Справа № 11-615/10 Головуючий у І інстанції
Провадження № - Доповідач у 2 інстанції . .
Категорія 23.06.2010
УХВАЛА

Іменем України

23 червня 2010 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Габрієля В.О.

суддів Дриги А.М., Черкасова В.М.

з участю прокурора Нечепоренко С.П.

з участю адвоката ОСОБА_1

з участю цивільного відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляціями засудженого ОСОБА_3 та цивільного відповідача по справі ОСОБА_2 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 15 квітня 2010 року, яким

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, уродженець та житель ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, одружений, на утриманні має одну малолітню дитину, працюючий водієм у ПП Поплавський Петро Едмундович, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до 5 (пяти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_3 до набрання вироком чинності залишено попередній у вигляді підписки про невиїзд.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 постановлено обчислювати з моменту взяття його під варту. До строку відбування покарання ОСОБА_3 постановлено зарахувати попереднє увязнення з 10 по 19 жовтня 2009 року.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Альфа Страхування на користь потерпілого ОСОБА_4 на відшкодування майнової шкоди 33221 (тридцять три тисячі двісті двадцять одну) гривню 88 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 400 000 (чотириста тисяч) гривень.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Стягнуто із засудженого ОСОБА_3 на користь НДЕКЦ при ГУ МВС України в Київській області, як судові витрати, вартість проведення експертизи технічного стану транспортного засобу та автотехнічної експертизи в сумі 1219 (одна тисяча двісті девятнадцять) гривень 92 копійки.

Доля речових доказів визначена відповідно до вимог ст.81 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_3 визнано винним в тому, що він 10 жовтня 2009 року, приблизно о 7-й годині 35 хвилин, на 50 км+300 метрів автодороги Київ-Ковель в Бородянському районі Київської області, керуючи належним ОСОБА_2 автомобілем DAF TE 95 XF 380, реєстраційний номер НОМЕР_1, з напівпричепом-рефрижератором GRAY ADAMS, реєстраційний номер НОМЕР_2, рухаючись в напрямку м. Ковеля, не урахував дорожню обстановку та дорожні умови, не обрав безпечної швидкості, невірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність і безпечність, чим порушив п.п.1.3, 1.5, 12.3 Правил дорожнього руху України, та допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля із задньою частиною автомобіля ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_3, який стояв на смузі руху в сторону м. Ковеля, що призвело до загоряння автомобіля ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_3, внаслідок чого ОСОБА_5, яка знаходилася в салоні цього автомобіля, загинула на місці в результаті гострого отруєння чадним газом (окисом вуглецю) з подальшим обвугленням тіла, малолітній пасажир цього автомобіля ОСОБА_6 одержав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-лицьової травми із ранами і забоями мяких тканин голови, переломами кісток обличчя (ніс, стінки очниць і верхньощелепної пазухи, правої виличної дуги), склепіння і основи черепа, забою головного мозку, субдуральної гідроми лівої скроневої ділянки, забою правого очного яблука, закритого перелому правої стегнової кістки у верхній третині, термічних опіків полумям ІІІ-Б ступеня близько 65 % поверхні тіла (голова, кінцівки), а водій автомобіля ВАЗ-2101 ОСОБА_4 одержав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді термічних опіків полумям ІІ-ІІІ-АБ ступеня близько 13% поверхні тіла (голова, кисті), струсу головного мозку, забитих ран тімяної ділянки та обличчя, перелому медіального виростку лівої плечової кістки та гематоми лівого ліктьового суглобу.

В апеляції засуджений просить вирок змінити та обрати відносно нього більм мяку міру покарання, не повязану з позбавленням волі. На думку апелянта, суд при призначенні покарання належним чином не врахував помякшуючі відповідальність обставини, зокрема, те, що він раніше не судимий, повністю визнав свою вину та щиро розкаюється у скоєному, має постійне місце проживання, постійну роботу, на обліку в нарко- та психдиспансері не перебуває, на його утриманні знаходиться малолітня дитина. Крім того, вказує, що ним надіслано потерпілим поштові перекази з грошовими сумами на часткове відшкодування завданої шкоди.

