АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний номер справи: 654/2528/15-к
Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/791/189/16 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 cт. 15, ч.1 ст. 115 КК України
У Х В А Л А
іменем України
08 лютого 2016 року м. Херсон

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0001265 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та за апеляційною скаргою із доповненнями прокурора прокуратури Цюрупинського району Херсонської області на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 вересня 2015 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 .

засуджено: за ч.1 ст. 121 КК України на 6 років позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Міра запобіжного заходу тримання під вартою з 18.05.2015 року.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 17 травня 2015 року близько 22.30 години, знаходячись в АДРЕСА_2 , по місцю мешкання потерпілого ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, наніс один удар ножем в праву частину грудної клітини потерпілого ОСОБА_9 , спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя.
У поданих на вирок апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність своєї вини, посилається на суворість призначеного судом покарання. Зазначає, що він повністю визнає себе винним, характеризується задовільно, є таким, що не має судимості, має на утриманні неповнолітню дитину. Крім того, потерпілий в судовому засіданні заперечував проти застосування суворого покарання до нього. Просить змінити вирок та пом`якшити покарання;
- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій засудженого, вказує на суворість призначеного йому покарання. Стверджує, що суд неповно врахував обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , зокрема, щире каяття, визнання вини, відсутність з боку потерпілого вимог про відшкодування шкоди, наявність у нього батьків-пенсіонерів, які є інвалідами 3 групи, позитивну громадську характеристику. Крім того, потерпілий ОСОБА_9 під час судового розгляду дав позитивну характеристику ОСОБА_8 , який другий сезон працював і проживав у нього дома, вказував, що відносини між ними були добрі та зазначав про надмірну суворість запропонованого прокурором покарання. Зазначені обставини дають підстави для призначення ОСОБА_8 мінімального покарання в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- прокурор в апеляційній скарзі з доповненнями, оспорюючи правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 , ставить питання про скасування вироку щодо нього з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначає що ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, тобто у замаху на умисне вбивство потерпілого. Вважає, що висновок суду про кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК України є неправильним, оскільки судом не в повному обсязі взяти до уваги показання потерпілого ОСОБА_9 , що у ході сварки ОСОБА_8 ткнув його ножем у праву частину грудини, після чого намагався нанести ще один удар ножем в область грудної клітини, але він схопив ніж за лезо ножа в момент замаху, та в подальшому в процесі боротьби зламав лезо ножа, оскільки зрозумів, що ОСОБА_8 намагався його вбити. Ці показання потерпілий підтвердив при проведенні слідчого експерименту. З цих підстав просить ухвалити новий вирок, який визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданих апеляційних скарг, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника, які підтримали вимоги, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника, просили їх задовольнити та пом`якшити покарання, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора, просив їх задовольнити та ухвалити новий вирок, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишити без задоволення, у дебатах сторони залишилися на попередніх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, за встановлених та викладених у вироку обставин, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку і відповідає фактичним обставинам провадження.

Вважаючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 неправильною, прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що той вчинив замах на умисне вбивство потерпілого.
Ці доводи апелянта колегія суддів розцінює як безпідставні і такі, що суперечать встановленим обставинам провадження.
Відповідно до ч.3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає йото суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).
Судова практика визначає, якщо ж винний діяв не з прямим умислом, а непрямим умислом, тобто свідомо допускав настання будь-яких наслідків, у тому числі настання смерті, він не може бути притягнутий до відповідальності за замах на вбивство.
Для відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а у разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду про відсутність у ОСОБА_8 умислу на вбивство та про наявність у нього умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ґрунтується на доказах, досліджених під час судового розгляду.
Так, обставини заподіяння тяжких тілесних ушкоджень підтверджуються показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 і потерпілого ОСОБА_9 під час судового розгляду, з яких випливає, що упродовж дня вони працювали у останнього по господарству, а ввечері після роботи вжили спиртні напої на кухні потерпілого. Через деякий час між ними виникла сварка на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з приводу оплати праці ОСОБА_8 потерпілим ОСОБА_9 , у якого обвинувачений працював і проживав, під час якої, ОСОБА_8 , взяв ніж, який лежав на веранді, і наніс удар ножем удар в праву частину грудної клітини ОСОБА_9 . В момент другого замаху потерпілий ОСОБА_9 схопив ніж за лезо ножа та в процесі боротьби зламав лезо ножа. Потім вони розійшлися по домівках, після чого потерпілий зателефонував знайомому і той відвіз того до лікарні.
Ці ж обставини заподіяння тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 підтвердив під час проведення слідчого експерименту.
Згідно з висновками судово-медичних експертиз, потерпілому ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження у виді колото-різаного поранення передньої поверхні грудної клітини справа, проникаюче вправу плевральну порожнину, з пораненням правої легені, які виникли від не менш ніж одного травматичного впливу колото-ріжучого предмету, типу клинка ножа, і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. (а.с. 63, 83- 86)

