимі відеозв`язку матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за апеляцією обвинуваченого,

на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 травня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Джанкой АР Крим, мешканця без реєстрації в АДРЕСА_1 ; зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ; раніше судимого:

-07.10.2010 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ст.ст. 309, ч.1; 75; 76 КК України до 2 років позбавлення волі з випробувальним терміном 1 рік 6 місяців;

-20.10.2010 року Ялтинським міським судом АР Крим за ст.ст. 187, ч.1, 71 КК України до 6 років позбавлення волі; звільненого 03.12.2014 року умовно-достроково на 1 рік 10 місяців 25 днів;

- засуджено за ч.2 ст. 187 КК України до покарання у вигляді 7 років 06 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

На підставі ст. 71 КК України до нового покарання частково приєднано покарання за вироком Ялтинського міського суду АР Крим від 20.10.2010 року і за сукупністю вироків остаточно до відбування призначено покарання у вигляді 7 років 09 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного засудженому майна.

Запобіжним заходом щодо обвинуваченого до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою, строк відбування покарання постановлено обчислювати з 04 березня 2015 року.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 у відшкодування спричиненої їй моральної шкоди 20 000 гривень.

Вирішена доля речових доказів.

Як вбачається зі змісту вироку, ОСОБА_8 визнаний судом винним у тому, що 04 березня 2015 року приблизно о 12-00 годині, знаходячись на зупинці маршрутних таксі по вул. Дзержинського у м. Мелітополі Запорізької області біля міжміської автостанції № 1, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, діючи умисно, маючи намір на заволодіння майном і грошовими коштами потерпілої ОСОБА_9 , 1956 року народження, на загальну суму 2 252 гривні, яке знаходилось в її жіночій сумочці, шляхом ривку намагався вирвати вказану сумочку з її лівої руки, а коли остання почала чинити опір, не випускаючи сумочку з рук, ОСОБА_8 , застосовуючи насильство, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, штовхнув її в спину, внаслідок чого ОСОБА_9 впала на асфальтне покриття, отримавши при падінні тілесне ушкодження середнього ступіню тяжкості у вигляді закритого оскольчатого перелому правої стегнової кістки у нижній її треті, із зміщенням кісткових відламків, після чого до місця вчинення злочину на крики потерпілої підбігли громадяне ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які затримали ОСОБА_8 , чим перешкодили йому заволодіти майном потерпілої.

В своїй апеляції обвинувачений ОСОБА_8 висловлює свою незгоду з вироком суду, посилаючись на те, що його висновки грунтуються на припущеннях щодо його нападу на потерпілу, вважає також вирок суду в частині кваліфікації його дій як розбою неправильним, просить вирок змінити, перекваліфікувати його дії на іншу статтю КК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, пояснення засудженого ОСОБА_8 та доводи його захисника, які підтримали апеляцію, доводи прокурора, який вважає, що підстави для задоволення апеляції відсутні, перевіривши доводи апеляції, судова колегія вважає, що апеляція обвинуваченого не підлягає задоволенню за таких підстав.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у заволодінні майном потерпілої ОСОБА_9 шляхом розбою за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні та сумнівів не викликає.

Так, з пояснень потерпілої ОСОБА_9 в судовому засіданні вбачається, що від поштовху в спину вона впала на землю, над нею схилився ОСОБА_8 , з яким вона раніше не була знайома, і почав виривати сумку з її рук, вона опиралася і не випускала сумку з рук, одночасно кликала на допомогу, доки на її крики не підбігли люди і не затримали ОСОБА_8 . Те, що на неї напав саме ОСОБА_8 ,а не хтось інший, вона стверджувала, оскільки в процесі опору його нападу добре його розгляділа, крім того, його затримали одразу, на місці злочину, і передали на руки співробітникам міліції.

Аналогічні пояснення дав суду і свідок ОСОБА_11 , підтвердивши, що саме він з ОСОБА_10 , побачивши, як саме ОСОБА_8 вириває з рук потерпілої сумку і почувши її крики про допомогу, відтягли його від потерпілої та утримували до приїзда співробітників міліції, отже, факт нападу на потерпілу ОСОБА_9 саме ОСОБА_8 встановлений судом достовірно, з огляду на що доводи обвинуваченого про те, що суд свої висновки обгрунтував лише на припущеннях, не відповідають дійсності і не заслуговують на увагу.

Не є слушними також і доводи обвинуваченого в його апеляції щодо неправильності кваліфікації його дій, як розбою, оскільки вони також в повній мірі спростовуються фактичними встановленими судом обставинами злочину, з яких вбачається, що він умисно штовхнув потерпілу в спину, від чого вона впала на землю, отримавши перелом ноги, тобто, застосоване ним щодо потерпілої насильство було небезпечним для її здоров`я, що є кваліфікуючою ознакою саме розбою, а не іншого, менш тяжкого злочину. Тому, аналізуючи доводи обвинуваченого щодо невизнання ним вини, суд першої інстанції належним чином мотивував свою думку з цього приводу, розцінивши їх, як спосіб захисту, пославшись на те, що вони суперечать поясненням вищевказаних потерпілої та свідка, які до цієї події не були знайомі з ОСОБА_8 і, відповідно, не мали будь-яких причин його обмовляти, а також, враховуючи висновки судово-медичної експертизи щодо характеру, механізму та ступіню тяжкості отриманих потерпілою ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 187 КК Україні, як розбій за ознаками застосування насильства, що є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, а також вчинення його особою, яка раніше вчинила розбій.

Крім того, до початку розгляду справи від ОСОБА_8 на адресу Апеляційного суду надійшло клопотання про дослідження в судовому засіданні всіх матеріалів справи, з викликом в судове засідання потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Дане клопотання залишено судовою колегією без розгляду, оскільки воно в судовому засіданні обвинуваченим підтримано не було, крім того, воно суперечить вимогам ст. 404 КПК України.

Обираючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України взяв до уваги той факт, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності та знов вчинив тяжкий за характером злочин в період умовно-дострокового звільнення за попереднім вироком суду, в стані алкогольного сп`яніння та відносно особи похилого віку, обгрунтовано визнавши дві останні обставини такими, що обтяжують покарання обвинуваченого, тому дійшов законного та обгрунтованого висновку про те, що його виправлення можливе лише за умови ізоляції його від суспільства, а також, попри відсутності обставин, що пом`якшують вину ОСОБА_8 , визнав за можливе призначити йому майже мінімальний строк позбавлення волі, передбачений санкцією ч.2 ст. 187 КК України, а за сукупністю вироків з урахуванням невідбутого строку покарання за попереднім вироком призначив йому остаточний строк покарання майже мінімально можливий за правилами ст. 71 КК України, тому підстав для пом`якшення цього покарання судова колегія не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 травня 2015 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Головуючий: судді: