АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі судового засідання - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0007173 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та йому призначене покарання у виді арешту на строк 6 місяців, та визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення,
за участю сторін судового провадження
прокурора - ОСОБА_7
представника потерпілої - ОСОБА_8
захисників - ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10
обвинуваченого - ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду 7 липня 2014року приблизно о 13:00 год. ОСОБА_6 , маючи умисел на хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, знаходячись в пункті прийому вторинної сировини, за адресою: м. Київ, вул. Бальзака, 20, з хуліганських спонукань, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки в суспільстві, безпричинно, діючи з особливою зухвалістю, почав нецензурно висловлюватись до ОСОБА_11 , яка зробила йому зауваження щодо його поведінки, що перешкоджала нормальній роботі пункту прийому вторинної сировини. Однак, ОСОБА_6 продовжуючи свої хуліганські дії, усвідомлюючи, що він знаходиться у громадському місці, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві продовжив нецензурно висловлюватися на адресу ОСОБА_11 та, підійшовши до останньої почав її штовхати, намагаючись вчинити бійку та спричинити їй тілесні ушкодження, однак його злочинні дії були припинені сторонніми особами, які знаходились у пункті прийому вторинної сировини.
Також вироком суду ОСОБА_6 виправданий за недоведеності його винуватості в тому, що він 4 липня 2014 року приблизно о 21:30 год., знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 23-А, побачивши незнайому йому раніше ОСОБА_12 , у якої на шиї висів золотий ланцюжок з кулончиком, підійшовши до неї ззаду та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я, наніс останній удар рукою по потилиці, після чого рукою зірвав з шиї потерпілої ОСОБА_12 золотий ланцюжок з кулончиком вартістю 7000 грн., тим самим повторно, відкрито викрав належне потерпілій майно, після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Не погоджуючись з вироком суду в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст.186 КК України, прокурор ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить повторно дослідити докази, а саме: допитати потерпілу ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 ; дослідити письмові матеріали кримінального провадження, а саме: протокол заяви про вчинення кримінального правопорушення від 4 липня 2014 року, протокол пред`явлення для впізнання від 7 липня 2014 року, вирок суду в частині визнання ОСОБА_6 невинуватим за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати в повному обсязі, а в частині засудження останнього за ч. 1 ст. 296 КК України скасувати в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 1 ст. 296 КК України призначити останньому покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції безпідставно визнано недопустимим доказом протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками від 8 липня 2014 року, оскільки він отриманий без порушень прав і свобод людини, а відсутність додатку до нього про розшифрування не може бути підставою для визначення його недопустимості, оскільки такий додаток не передбачений ст. 228 КПК України.
Крім того, прокурор вказує на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги показання потерпілої, яка категорично заявила в судовому засіданні, що саме ОСОБА_6 вчинив щодо неї кримінальне правопорушення, а також те, що потерпіла з обвинуваченим раніше знайома не була, неприязних стосунків не мала, що свідчить про відсутність підстав для обмови останнього.
Також прокурор вважає, що місцевий суд не взяв до уваги той факт, що свідок ОСОБА_13 перебуває у товариських відносинах з ОСОБА_6 і є єдиним свідком, що створює йому алібі.
Крім того, прокурор вважає безпідставним посилання суду на те, що у протоколі прийняття заяви ОСОБА_12 від 4 липня 2014 року про вчинене кримінальне правопорушення відносно неї, потерпіла не вказувала про те, що вона може впізнати особу, яка вчинила відносно неї кримінальне правопорушення, оскільки потерпіла не вказувала у відповідному протоколі і про те, що вона не зможе це зробити.
Крім того, прокурор вважає, що покарання, призначене обвинуваченому за ч. 1 ст. 296 КК України, не відповідає загальним принципам призначення покарання, оскільки судом належним чином не враховано думку потерпілої, яка просила суворо покарати обвинуваченого, суспільну небезпечність кримінального правопорушення, особу обвинуваченого.

На зазначену апеляційну скаргу захисником ОСОБА_10 подані заперечення, в яких захисник просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, вважаючи, що судом повно, всебічно та об`єктивно досліджені обставини кримінальних правопорушень, у яких обвинувачувався ОСОБА_6 , та прийнято законне та обґрунтоване рішення у справі.

Розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, захисників та ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши за клопотанням прокурора докази, провівши судові дебати, надавши останнє слово ОСОБА_6 , вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнаний винним, ніким не оспорюються та оскаржуються, а тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Винуватість ОСОБА_6 по епізоду від 7 липня 2014 року при встановлених судом обставинах підтверджується наданими сторонами та дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, та вірно судом кваліфіковані як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, за ч. 1 ст. 296 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є незаконним, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового вироку, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд дотримався, що спростовує доводи апеляційної скарги прокурора, оскільки висновки суду першої інстанції про визнання ОСОБА_6 невинуватим у відкритому викрадені чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, вчиненому повторно, за обставин, викладених органами досудового розслідування в обвинувальному акті від 29 січня 2015 року у кримінальному провадженні № 0007173, та його виправдання у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, вчинене ОСОБА_6 цілком відповідають фактичним обставинам по даному епізоду, встановленим судом, підтверджуються доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені, детально викладені судом у вироку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст.. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на прокурора.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, і це знайшло своє відображення у вироку суду, на обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, сторона обвинувачення послалася на показання потерпілої ОСОБА_12 в судовому засіданні, дані протоколу прийняття заяви ОСОБА_12 від 4 липня 2014 року про вчинене кримінальне правопорушення відносно неї, дані висновку експерта № 1835 від 8 липня 2014 року, дані рапорту працівників міліції від 7 липня 2014 року; дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 8 липня 2014 року за участю потерпілої ОСОБА_12 ; дані постанови про визнання предметів речовими доказами від 7 липня 2014 року.

Зазначені докази досліджені безпосередньо в судовому засіданні та їм дана належна оцінка.

Так, під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_12 показала про те, що 4 липня 2014 року приблизно о 21:30 год., йдучи по вул. Закревського, неподалік будинку № 23-А в м. Києві, вона відчула ззаду удар по голові та поштовх в спину, від чого вона впала на землю. В цей же час у неї з шиї зірвали золотий ланцюжок з підвіскою. Можливо, що її вдарили по голові скляною пляшкою, оскільки в подальшому на її одязі був відчутних запах пива. Коли вона підвелась, то побачила спочатку силует чоловіка, який повернувся до неї, та вона побачила його обличчя. Відстань при цьому була 2-3 метри. Це був ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_6 побіг за будинок АДРЕСА_2 . Вважає, що відносно неї був вчинений розбій, а не грабіж. Десь приблизно через годину вона звернулась до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину щодо неї. Обвинуваченого вона добре запам`ятала, зокрема, його риси обличчя, а тому наполягала на тому, що саме ОСОБА_6 вчинив щодо неї злочин. Вона його впізнала по фотографіях, а також особисто.

Колегія суддів звертає увагу на те, що прокурор відмовився від клопотання в частині допиту потерпілої ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду.

З протоколу прийняття заяви від 4 липня 2014 року про вчинене кримінальне правопорушення, який повторно досліджений під час апеляційного розгляду, вбачається, що зі слів потерпілої зазначено про те, що невідомий чоловік вдарив ОСОБА_12 ззаду по голові та зірвав з неї золотий ланцюжок з кулончиком (ас. 68 т.1).

Відповідно до рапорту працівників міліції від 7 липня 2014 року, в цей день під час несення служби було виявлено ОСОБА_6 , який схожий за прикметами на особу, що 4 липня 2014 року вчинила кримінальне правопорушення - злочин відносно ОСОБА_12 , та якого доставлено до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві (ас. 74 т.1).
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що у протоколі прийняття заяви від 4 липня 2014 року, як і в інших доказах, наявних у матеріалах провадження, відсутні будь-які дані про прикмети нападника.
При цьому, у рапорті наявні виправлення дати, які нічим не обумовлені.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 8 липня 2014 року за участю потерпілої ОСОБА_12 , який за клопотанням сторони обвинувачення досліджений і під час апеляційного розгляду, нею на фото № 1 впізнаний ОСОБА_6 , як особа, яка вчинила щодо неї злочин (ас. 75-76 т.1). При цьому у протоколі наявний запис про те, що потерпіла впізнає його за фігурою, одягом, ознаками обличчя.
Проте, фотокартка, що міститься у протоколі, не відображає тих ознак, на які посилається потерпіла.

