Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
02 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
головуючого судді : ОСОБА_1 , суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря : ОСОБА_4 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому розгляді в суді першої інстанції ОСОБА_5 на вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 27 жовтня 2014 року у кримінальному провадженні №0000327 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.213 КК України,
з участю прокурора : ОСОБА_7 , виправданого : ОСОБА_6 , захисника : ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 27 жовтня 2014 року ОСОБА_6 визнаний невинуватим та виправданий у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.213 КК України, на підставі ч.6 ст.284 КПК України.
Вирішено питання щодо речових доказів та заходу забезпечення кримінального провадження.
_______________________________________________________________________________ Крим. пров. № 11кп/787/368/2015 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_9 Категорія - ч.1 ст.213 КК України Доповідач : ОСОБА_1 .
Виправдовуючи ОСОБА_6 в межах пред`явленого обвинувачення, суд зазначив про відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України.
Згідно вироку суду від 27 жовтня 2014 року стороною обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він в період із вересня 2012 року по 26 червня 2013 року за місцем свого проживання в с.В.Селища, Березнівського району, Рівненської області, діючи умисно, порушуючи вимоги ст.ст. 4-6 Закону України "Про металобрухт", ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" - без державної реєстрації, не маючи будь-яких дозвільних документів та спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення операцій із металобрухтом, здійснював закупівлю у населення брухту чорних та кольорових металів, який в подальшому реалізовував з метою отримання фінансової вигоди, тобто здійснював незаконні операції з металобрухтом. 26 червня 2013 року працівники міліції за місцем проживання ОСОБА_6 виявили та вилучили 1564 кг брухту чорних та кольорових металів, які останній заготовив купуючи в населення.
Дії ОСОБА_6 органами досудового слідства кваліфіковано за ч. 1 ст. 213 КК України, як здійснення операцій з брухтом кольорових і чорних металів без державної реєстрації або без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством.
В поданій на вирок суду апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції зазначає, що вирок суду є незаконним, оскільки під час його ухвалення було допущено істотні порушення кримінального процесуального закону, а висновки суду, викладені у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що судом зроблено хибний висновок про недоведеність жодного епізоду (факту) купівлі ОСОБА_6 металобрухту у період із вересня 2012 року по липень 2013 року, а також попри наявність суперечливих доказів у вироку не зазначено, чому саме судом взято до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка захисту ОСОБА_10 , натомість показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відкинуто. Також прокурор зазначив про те, що у матеріалах судового провадження відсутній журнал судового засідання та технічний носій інформації, на якому зафіксоване судове провадження, що відбулося 13 жовтня 2014 року, натомість у матеріалах справи наявний «протокол довідка» від 13.10.2014 року, який за своїм змістом не відповідає вимогам ст.108 КПК України, що свідчить про допущення судом першої інстанції під час судового розгляду істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Доводить, що судом неправильно зроблено висновок про неналежність та недопустимість такого доказу, як протокол від 26 червня 2013 року, оскільки факт порушення прав та свобод людини гарантованих ст.63 Конституції України в силу перебування особи у статусі володільця майна відсутній. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч.1 ст.213 КК України та призначити йому покарання у виді двохсот годин громадських робіт.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора , який підтримав апеляційну скаргу, думку виправданого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які просять залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Виходячи із змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим кодексом випадках - на потерпілого.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності , а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Суд першої інстанції виконав вимоги закону.
Згідно обвинувального акту ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у здійсненні без державної реєстрації та спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення операцій із металобрухтом закупівлі у населення брухту чорних та кольорових металів, який в подальшому реалізовував з метою отримання фінансової вигоди, тобто здійснював незаконні операції з металобрухтом в період із вересня 2012 року по 26 червня 2013 року.
Відповідно до ч.1 ст.213 КК України об`єктивна сторона цього злочину полягає у вчиненні дій щодо здійснення операцій з брухтом кольорових і чорних металів без державної реєстрації або без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством, або наданні приміщень та споруд для розташування незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту, організації незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту.
Згідно з ст. 1 ЗУ «Про металобрухт» операції з металобрухтом - заготівля, переробка, металургійна переробка брухту чорних і кольорових металів. Заготівля металобрухту - діяльність, пов`язана із збиранням, купівлею, зберіганням та реалізацією металобрухту юридичними або фізичними особами - суб`єктами господарювання, які здійснюють операції з металобрухтом.
Відповідно п.26 ч.3 ст.9 «Про ліцензування певних видів діяльності» ліцензуванню підлягає заготівля, переробка, металургійна переробка металобрухту кольорових і чорних металів.
