Дата документу Справа № 324/1906/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 324/1906/15-к Головуючий в 1 інстанції
№ провадження 11-кп/778/1960/15 ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286 Доповідач в 2 інстанції
КК України ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула в м. Запоріжжі у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Чапаєвка Пологівського району Запорізької області, громадянин України, який має середню технічну освіту, не працює, який має на утриманні малолітню дитину, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

визнаний винним у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Запобіжний захід не обирався.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави в особі НДКЦ при ГУМВС України в Запорізькій обл. за проведення: судової автотехнічної експертизи № 369/15 від 22.07.2015 р. у розмірі 736 грн. 56 коп.; судової автотехнічної експертизи № 439/15 від 12.08.2015 у розмірі 736 грн. 56 коп.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, покладення на звільнену від відбування покарання особу певних обов`язків є обов`язковим, та не поклавши на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, суд не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню.

Посилаючись на ст. 413 КПК України, просить скасувати вирок, та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на 1 рік 6 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини: 02 червня 2015 року, приблизно о 08 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «АЗЛК 2140», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вул. К. Маркса в м. Пологи, Запорізької області, в напрямку вул. Пушкіна.

В цей же час, по нерегульованому пішохідному переходу, зліва на право, походу руху автомобіля, проїжджу частину перетинав неповнолітній пішохід ОСОБА_9 .

В районі буд. № 51 по вул. К. Маркса, водій ОСОБА_7 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував неповнолітній пішохід ОСОБА_9 своєчасно не вжив заходи щодо зменшення швидкості та зупинки автомобіля, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, та не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху вправо та скоїв наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_9 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. п. 10.1, 18.1 ПДР України, згідно яких: п. 10.1. «перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 18.1. «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно висновків судової автотехнічної експертизи № 439М5 від 12.08.2015 року, знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження та середньої тяжкості.

Потерпіла та законний представник малолітньої потерпілої про розгляд справи в апеляційній інстанції повідомлено належним чином.

В апеляційній інстанції:

- прокурор -підтримав апеляційну скаргу;

- обвинувачений- заперечував проти задоволення скарги, вважав вирок суду у частині призначення покарання суворим, суд не повній мірі урахував обставини, які пом`якшують покарання, думку законного представника потерпілої щодо покарання, позбавлення права керувати транспортним засобом, впливає можливість про заробити кошти. Прохав про перегляд призначеного покарання.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який в дебатах та останньому слові просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у скоєнні зазначеного у вироку злочину та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що твердження прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є хибним. Приймаючи таке рішення щодо апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Форми неправильного застосування кримінального закону зазначені в ст. 413 КПК України, прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню виключно з цих підстав.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне скасування або зміну судового рішення є:

1. незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;

2. застосування закону, який не підлягає застосуванню;

3. неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту;

4. призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею закону (частиною) України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається із змісту апеляційної скарги, прокурор вважає, що покладення на звільнену від відбування покарання особу певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, є обов`язковим, та суд не застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на засудженого певні обов`язки.

Згідно рекомендацій, що містяться в п. 9 Постанови Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003р., з метою організації органами виконання покарань належного контролю за поведінкою особи, що звільняється судом від відбування покарання, судом можуть бути покладені на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Зі змісту ч.1 ст. 76 КК України випливає, що суд може не покладати на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, жодних обов`язків, якщо не вважає це за потрібне.

За межами апеляційної скарги прокурора є питання щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що передбачено ст. 414 КПК України, як самостійна підстава для скасування або зміни судового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо це не погіршує становище обвинуваченого. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняте таке рішення.

Частиною 1 статті 408 КПК України передбачена можливість зміни вироку суду у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення. Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

У справі Європейського суду з прав людини "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним". У справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистого надмірного тягаря для особи".

З огляду на ці обставини та практики Європейського суду щодо призначення покарання, враховуючи дані про особу винного й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядної ролі кари як мети покарання. Судова колегія вважає, що призначене покарання ОСОБА_7 не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч и не виходить за межі ч. 2 ст. 286 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

Приймаючи до уваги перше притягнення до кримінальної відповідальності, фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції, обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття у скоєному кримінальному правопорушенні, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину. Враховуючи думку законного представника потерпілої, яка претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_7 не має, та прохала суд суворо не карати обвинуваченого, судова колегія вважає, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових злочинів буде мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а саме 3 роки позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортним засобом, від якого він має бути звільнений відповідно до ст. 75 КК України, з випробуванням на строк, встановлений судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 , 408, 413, 414 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2015 року залишити без задоволення.

Вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2015 року стосовно ОСОБА_7 , у порядку ч.2 ст. 404, 408 КПК України, в частині призначеного покарання змінити, пом`якшити покарання за ч.2 ст. 286 КК України до трьох років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортним засобом, звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на 1рік 6 місяців.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: 1 2 3