В апеляційній скарзі цивільний відповідач ОСОБА_2, не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеність вини ОСОБА_3, правильність кваліфікації його дій та призначене покарання, просить скасувати вирок Бородянського районного суду від 15.04.2010 року в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди в сумі 400 000 гривень на користь ОСОБА_4 та справу в цій частині направити на новий судовий розгляд або зменшити суму стягнення моральної шкоди та визначити її в сумі 60 000 гривень. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом неправильно застосовано кримінально-процесуальний закон ст.ст.64, 323, 328 КПК України, оскільки згідно ч.2 ст.1187 ЦК України нести відповідальність і відшкодувати моральну шкоду повинен ОСОБА_3

В запереченні на апеляцію засудженого ОСОБА_3 прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просить вирок залишити без змін, апеляцію засудженого без задоволення. В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції при постановленні вироку дотримався вимог ст. 65 КК України, ст. ст.323, 324 КПК України та при призначенні покарання ОСОБА_3 врахував усі обставини по справі, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, його особу та обставину, що помякшує покарання ОСОБА_3 щире каяття і призначив покарання, яке відповідає тяжкості злочину та особі засудженого.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення цивільного відповідача ОСОБА_2 на підтримку своєї апеляції, доводи представника цивільного відповідача адвоката ОСОБА_1, яка просила суд зменшити розмір відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_4 до 200 000 грн., міркування прокурора, який вважає вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції засудженого та цивільного відповідача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.367, п.1 ст.373 КПК України, підставами для скасування або зміни вироку при розгляді справи в апеляційному суді є невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Апеляційний суд змінює вирок у випадку помякшення призначеного покарання, коли визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого.

Згідно ст.372 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею Кримінального кодексу, але за своїм видом чи розміром явно несправедливим як внаслідок мякості, так і суворості.

Винність ОСОБА_3 у скоєнні інкримінованого злочину доведена сукупністю наведених у вироку та досліджених в судовому засіданні доказів, яким судом дана належна оцінка та вірно кваліфіковано його дії за ч.2 ст.286 КК України, що апелянтами не оспорюється.

Суд, згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України та п.п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7 ( із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №11), при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого ОСОБА_3, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Зокрема, як помякшуючу покарання обставину суд врахував щире каяття засудженого.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції виходив із особливостей даного злочину й обставин його вчинення, зокрема, характеру та ступеню тяжкості наслідків, що настали внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Визначене покарання ОСОБА_3, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, відповідає ст.ст.50, 65 КК України і є домірним скоєному, а тому доводи апеляції засудженого колегія суддів визнає безпідставні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що, в межах апеляційної скарги, підстав для зміни вироку з мотивів суворості покарання немає.

Щодо доводів апеляції цивільного відповідача в частині неправильного розвязання цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, то вони, на думку суду апеляційної інстанції, є не обґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Так, п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 ( із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1) передбачено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП України), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно з копією трудового договору від 01 жовтня 2009 року, приватний підприємець ОСОБА_2 уклав трудовий договір з ОСОБА_3 на перевезення вантажу вантажним автомобілем (т.1, а.с.200).

З копії подорожнього листа, що на а.с.199 т.1, вбачається, що засудженому ОСОБА_3 надано право з 06 по 31 жовтня 2009 року керувати автомобілем DAF TE 95 XF 380, реєстраційний номер НОМЕР_1, з напівпричепом-рефрижератором GRAY ADAMS, реєстраційний номер НОМЕР_2, із завданням перевезення вантажу по містах України.

Згідно копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, серія В03 №099097 від 23 червня 2005 року, та копії ліцензії, серія АВ №412084 від 06 травня 2008 року, приватний підприємець ОСОБА_2 має право на внутрішні перевезення вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами (т.1, а.с.203-204).

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №9) не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).

Розглядаючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, судом враховано, що в результаті злочинних дій засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_4, який на даний час став інвалідом 2-ї групи, і його малолітньому синові ОСОБА_6 була завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болю і стражданнях, яких вони зазнали у звязку з ушкодженням здоровя та каліцтвом, у душевних стражданнях, яких вони зазнали у звязку із загибеллю їхньої, відповідно, дружини і матері, та у душевних стражданнях ОСОБА_4 у звязку з фактичним знищенням автомобіля, що був у його володінні.

Також при визначенні розміру грошового відшкодування судом враховано фактичне ухилення відповідальної особи, як і засудженого, від відшкодування шкоди, про що свідчить зняття ОСОБА_2 з обліку належного йому автотранспорту після предявлення позову, що лише поглиблює душевні страждання потерпілих.

А тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000 грн. на користь потерпілого ОСОБА_4 з приватного підприємця ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_3 перебуває в трудових відносинах з ОСОБА_2

У звязку з наведеним колегія суддів вважає вирок законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни не вбачає.

Керуючись ст.ст.365, 366 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляції засудженого ОСОБА_3 та цивільного відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Бородянського районного суду Київської області від 15 квітня 2010 року щодо ОСОБА_3 - без змін.

Головуючий

Судді: