АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/158/15 Справа № 201/5707/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , прокурора прокуратури Жовтневого району м.Дніпропетровська ОСОБА_11 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року у кримінальному провадженні № 0001887, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 квітня 2013 року, яким

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 140 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

Вирішено питання про долю речових доказів,

ВСТАНОВИЛА:
Прокурор ОСОБА_11 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції,в апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 140 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з наданням медичних послуг. Прокурор вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання не врахував належним чином які саме настали наслідки від скоєного кримінального правопорушення, а саме смерть потерпілої, а також позицію потерпілого і відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, який провину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав. Також судом не враховано, що надання медичних послуг населенню є джерелом існування ОСОБА_8 , він не має можливості надавати кваліфіковану медичну допомогу, оскільки внаслідок неналежного виконання обов`язків лікаря настали тяжкі наслідки у вигляді смерті пацієнта ОСОБА_12 , тому для усунення ризиків надання обвинуваченим неналежної та неякісної медичної допомоги, суд відповідно до вимог ч.2 ст. 55 КК України повинен був позбавити ОСОБА_8 права займатися діяльністю, пов`язаною з наданням медичних послуг.

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України. Доводи апеляційної скарги захисники обґрунтовують порушенням судом першої інстанції при ухваленні вироку вимог ст. 370 КПК України, оскільки не зазначено форму вини кримінального правопорушення та допущено суперечності щодо визначення способу вчинення кримінального правопорушення. Так, в одному випадку зазначено спосіб вчинення як несумлінне та недбале, а в іншому випадку несумлінне чи недбале ставлення медичного працівника до виконання своїх професійних обов`язків.

На думку захисників, судом допущено суперечні висновки щодо документу, який визначає професійні обов`язки ОСОБА_8 . Так, у вироку суд послався на посадові інструкції завідуючого хірургічним відділенням, затверджені 28 січня 2013 року та 26 березня 2012 року, які в матеріалах кримінального провадження відсутні. Разом з тим, ксерокопія посадової інструкції завідуючого хірургічним відділенням обласного госпіталю для інвалідів Великої Вітчизняної війни ОСОБА_8 , яка міститься в матеріалах кримінального провадження (т.1 а.а. 126-129), є неналежним доказом у справі, виходячи з вимог ст.ст. 78, 79 КПК 1960 року та ст.ст. 98, ч.3 ст. 99 КПК України, оскільки за постановою слідчого від 11 квітня 2012 року та протоколом виїмки підлягали вилученню та фактично вилучені різні документи посадові інструкції. Визнана речовим доказом та долучена до матеріалів справи посадова інструкція в порушення вимог ст. 78, 79 КПК України 1960 року не оглядалася та не фотографувалася, тому є недопустимим доказом відповідно до вимог ст.ст. 89, 98, ч.3 ст. 99 КПК України.

Обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст. 140 КК України є необґрунтованим, оскільки висновки судово-медичних експертиз № 171 та 52-Д від 11 березня 2013 року (т.2 а.с. 14-24) не обґрунтовано посиланням на стандарти медичної допомоги чи інші нормативні акти, які були, за думкою сторони обвинувачення, порушені ОСОБА_8 при лікуванні хворої ОСОБА_12 , не враховано надані стороною захисту стандарти надання медичної допомоги з лікування вентральних гриж, зокрема «Клінічний протокол надання медичної допомоги хворим з ускладненою вентральною грижею (Коди стану або захворювання МКХ 10 та інших класифікацій): К43)», затверджений наказом МОЗ України від 02 квітня 2010 року № 297 (т.3 а.с. 102-112), та «Стандарти медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги», затверджений наказом МОЗ України від 27 липня 1998 року № 226 (т.3 а.с. 162-164).

При призначенні судово-медичної експертизи 09 жовтня 2012 року слідчим порушено визначений ст. 120 КПК України 1960 року двомісячний строк досудового розслідування, експертизу призначено поза межами цього строку, тому висновок експертизи № 52-Д від 11 березня 2013 року є неналежним доказом.

Висновки суду щодо викладення показань експертів про проведення судово-медичних експертиз № 171 та № 52-Д не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, згідно з якими не всі експерти, зазначені у висновку експертиз, приймали участь у дослідженні, тому зазначені висновки є неналежними доказами у справі.

Крім того, в порушення вимог ч.1 ст. 356 КПК України при допиті у судовому засіданні жоден з експертів не був приведений до присяги, тому і показання експерта ОСОБА_13 щодо роз`яснення ним висновку суду є неналежним доказом у справі.

Більше того, ОСОБА_13 суду показав, що у 2011 році приймав участь у проведенні клініко-експертної оцінки випадку надання медичної допомоги хворій ОСОБА_12 у складі комісії головного управління здоров`я облдержадміністрації (т.1 а.с. 20-23), тому ОСОБА_13 , який раніше був ревізором у справі, відповідно до вимог ч.7 ст. 75 КПК України 1960 року та ст. 79 КПК України не мав права приймати участь у якості експерта у даному кримінальному провадженні. За таких обставин висновки експертиз № 171 та 52-Д є неналежними доказами у справі.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, яким необхідно його виправдати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення ОСОБА_8 , послався у вироку на посадову інструкцію, яка затверджена 28 січня 2013 року із зазначенням функціональних обов`язків, передбачених п.1,2 розділу 3 та п. 10,13 розділу 4 та розділу 7 зазначеної інструкції. В той час, коли за висновком органу досудового розслідування ОСОБА_8 порушив вимоги пунктів 1,2 розділу 3, пунктів 10 та 13 розділу 4, розділу 7 інструкції від 28 січня 2008 року.

Обвинувачений вважає, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , як медичні працівники так і особи, яким у зв`язку з виконанням професійних та службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд, та їх результати, інтимну та сімейну сторони життя особи відповідно до п.4 ч.2 ст. 65 КПК України не можуть бути допитані як свідки про відомості, які становлять лікарську таємницю, а їх показання, як джерело доказів, є недопустимими. Статті 39,40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» інформацією, що становить лікарську таємницю, є у всякому разі факт та привід звернення за медичною допомогою; стан здоров`я та захворювання пацієнта; факт медичного огляду та його результати; інтимне та сімейне життя пацієнта; інші відомості, які отримані під час обстеження та лікування.

Крім того, свідок ОСОБА_17 є дружиною заступника начальника Дніпропетровського ОКЗ «Бюро судмедекспертизи», який приймав участь у проведенні експертиз у даному кримінальному провадженні.

Заявлений експертам відвід слідчим не розглянутий, а суддя ОСОБА_19 не долучив документи про відвід до матеріалів кримінального провадження.

Крім того, зазначені у вироку показання експертів не відповідають фактичним обставинам. Експерти ОСОБА_20 ,Ю ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 суду показали, що фактично особисто ніяких досліджень не проводили, матеріали провадження безпосередньо не вивчали.

Суд жодного з висновку судово-медичних експертиз не досліджував, дав їм оцінку з урахуванням показань експерта ОСОБА_26 .

Крім того, акт експертного контролю якості медичної допомоги № 1 від 07 жовтня 2011 року (т.1 а.с. 8-9), протокол засідання клініко-експертної комісії № 1 від 07 жовтня 2011 року (т.1 а.с. 10-11), як у них зазначено, складені відповідно до наказу МОЗ України № 189 від 26 березня 2009 року, який на дату складання вказаних документів втратив чинність. Протокол засідання клініко-експертної комісії від 08 листопада 2011 року (т.1 а.с. 20-23) був складений відповідно до наказу МОЗ України № 163 від 24 лютого 2010 року «Про управління якістю медичної допомоги». Однак останній документ не зареєстрований в Міністерстві юстиції України, тобто не є чинним та не міг бути використаний при складанні протоколу експертною комісією.

Відповідь Дніпропетровської медичної академії спростовує рецензію на історію хвороби (т.3 а.с. 165).

В судовому засіданні жоден з експертів не був приведений до присяги, як це передбачено ст. 356 КПК України, тому показання експертів є недопустимими доказами.

Суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та зазначив про порушення наказу МОЗ України № 226 від 27 липня 1998 року, який в судовому засіданні не досліджував.

В суді апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_6 просила скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 додаткове покарання у вигляді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з наданням медичних послуг, та звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 49 КК України. Вважає, що в іншій частині вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, тому апеляції сторони захисту задоволенню не підлягають.

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали свою апеляційну скаргу та апеляцію обвинуваченого, просили скасувати вирок та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_8 наполягав на задоволенні своєї апеляційної скарги, підтримав апеляцію захисників і просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши надані матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 і захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст. 370, 372 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. За вимогами ч.3 ч.1 ст. 409, ст. 412 КПК України підставою для скасування вироку суду є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, якими є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. У мотивувальній частині обвинувального вироку відповідно по п.2 ч.3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою суд повинен зазначити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням елементів складу кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Ці вимоги закону судом першої інстанції не виконано, що, на переконання колегії суддів, є істотними порушеннями вимогКримінального процесуального кодексу України, які перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Так, згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він, маючи вищу медичну освіту за спеціальністю хірург, із вищою кваліфікаційною категорією, згідно з наказом начальника КЗ «Обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни» № 25/1 від 03 липня 1998 року з 29 червня 1998 року прийнятий на посаду лікаря-хірурга у хірургічному відділенні, в подальшому на підставі наказу № 32 від 14 серпня 1998 року переведений на основну постійну посаду завідуючого хірургічного відділення даного комунального закладу.

Відповідно до посадової інструкції завідуючого хірургічним відділенням «Обласного госпіталю для інвалідів Великої Вітчизняної війни», затвердженої начальником госпіталю 28 січня 2013 року за погодженням з Головою профспілкового комітету госпіталю, з якою ОСОБА_8 був ознайомлений під власноручний підпис, до функціональних обов`язків останнього входило: згідно з п.1.2 розділу 3 Інструкції забезпечувати належний рівень обстеження та лікування хворих відділення згідно сучасних досягнень медичної науки та техніки, забезпечувати необхідний нагляд за хворими на основі принципів лікувально-охоронного режиму; згідно з п. 10.13 розділу 4 Інструкції забезпечувати необхідний нагляд за хворими на основі лікувально-охоронного режиму; щоденно контролювати правильність діагностики та кількості лікувально-діагностичних заходів; вживати заходів до своєчасного та правильного оформлення всієї медичної документації.

Крім того, згідно розділу 7 вищезазначеної Інструкції ОСОБА_8 , як завідуючий відділення, несе відповідальність за чітке та своєчасне виконання обов`язків, передбачених посадовою інструкцією та правилами внутрішнього розпорядку лікарні; за бездіяльність та неприйняття рішення, які входять у сферу його компетенції.

Однак обвинувачений ОСОБА_8 , неналежним чином виконуючи покладені на нього професійні обов`язки, проявляючи до останніх несумлінне та недбале відношення, вчинив кримінальне правопорушення, що потягло спричинення тяжких наслідків, за наступних обставин.

26 серпня 2011 року о 8 годині 15 хвилин до КЗ «Обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни» у плановому порядку через деформуючий остеопороз колінних суглобів була госпіталізована ОСОБА_12 , 1925 року народження, яка при госпіталізації скаржилася на біль у лівому колінному суглобі, порушення функції ходьби, присутності грижової опуклості на передній порожнині. Після обстеження ОСОБА_12 лікарем-хірургом цього закладу ОСОБА_8 останнім був поставлений діагноз: «післяопераційна вентральна грижа, деформуючий остеоартроз лівого колінного суглобу, дифузійний кардіосклероз» з супутньою патологією.

01 вересня 2011 року обвинувачений ОСОБА_8 ,проявляючи несумлінне ставлення до своїх професійних обов`язків, на підставі вищезазначеного діагнозу призначив потерпілій ОСОБА_12 проведення оперативного втручання герніолапаратомія, інтестіноліз, алопластикою за Сапєжко сітчастим протезом, не обґрунтовуючи при цьому життєву необхідність проведення оперативного втручання у пацієнта похилого віку.

Далі, продовжуючи неналежним чином виконувати свої професійні обов`язки, проявляючи до них несумлінне відношення, обвинувачений ОСОБА_8 06 вересня 2011 року, перебуваючи у КЗ «Обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни», розташованому за адресою : м.Дніпропетровськ, площа Жовтнева, 14, в період часу з 11 години 10 хвилин до 14 години 15 хвилин провів оперативне втручання хворій похилого віку, яка відноситься до геріатричної групи хворих, з супутньою патологією, у плановому порядку в лікарняному закладі, в якому відсутня цілодобова реанімація.

Крім того, в ході проведення вищевказаного оперативного втручання, обвинувачений ОСОБА_8 , неналежно виконуючи свої обов`язки, застосував невірний метод оперативного втручання потерпілої ОСОБА_12 , а саме: аутопластику по ОСОБА_27 (натяжний метод герніопластики), замість запланованого методу алопластики з використанням сітчастого пролоневого протезу, що потягло здавлювання органів черевної порожнини та порушення сердцево-судинної системи потерпілої ОСОБА_12 .

Після оперативного втручання потерпіла ОСОБА_12 була направлена у післяопераційну палату, де обвинувачений ОСОБА_8 , продовжуючи несумлінно ставитися до своїх обов`язків, порушуючи основи принципу лікувально-охоронного режиму, призначив потерпілій лікувальну профілактику, а саме: з метою післяопераційної аналгезії використовувався НПЗЗ без захисту слизової оболонки шлунку. Також при виникненні багаторазового блювання у хворої в першу добу післяопераційного періоду (600 мл) є явно неадекватними втратами при багаторазовому блюванні та фізіологічним потребам організму потерпілої ОСОБА_12 .

Після чого, 07 вересня 2011 року о 17 годині 30 хвилин, при погіршенні стану потерпілої ОСОБА_12 обвинувачений ОСОБА_8 , неналежним чином виконуючи свої обов`язки внаслідок несумлінного ставлення до них, не прийняв заходи для госпіталізації хворої у відділення реанімації та інтенсивної терапії ОКЗ ім. Мечнікова, оскільки лікувальний заклад знаходиться на одній території.

Таким чином, неналежне виконання ОСОБА_8 своїх професійних обов`язків через несумлінне ставлення до них потягло розвиток сердцево-судинної та легеневої недостатності у післяопераційний період у ОСОБА_12 , від чого 09 вере6сня 2011 року о 23 годині 55 хвилин настала смерть останньої.

За вимогами п.п. 1,2 ч.1 ст. 91 КПК України обставинами, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, є подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Згідно зі ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора, за винятком випадків доказування стороною, що їх подає, належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, що характеризують обвинуваченого. Відповідно до вимог ст. 291 КПК України, якою встановлено вимоги до обвинувального акту, в якому повинно бути викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Крім того, дані положення випливають з п. (а) ч.3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, згідно якою кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Однак, як встановлено під час апеляційного розгляду кримінального провадження, ці вимоги закону під час досудового розслідування та судового розгляду не були виконані, а обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, належним чином не з`ясовані.

В обвинувальному акті в порушення вимог ст. 277 КПК України не розкрито об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 140 КК України. Оскільки диспозиція зазначеної норми закону про кримінальну відповідальність має банкетний характер, у кожному конкретному випадку має встановлюватися, які саме професійні обов`язки покладались на винну особу і які з цих обов`язків не виконані взагалі або виконані неналежним чином, а також вимоги яких конкретно нормативних актів (інструкцій, наказів МОЗ, правил, вказівок тощо) порушено винним. Але в обвинувальному акті та у вироку суду зазначено лише про порушення лікарем ОСОБА_8 посадової інструкції завідувача хірургічним відділенням, яка містить загальні обов`язки з організації роботи відділення та надання медичної допомоги. Разом з тим, за висновками комісійної судово-медичної експертизи № 81/к від 23 червня 2015 року на час надання медичної допомоги ОСОБА_12 діючими були Накази МОЗ України «Про затвердження стандартів та клінічних протоколів надання медичної допомоги зі спеціальності «Хірургія» від 02.04.2010 року № 297 та «Стандарти медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги» від 27.07.1998 року № 226. Проте, а ні в обвинувальному акті, а ні у вироку суду не відображено які саме які саме професійні обов`язки та вимоги яких нормативних актів порушив обвинувачений ОСОБА_8 , тому колегія суддів акцентує увагу на невідповідності обвинувального акту вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КК України щодо викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Зазначене свідчить, що ОСОБА_8 всупереч вимогам закону було пред`явлене неконкретне обвинувачення, що позбавило його можливості захищатися від пред`явленого обвинувачення.

Відповідно до вимог частини 6 статті 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною 1 статті 7 КПК України. Приймаючи до уваги той факт, що згідно з діючим КПК України зазначені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення, але не зазначені як підстави для призначення нового судового розгляду за положеннями ст. 415 КПК України, колегія суддів, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме вимог п.п.1,2 ст. 7, ст. ст.8, 9 КПК України, згідно з якими до них відноситься верховенство права та законність, вважає за необхідне скасувати вирок суду та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Оскільки підставами для скасування вироку суду першої інстанції стали істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, колегією суддів не перевіряються доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 щодо відсутності у діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доводи апеляції прокурора щодо м`якості призначеного покарання. За вимогами частини 2 статті 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, тому доводи апеляційних скарг сторони захисту та сторони обвинувачення підлягають перевірці при новому розгляді кримінального провадження судом першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , прокурора прокуратури Жовтневого району м.Дніпропетровська ОСОБА_11 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року, яким ОСОБА_8 було засуджено за ч.1 ст. 140 КК України, скасувати. Призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в тому ж суді в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
______________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4