АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1032/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

- головуючого судді ОСОБА_2

- суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

- при секретарях ОСОБА_5

ОСОБА_6

- за участю прокурорів ОСОБА_7

ОСОБА_8

- захисника ОСОБА_9

- обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залу суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року, згідно з яким:

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Марківці, Бобровицького району, Чернігівської області, громадянин України, українець, з вищою освітою, одружений, пенсіонер, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -
- виправданий за ч. 1 ст. 175 КК України у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу даного кримінального правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Органами досудового розслідування ОСОБА_10 було висунуто обвинувачення у тому, що він, перебуваючи на посаді директора Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії, в порушення вимог Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення вчасної виплати заробітної плати, пенсій, стипендій та інших соціальних виплат» №333/96 від 12.05.1996 року, Розпорядження Президента України «Про додаткові заходи щодо прискорення погашення заборгованості із заробітної плати, пенсій, стипендій та інших соціальних виплат населенню» №253/97-рп від 11.07.1997 року, Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення погашення заборгованості із заробітної плати» №292/2001 від 07.05.2001 року, Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо завершення погашення заборгованості із заробітної плати» №576/2004 від 25.05.2004 року, а також ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», у відповідності до яких оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, а всі інші платежі підприємством проводяться після виконання зобов`язань щодо оплати праці при наявності коштів на рахунках підприємства для виплати заробітної плати, не вжив дієвих заходів щодо погашення боргу із заробітної плати, в результаті чого сума заборгованості перед заступником директора ННДІУВІ ОСОБА_12 в період з грудня 2012 року по травень 2013 року склала 32.972, 35 грн.

Як було зазначено в обвинувальному акті, ННДІУВІ є юридичною особою, що має самостійний баланс, банківські рахунки, печатку, штампи та Положення, затверджене Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, діє на підставі повного господарського розрахунку, користується правом повного господарського відання майна, у своїй діяльності керується Положенням, чинним законодавством, в тому числі і законодавством щодо оплати праці.

При цьому, директором ННДІУВІ ОСОБА_10 не було забезпечено виконання ст. 115 Кодексу законів про працю України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до Акту перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві №26-10-18/408 від 29.04.2013 року встановлено, що в порушення вимог ч. 2 ст. 30 ЗУ №108 в ННДІУВІ не проводиться достовірний облік виконуваної заступником директора ННДІУВІ ОСОБА_12 роботи, у зв`язку з чим заробітна плата ОСОБА_12 не нараховується.

Крім того, директор ННДІУВІ ОСОБА_10 в період з грудня 2012 року по травень 2013 року, безпідставно та умисно не здійснював візування своїм підписом табелів обліку робочого часу заступника директора ННДІУВІ ОСОБА_12 , внаслідок чого останньому не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата.

Тобто, директор ННДІУВІ ОСОБА_10 , за наявності достатньої кількості грошових коштів на рахунках, що підтверджується виплатою заробітної плати іншим працівникам ННДІУВІ, маючи реальну можливість погасити утворену заборгованість з виплати заробітної плати перед заступником ННДІУВІ ОСОБА_12 , безпідставно її не виплатив, в результаті чого заступнику ННДІУВІ ОСОБА_12 не виплачено заробітну плату в період з грудня 2012 року по травень 2013 року па загальну суму 32 972, 35 грн.

Вказані дії ОСОБА_10 були кваліфіковані органами досудового розслідування за ч. 1 ст. 175 КК України.

Постановляючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_10 , суд першої інстанції, як це зазначено у вироку, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, прийшов до висновку про те, що у судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано достатніх доказів та не доведено винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 175 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні порушує питання про скасування виправдувального вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, яким просить визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права обіймати посаду з наявними організаційно-розпорядчими функціями строком до 2 років, а також стягнути з ОСОБА_10 на користь держави витрати по кримінальному провадженню.

Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, суперечливістю доказів, які були покладені в основу виправдувального вироку, відсутністю обґрунтувань, чому суд прийняв до уваги одні докази та відхилив інші. Також апелянт зазначає і про неналежну оцінку усій сукупності доказів, отриманих під час судового слідства. При цьому, як зазначено в апеляційній скарзі, суд першої інстанції, визнавши достовірними показання обвинуваченого про причини невиплати заробітної плати ОСОБА_12 через невиконання останнім своїх службових обов`язків та неперебування на робочому місці без поважних причин, не надав будь-якої оцінки тому, що ОСОБА_10 фактично був підтверджений сам факт порушення закону та невиплати заробітної плати, безпідставно не визнав тих обставин, що обвинуваченим був порушений визначений законом порядок перевірки діяльності ОСОБА_12 , а дії ОСОБА_10 , що виразилися у непідписанні табелів обліку робочого часу потерпілого, носили, на думку прокурора, умисний характер. Більш того за твердженнями апелянта, обвинуваченим під час судового розгляду не було надано жодного доказу відсутності ОСОБА_12 на роботі, а його твердження про необізнаність стосовно порушення трудових прав потерпілого у судовому засіданні був спростований відповіддю самого ОСОБА_10 до територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві від 08.02.2013 року.

Крім того, прокурор вказує на неправильну оцінку доказів, наданих стороною захисту, зокрема копії наказу №33 від 26.04.2013 року, який, за твердженням апелянта, також доводить висунуте ОСОБА_10 обвинувачення. Також прокурор вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, була повністю доведена показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про окреме табелювання потерпілого та непідписання обвинуваченим саме цих документів, що призвело до невиплати заробітної плати лише ОСОБА_12 .

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 і захисника - адвоката ОСОБА_15 , які заперечуючи відносно задоволення апеляційної скарги, вважали вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просили залишити його без змін; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висуваючи ОСОБА_10 обвинувачення за ч. 1 ст. 175 КК України, слідчі органи обґрунтували свої висновки показаннями потерпілого ОСОБА_12 , показаннями свідків ОСОБА_13 завідуючого відділу кадрів ННДІУВІ, ОСОБА_16 головного бухгалтера інституту, ОСОБА_17 , яка працювала юристом вказаної установи, а також письмовими доказами у справі: копіями Положення про ННДІУВІ; наказу про призначення ОСОБА_12 заступником директора інституту; контракту від 01.08.2011 року між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту, з однієї сторони, та ОСОБА_12 , з другої сторони; судових рішень першої, апеляційної та касаційної інстанції за позовом ОСОБА_12 про поновлення на роботі; наказу від 18.10.2012 року про здійснення обліку робочого часу потерпілого за окремим табелем, а виплату за окремою відомістю та касовим чеком; акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві, а також припису про зобов`язання вжити заходів по виплаті заробітної плати ОСОБА_12 ; листів ОСОБА_10 на адресу профільного міністерства та інспекції; довідками головного бухгалтера та завідуючого відділом кадрів про невиплату потерпілому заробітної плати у зв`язку із ненаданням табелів обліку робочого часу та відсутністю підпису директора на цих табелях, а також про невиплату зарплати ОСОБА_12 станом на 25.06.2013 року за відсутності коштів; а також іншими письмовими документами.

При цьому, суд першої інстанції, безпосередньо у судовому засіданні дослідивши усі представлені стороною обвинувачення зазначені раніше докази, а також перевіривши і докази, представлені стороною захисту, а саме показання свідків ОСОБА_18 , копію наказу від 26.04.2013 року про проведення перевірки з питань дотримання вимог законодавства про оплату праці та облік виконуваної працівниками роботи, за результатами якої була виявлена затримка у виплаті заробітної плати ОСОБА_12 , у зв`язку із чим було прийняте рішення про здійснення нарахування та виплату цієї зарплати; свій висновок про визнання ОСОБА_10 невинуватим у безпідставній невиплаті заробітної плати ОСОБА_12 більш ніж за один місяць, вчиненій умисно за обставин, викладених органами досудового розслідування в обвинувальному акті з урахуванням зміненого формулювання обвинувачення від 04.07.2014 року у кримінальному провадженні №0000459, та його виправдання за недоведеністю у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, обґрунтував тим, що стороною обвинувачення не було доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, у тому числі і наявність в діях обвинуваченого суб`єктивної сторони цього злочину.

При цьому суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги, після ретельного дослідження усіх представлених сторонами провадження доказів, надав їм належну оцінку та зазначив, чому він приймає одні докази та відхиляє інші.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Більш того, аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення, які зазначені у вироку суду першої інстанції, свідчить про те, що вони не тільки не можуть бути визнані достатніми для підтвердження висунутого ОСОБА_10 обвинувачення, а й повністю узгоджувались з позицією обвинуваченого щодо його невинуватості.

Так, складом злочину визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільне небезпечне діяння визнається злочином. Такими необхідними елементами складу злочину є об`єкт; об`єктивна сторона; суб`єкт; суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є злочином, що, своєю чергою, виключає кримінальну відповідальність такої особи.

Суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України, характеризується виключно умисною формою вини.

Проте, як правильно визначив суд першої інстанції, стороною обвинувачення не було доведено наявність у ОСОБА_10 прямого умислу, направленого на безпідставну невиплату заробітної плати ОСОБА_12 .

При цьому, з огляду на зміст показань:

- потерпілого, який лише констатував факт неотримання ним заробітної плати, разом з тим не заперечував, що, маючи інформацію про те, що ОСОБА_10 не були підписані табелі обліку його робочого часу, внаслідок чого йому не була нарахована та виплачена заробітна плата, про що він подав відповідну заяву до органів прокуратури;

- свідка ОСОБА_13 , яка працювала завідувачем відділу кадрів інституту та вказувала, що відносно ОСОБА_12 відповідно до наказу ОСОБА_10 складався окремий табель обліку його робочого часу, який повинен був підписати директор інституту, проте не усі табелі щодо потерпілого були підписані, з резолюцією про необхідність представити докази виконаної роботи та документи, на підставі яких такі табеля складались, що стало причиною не нарахування та невиплати заробітної плати потерпілому;

- свідка ОСОБА_16 (головного бухгалтера ННДІУВІ) про те, що ОСОБА_10 замість затвердження табелю обліку робочого часу ОСОБА_12 свій підпис не ставив, а писав резолюції про необхідність проведення перевірки роботи потерпілого, що не давало їй можливості нарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_12 ,

доводи апелянта про те, що ці докази повністю доводять наявність умислу у обвинуваченого на безпідставну невиплату заробітної плати потерпілому та про його обізнаність про порушення трудових прав ОСОБА_12 , є неспроможними, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Більш того, вказані особи не заперечували у судовому засіданні того, що безпосередньо свідки не ставили директора інституту до відома про неможливість виплати зарплати потерпілому, про виконання його резолюцій на деяких табелях стосовно необхідності проведення відповідної перевірки, у тому числі і з`ясування у профільному міністерстві, яким чином ОСОБА_12 виплачувати заробітну плату, а сам потерпілий не звертався до ОСОБА_10 із скаргами на неотримання оплати своєї праці.

Крім того:

- показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 про ненадання ОСОБА_12 інституту усіх необхідних документів про його призначення Міністерством освіти і науки, молоді та спорту заступником директора ННДІУВІ; про відсутність будь-яких скарг зі сторони потерпілого в інкримінований обвинуваченому період до керівництва інституту про неотримання заробітної плати; про незвернення працівників відділу кадрів та бухгалтерії до заступника директора (свідка ОСОБА_18 ), який відповідно до розподілу обов`язків і повинен був підписувати табелі обліку робочого часу працівників; а також про фактичну змову ОСОБА_12 зі свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , а відтак про наявність у ОСОБА_10 обґрунтованих сумнівів щодо виконання потерпілим своїх обов`язків;

- зміст листів та наказів ОСОБА_10 , у тому числі від 26.02.2013 року про проведення повної перевірки присутності працівників на робочих місцях, від 26.04.2013 року про звернення з поданням до Міністерства освіти і науки, молоді та спорту за прогули та ухилення від виконання службових обов`язків; а також акту від 26.02.2013 року про відсутність потерпілого на робочому місці з 15:15 год. до 18:00 год.

- умови контракту, укладеного між міністерством та ОСОБА_12 , за яким ОСОБА_10 фактично був позбавлений повноважень розірвати контракт та звільнити потерпілого у разі порушення останнім трудової дисципліни;

- висновки територіальної державної інстанції з питань праці у м. Києві не тільки про невиплату ОСОБА_12 заробітної плати, а й про причини такого порушення, а саме через відсутність в інституті достовірного обліку виконуваної ОСОБА_12 роботи,

повністю узгоджувались з показаннями ОСОБА_10 про наявність у нього обґрунтованих сумнівів щодо виконання потерпілим своїх обов`язків та підтверджували відсутність у обвинуваченого будь-якого умислу на безпідставну невиплату заробітної плати ОСОБА_12 .

До того ж заяви ОСОБА_10 (які були підтверджені показаннями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ) про те, що він лише під час проведення перевірки інспекцією з питань праці дізнався про неотримання ОСОБА_12 оплати за свою працю, які не були спростовані стороною обвинувачення, та його безпосередні дії, направлені на усунення виявлених порушень ще до закінчення перевірки інспекцією шляхом видачі наказу №33 від 26.04.2013 року про нарахування та виплату потерпілому заробітної плати, який не був виконаний не з вини обвинуваченого, також беззаперечно свідчать про відсутність у ОСОБА_10 умислу на скоєння злочину, який йому інкримінувався, а саме на безпідставну невиплату заробітної плати.