Висновки цієї експертизи не суперечать показанням обвинуваченого та потерпілого про локалізацію і механізм утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 .

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 стверджував, що не мав умислу на вбивство потерпілого.
Зазначені твердження обвинуваченого стороною обвинувачення не спростовані, і у матеріалах справи немає даних, які б свідчили про намір ОСОБА_8 вчинити вбивство ОСОБА_10 ..
З матеріалів провадження вбачається, що між обвинуваченим та потерпілим раніше не було неприязних стосунків, ОСОБА_8 тривалий час працював у господарстві ОСОБА_9 та проживав у будинку останнього, ввечері вказаного дня після роботи вони вжили спиртні напої на кухні потерпілого. Через деякий час між ними виникла сварка з приводу оплати праці обвинуваченого, у ході якої ОСОБА_8 взяв ніж і наніс удар ножем удар вправу частину грудної клітини ОСОБА_9 . Після чого, потерпілий схопив ніж за лезо ножа в момент другого замаху та в процесі боротьби зламав лезо ножа, а потім вони розійшлися по домівках.
Сукупність усіх доказів у справі свідчить про те, що ОСОБА_8 , завдаючи удар ножем вправу частину грудної клітини ОСОБА_9 , передбачав та свідомо допускав, що від його злочинних дій можуть настати тяжкі тілесні ушкодження, і не бажав смерті потерпілого.
Сам по собі факт нанесення потерпілому одного удару ножем та замах для нанесення другого удару, не свідчить про умисел ОСОБА_8 на вбивство потерпілого, а тому доводи прокурора про вчинення обвинуваченим замаху на вбивство, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Урахувавши всі обставини вчиненого злочину, спосіб заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, причини припинення злочинних дій, а також поведінку обвинуваченого та потерпілого, яка передувала події, їх відносини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_8 , наносячи удар ножем ОСОБА_9 , не мав умислу на його вбивство, а тяжкі тілесні ушкодження заподіяв йому під час сварки без мети позбавлення життя. Про те, що така сварка мала місце, свідчать показання обвинуваченого та потерпілого, що прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється.
За таких обставин, суд правильно перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 на ч.1 ст. 121 КК України, визнавши його винним у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень.
У зв`язку з чим, доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає непереконливими.
Що стосується доводів обвинуваченого та захисника про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який характеризується посередньо, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, на що є посилання в апеляційній скарзі.

З урахуванням конкретних обставин справи та даних про особу винного, суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції ч. 1 ст.121 КК України, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав вважати, що призначене покарання є несправедливим через його суворість, про що стверджують апелянти, немає.

Ті обставини, на які посилаються обвинувачений та захисник в апеляційних скаргах, зокрема, щире каяття, визнання вини, відсутність з боку потерпілого вимог про відшкодування шкоди, наявність у нього батьків-пенсіонерів, які є інвалідами 3 групи, думку потерпілого про призначення менш суворого покарання, відсутність претензій з боку останнього, то вони в даному випадку не можуть бути підставами для пом`якшення покарання, оскільки судом першої інстанції з урахуванням тяжкості злочину, його наслідків, призначено ОСОБА_8 мінімальне покарання у межах санкції ч. 1 ст.121 КК України.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, проживає на квартирі, постійної роботи не має, існує за рахунок випадкових заробітків, працюючи по найму у жителів села.

Даних, які б свідчили про те, що у кримінальному провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотні порушення кримінального процесуального закону, зокрема, під час судового розгляду, які можуть бути підставами для скасування або зміни вироку, колегією суддів не встановлено, тому підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора з доповненнями - залишити без задоволення, а вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 вересня 2015 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4
Згідно з оригіналом
Копія ухвали оформлена 08 лютого 2016 року
Ухвала набрала законної сили 08 лютого 2016 року

Суддя Апеляційного суду
Херсонської області ОСОБА_2