При цьому, оцінюючи зазначені докази, суд першої інстанції у вироку послався на те, що відповідно до показань потерпілої ОСОБА_12 в день події 4 липня 2014 року вона була допитана як потерпіла. 7 липня 2014 року вона знову перебувала в приміщення Деснянського РУ, де їй пред`явили фотознімки ОСОБА_6 для впізнання, про що був складений відповідний протокол. Після проведення слідчої дії потерпілій був пред`явлений ОСОБА_6 , який перебував у черговій частині РУ, але відповідний протокол у відповідності до вимоги КПК України складений не був, а потерпіла була знову допитана.
Щодо протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 8 липня 2014 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_6 , як особу, що 4 липня 2014 року вчинила кримінальне правопорушення - злочин відносно неї за ознаками: «за фігурою, одежою, ознаками обличчя, одежі», суд у вироку вказав на те, що відповідно до протоколу для впізнання надавались фотознімки розміром 3см. х 4см., де зображені портрети осіб, які пред`являлися для впізнання. Сама потерпіла вказувала на впізнання ОСОБА_6 , яке відбувалося 7 липня 2014 року, при тому, що протокол датований 8 липня 2014 року, і дана обставина вказує на проведення впізнання ОСОБА_6 по фотознімкам потерпілою ОСОБА_12 після того, як вона побачила обвинуваченого 7 липня 2014 р. в приміщенні райвідділу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно визнано зазначений доказ недопустимим, оскільки слідча дія - впізнання, проведена з грубим порушенням вимог КПК України.

Одночасно, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вказав про те, що дані протоколу прийняття заяви ОСОБА_12 від 4 липня 2014 року про вчинене кримінальне правопорушення відносно неї не містять відомостей щодо можливості впізнання потерпілою особи, яка вчинила відносно неї злочин, а також прикмети злочинця.
Відповідно до висновку експерта № 1835 від 8 липня 2014 року у ОСОБА_14 були виявлені легкі тілесні ушкодження: ссадна на фоні синців на задній поверхні лівого ліктьового суглобу з переходом в середню третину передпліччя, в проекції крила лівої здухвинної кістки, на передньо-внутрішній поверхні правого колінного суглобу; садно на задній поверхні лівого передпліччя в нижні третині (ас. 71-73 т.1).

З постанови про визнання предметів речовими доказами від 7 липня 2014 року та долученими фотокартками підтверджується факт наявності у потерпілої золотого ланцюжка до цих подій (ас. 77-78 т.1).
Місцевим судом також досліджені надані стороною захисту докази в обґрунтування невинуватості ОСОБА_6 , які були відкриті стороні обвинувачення.
З показань свідка ОСОБА_13 в суді вбачається, що він знає обвинуваченого приблизно 3-4 роки у зв`язку з тим, що він знав його старших братів. ОСОБА_6 постійно приходив у двір будинку АДРЕСА_3 , де він проживає та працює консьєржем, та сидів цілий день на лавочці. 4 липня 2014 року перебував у дворі будинку АДРЕСА_3 та сидів на лавочці з 15 до 17 години. Потім ОСОБА_6 сидів в кімнаті консьєржа разом з ним та дивився телевізор з 19 до 23 год., оскільки в цей день він працював і був на зміні. Вранці наступного дня біля 6 год. прийшла мати обвинуваченого та забрала його.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_15 під час виконання своїх службових обов`язків 4липня 2014 року ним та іншими співробітниками був затриманий громадянин ОСОБА_16 та доставлений до районного управління, як це зазначено в рапорті. Інших обставин справи він не пам`ятає та з приводу даного злочину, вчиненого ОСОБА_6 , він нічого повідомити не може.
Згідно показань свідка ОСОБА_16 в суді першої інстанції, він обвинуваченого не знає, про обставини вчинення злочину йому нічого невідомо. Проте, влітку 2014 року разом з матір`ю він перебував на площадці біля школи, яка розташована біля будинку 45 по вул.. Закревського в м. Києві, в якому він проживає, де вони вигулювали собаку, до них підходили працівники міліції та розпитували про пограбування, яке мало місце по вул. Закревського в м. Києві. Він дійсно був затриманий та доставлений до райвідділу.