За таких обставин, відповідно до вимог ст.ст.92, 337 КПК України , прокурор в даному випадку зобов`язаний довести винуватість ОСОБА_6 у здійсненні без державної реєстрації та спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення операцій із металобрухтом заготівлі у населення брухту чорних та кольорових металів в період із вересня 2012 року по 26 червня 2013 року, шляхом подання належних та допустимих доказів по кожній операції з металобрухтом, яку би здійснив обвинувачений; по кожній особі, в якої останній скупив його; де , кому і за скільки реалізував мателобрухт ( чорних чи кольорових металів).
Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та безпосередньо досліджених судом доказів, поданих стороною обвинувачення, прокурором в суді першої інстанції не доведено жодного епізоду здійснення ОСОБА_6 заготівлі в населення брухту чорних та кольорових металів, із подальшою його реалізацією з метою отримання фінансової вигоди в період із вересня 2012 року по 26 червня 2013 року.
Доводи апелянта про те, що висновки суду, викладені у вироку від 27 жовтня 2014 року, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, на думку колегії суддів є не обґрунтованими, оскільки свідок ОСОБА_13 , на показання якого прокурор покликається як на доказ винуватості ОСОБА_6 , в суді першої інстанції зазначив про продаж обвинуваченому пластмасового бойлера білого кольору за 15 гривень без його зважування.
Доводи прокурора щодо даного факту також спростовуються показаннями ОСОБА_6 , який в суді першої інстанції ствердив про те, що придбав у ОСОБА_13 бойлера, який мав пластмасовий корпус, для подальшого використання запасних деталей тена, а не як металобрухт. Інші докази, які стверджували протилежне, стороною обвинувачення не надано.
Покликання прокурора про безпідставне не взяття судом як доказу здійснення заготівлі ОСОБА_6 брухту чорних та кольорових металів показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки при ухваленні вироку судом першої інстанції дано оцінку показанням зазначених свідків. Показання цих свідків не містять достовірних даних про здійснення обвинуваченим операцій з металобрухтом в період, зазначений в обвинувальному акті.
Крім цього, свідок ОСОБА_11 - працівник міліції, який проводив огляд, не спростував показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що при огляді від 26 червня 2013 року пояснень про заготівлю металобрухту в населення, записаних у протоколі огляду, не давав.
Також є обгрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання неналежним доказом пояснення ОСОБА_6 , даних ним під час досудового слідства при проведенні огляду за місцем його проживання 26 червня 2013 року, оскільки вони добуті без роз`яснень прав ОСОБА_6 , в т.ч. положень ст.63 Конституції України.
Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що на час огляду 26 червня 2013 року ОСОБА_6 не перебував у статусі підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, а тому факт порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України, зокрема ст.63 Конституції України, в силу перебування особи у статусі володільця майна , відсутній, на думку колегії суддів є необгрунтованими, оскільки ч.1 ст.63 Конституції України поширюється на всіх осіб, які відповідають зазначеним критеріям, а не тільки, які мають статус підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого.
Нероз`яснення під час проведення дізнання чи попереднього слідства положень ст.63 Конституції України і отримання таким чином пояснень чи показань зазначених осіб повинні визнаватися судом одержаними з порушенням закону, що має наслідком недопустимість їх використання як засобів доказування.
Колегія суддів вважає не обґрунтованими доводи прокурора про допущення судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, зокрема: у матеріалах судового провадження відсутній журнал судового засідання та технічний носій інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, що відбулося 13 жовтня 2014 року, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 13 жовтня 2014 року судове провадження в даному кримінальному провадженні не здійснювалося у зв`язку з зайнятістю судді в іншому процесі.
Таким чином, виправдовуючи ОСОБА_6 , суд, проаналізувавши показання самого обвинуваченого , показання свідків, інші докази та матеріали кримінального провадження в їх сукупності, які стосуються об`єму обвинувачення, відсутність у сторони обвинувачення доказів у підтвердження об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст.213 КК України, дійшов обґрунтованого висновку, що всіма можливими зібраними доказами не доведено вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.
При цьому, слід мати на увазі, що ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» встановлено, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим.
Таким чином, свої висновки щодо поданих доказів, які стосуються об`єму висунутого обвинувачення, та їх оцінки в сукупності з іншими наведеними у вироку та узгодженими між собою доказами про недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_6 , суд першої інстанції належним чином мотивував. З цими висновками погоджується і колегія суддів.
Відповідає вимогам закону і ухвалений судом виправдувальний вирок. У відповідності із вимогами ст. 374 КПК України суд вказав на вищевикладені підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.
На думку колегії суддів вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки ухвалений згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
З урахуванням встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження на підставі досліджених з достатньою повнотою та належним чином оцінених всіх доказів, які стосуються об`єму обвинувачення ОСОБА_6 , колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, обґрунтованим, а тому виправдувальний вирок щодо нього ухвалений законно, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. У зв`язку з викладеним апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення.
Керуючись ст. ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :
Вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 27 жовтня 2014 року яким ОСОБА_6 виправданий за ч.1 ст.213 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину - залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження - без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С У Д Д І :
______________ _______________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3