При цьому показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що вони не мали можливості виконати як цей наказ ОСОБА_10 , так і послідуючий наказ обвинуваченого, є такими, які суд першої інстанції обґрунтовано відхилив (з наведенням у вироку належних мотивувань такого рішення), оскільки вказані особи у своїх свідченнях не посилались на будь-які нормативні акти, які унеможливлювали не тільки їх виконання, а й нарахування та виплату заробітної плати за умови відсутності підпису на них ОСОБА_10 .

Що стосується даних, зазначених у довідках, підписаних головним бухгалтером ОСОБА_16 та завідувачем відділу кадрів ОСОБА_13 , про причини неоплати праці потерпілому, то вони були обґрунтовано відхилені судом, оскільки містили в собі суперечливі відомості, які за своїм змістом не співпадали між собою та виключали одна одну. Більш того, такі показання свідків фактично не узгоджувались з їх безпосередніми діями, коли, не зважаючи на нібито наявність таких причин,оплата праці ОСОБА_12 за першу половину грудня 2012 року була здійснена.

Крім того, сам факт проведення окремого табелювання, нарахування заробітної плати за окремою відомістю та виплата заробітної плати за окремим касовим ордером потерпілому згідно із даними наказу №67 від 18.10.2012 року, проведення повної перевірки присутності працівників на робочих місцях відповідно до даних наказу №12 від 26.02.2013 року, а також відомості, зазначені в акті про відсутність ОСОБА_12 на робочому місці з 15:15 год. до 18.00 год. 26.02.2013 року, всупереч доводам апеляційної скарги, будь-яким чином не свідчить про наявність умислу обвинуваченого не виплачувати лише ОСОБА_12 заробітної плати. До того ж, сам факт вчинення ОСОБА_10 відповідних письмових вказівок щодо перевірки обґрунтованості обліку робочого часу потерпілого, також не може свідчити та не свідчить, як правильно зазначив суд першої інстанції у вироку, що такі резолюції обвинуваченого вказували на дачу будь-яких розпоряджень щодо невиплати заробітної плати ОСОБА_12 .

При цьому, прийняття відповідних заходів зі сторони ОСОБА_10 на усунення виявлених порушень, а саме видача ним наказу від 26.04.2013 року, у тому числі повністю спростовує висновки органу досудового розслідування про винуватість обвинуваченого в умисній та безпідставній невиплаті ОСОБА_12 заробітної плати, зокрема у період квітня-травня 2013 року.

Також є неспроможними і посилання прокурора як на докази доведеності висунутого ОСОБА_10 обвинувачення на судові рішення, ухвалені під час розгляду позову ОСОБА_12 про поновлення на роботі, оскільки відомості, зазначені у цих рішеннях та ухвалах, з огляду на відмову прокурора від обвинувачення за ч. 2 ст. 382 КК України, не відносяться до предмету доказування у кримінальному провадженні, яке розглядалось судом першої інстанції після зміни обвинувачення, та взагалі не стосуються періоду, який інкримінувався обвинуваченому.

Більш того, провівши перевірку усіх доводів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що вони фактично ґрунтуються на припущеннях та суб`єктивних оцінках стороною обвинувачення наявних матеріалів справи, а тому є безпідставними.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції в повній мірі відповідає положенням, встановленим ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог відносно кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав ухвалення щодо ОСОБА_10 виправдувального вироку.

Крім того всупереч тверджень апелянта, оскаржуваний вирок за змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки мотивувальна частини вироку містить, зокрема, зазначення підстав для виправдання обвинуваченого з наведенням належних і достатніх мотивів, з яких суд першої інстанції відхиляє докази обвинувачення, та підстав для виправдання обвинуваченого, а саме - недоведеність того, що в діянні ОСОБА_10 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України.

Таким чином доводи прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та про порушення судом вимог процесуального закону відносно порядку ухвалення відповідного судового рішення, є необґрунтованими, а підстави для скасування оскаржуваного вироку з ухваленням апеляційним судом нового вироку відсутніми.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Крім того будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, у стадії перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку не виявлено.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, ОСОБА_11 , залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_10 був виправданий за ч. 1 ст. 175 КК України з підстав недоведеності в його діях складу кримінального правопорушення, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4