Суд першої інстанції, дослідивши дані докази в їх сукупності з іншими доказами по справі, на думку колегії суддів, дав їм належну оцінку.
Так, місцевий суд вказав про те, що показання свідка ОСОБА_13 з приводу місця перебування 4 липня 2014 року ОСОБА_6 стороною обвинувачення не спростовані.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 належними та допустими доказами, оскільки вони узгоджуються між собою та підтверджується наявним у справі рапортом, складеним ОСОБА_15 про те, що по АДРЕСА_4 , виявлений громадянин ОСОБА_16 , на якого вказала заявниця, і якого було доставлено до райвідділу (ас. 166 т. 1).
Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що висновком експерта № 1835 від 8 липня 2014 року спростовуються показання потерпілої про нанесення їй в день події удару по голові скляною пляшкою, оскільки при обстеженні у потерпілої не виявленні тілесні ушкодження в області голови.
З огляду на досліджені судом першої інстанції надані стороною обвинувачення та захисту докази в їх сукупності, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що докази, на які посилається сторона обвинувачення, як на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не були підтверджені безпосередньо в суді, в зв`язку з чим вони не можуть бути визнані достатніми для доведення зазначеного обвинувачення, а томудійшов правильного висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ст. 186 ч.2 КК України.

Згідно положень статті 62 Конституції України, ст.. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Це положення передбачено й пунктом 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинуватим, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку.

З огляду на встановлені під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанціїфактичні обставини провадження, на підставі дослідження всіх наданих сторонами доказів і неможливості отримання нових, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 186 КК України, вчинене ОСОБА_6 .

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом при призначенні покарання не враховані й інші обставини, які впливають на визначення покарання, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 1003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 296 КК України, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину - злочин невеликої тяжкості, особу винного, а саме: негативну характеристику з місця навчання, задовільну характеристику з місця відбуття покарання, те, що ОСОБА_6 раніше судимий, не перебуває на обліках у лікарів психіатра та нарколога; обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , - щире каяття, та обставина, яка обтяжує покарання обвинуваченого, - рецидив злочину.
Також судом враховано, що відповідно до даних акту судово-психіатричної експерта №189 від 16 вересня 2014 року, ОСОБА_6 на періоди кримінальних правопорушень, в яких він підозрюється, виявляв ознаки органічного ураження головного мозку (резидуального генезу) з когнітивними порушеннями та емоційно-вольовими розладами (F07.8 згідно МКХ-10), за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_6 на періоди кримінальних правопорушень, в яких він підозрюється за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_6 виявляє ознаки Органічного ураження головного мозку (резидуального генезу) з когнітивними порушеннями та емоційно-вольовими розладами (F07.8 згідно МКХ-10), за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує. ОСОБА_6 на періоди кримінальних правопорушень, в яких він підозрюється, а також на теперішній час, не виявляв і не виявляє ознак хронічного алкоголізму чи наркоманії; будь-якого лікування з цього приводу не потребує (ас. 109-112 т.1).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, врахувавши характер, тяжкість та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_6 кримінального правопорушення, характер дій обвинуваченого та спосіб вчинення злочину, його особу, та інші наявні у провадженні дані, які характеризують особу обвинуваченого, вмотивовано обрав міру покарання у виді арешту в межах санкції ч. 1 ст. 296 КК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 - залишити без зміни, апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом 3 місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

____________________________ _____________________________ ___________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3