Ухвала

іменем україни

14 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_15,
суддів:при секретарі ОСОБА_16, ОСОБА_17,ОСОБА_18,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу адвоката ОСОБА_19 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004165, за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Шабо, Білгород-Дністровського району Одеської області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останній раз - 05 листопада 2013 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді 120 годин громадських робіт,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК;

за участю прокурора ОСОБА_20,

захисника ОСОБА_19,

в с т а н о в и л а:

Згідно із зазначеним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом, ОСОБА_6 засуджено: за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

На підставі статей 71, 72 КК до призначеного покарання повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2013 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 15 днів.

Постановлено стягнути із засудженого на користь потерпілої ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 4 000 грн та 100 000 грн відповідно.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

У касаційній скарзі адвокат просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог, посилається на неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та порушення кримінального процесуального закону. Стверджує, що засуджений не мав прямого умислу на вбивство ОСОБА_8, а злочин вчинив виключно з необережності. Заперечує визнання обтяжуючою покарання обставиною - рецидив злочинів та законність вирішення цивільного позову. Вказує на порушення права на захист засудженого, оскільки слідчий експеримент, огляд місця події від 12 грудня 2013 року та допит ОСОБА_6 в якості підозрюваного проводились без участі захисника.

На касаційну скаргу адвоката ОСОБА_19 надійшли заперечення від прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілої ОСОБА_7, в яких вони стверджують про безпідставність викладених у скарзі доводів, у зв'язку з чим просять залишити її без задоволення, а судові рішення − без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 05 грудня 2013 року, приблизно о 19.00 год., знаходячись у будинку АДРЕСА_2 на ґрунті неприязних відносин та ревнощів, умисно наніс ОСОБА_8 чотири удари предметом, схожим на ніж, в ділянку верхньої третини правого плеча. Після чого, він притиснув потерпілу рукою за шию, чим позбавив її здібності опору та заподіяв тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: синця ділянки передньої поверхні шиї, крововиливів у шкірі, м'язах шиї і м'язах язика без вираженої клітинної реакції, закритого перелому під'язикової кістки, що причинили механічну асфіксію і стали причиною смерті потерпілої.

Усвідомивши, що ОСОБА_8 померла, ОСОБА_6 переніс її тіло у поле та закопав.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин кримінального провадження, встановлених судами.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви.

Так, стороною захисту не заперечується, що ОСОБА_6 у день події під час з'ясування стосунків з ОСОБА_8 схопив її рукою за шию і деякий час продовжував стискати. Усвідомивши, що потерпіла померла, переніс її у поле з виноградниками та закопав.

Суд обґрунтовано виходив з таких показань засудженого ОСОБА_6, визнавши їх достовірними, оскільки вони об'єктивно підтверджені показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які в судовому засіданні повідомили, що ОСОБА_6 неодноразово погрожував дружині убити її та постійно бив; показаннями експерта ОСОБА_14, який усупереч твердженням засудженого щодо тривалості стискання шиї потерпілої рукой, пояснив, що комплекс тілесних ушкоджень виявлених на ділянці передньої поверхні шиї трупа ОСОБА_8 свідчить про те, що вони могли утворитися лише при безпосередньому стисканні її горла не менше 8 хвилин; даними протоколу огляду місця події від 12 грудня 2013 року, в ході якого ОСОБА_6 добровільно надав згоду на обшук свого домоволодіння та показав місце в якому закопав труп ОСОБА_8, а також висновками відповідних експертиз.

Таким чином, поведінка засудженого, що передувала події злочину та його ставлення до наслідків скоєного, зокрема дії спрямовані на приховання трупа потерпілої, у своїй сукупності свідчать про спрямованість його умислу на протиправне позбавлення життя ОСОБА_8 та намагання уникнути кримінальної відповідальності, що відповідно спростовує твердження захисника про необережний характер злочину.

Висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно.

Також, матеріалами кримінального провадження спростовуються доводи сторони захисту про безпідставне визнання судом допустимими доказами протоколів слідчого експерименту та допиту ОСОБА_6 в якості підозрюваного, оскільки ці слідчі дії були проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, зокрема за безпосередньою участю захисника ОСОБА_19, про що свідчить його особистий підпис у цих документах.

Що стосується протоколу огляду місця події від 12 грудня 2013 року, складеного за результатами проведення огляду території домоволодіння ОСОБА_6, то відповідно до ч. 3 ст. 214 та ч. 3 ст. 237 КПК ця слідча дія може бути проведена у невідкладних випадках до внесення відомостей про злочин до ЄРДР та у присутності осіб запрошеними на розсуд слідчого і прокурора. Наведені процесуальні норми не містять застережень з приводу обов'язкової участі захисника.

Треба зазначити, що крім даних отриманих за допомогою слідчих дій, законність яких стороною захисту ставиться під сумнів, у справі наявні інші докази участі засудженого у вчиненні злочину, яким суд надав належної оцінки та дійшов висновку про винність останнього.

Доводи захисника про те, що суд необгрунтовано визнав обставиною, що обтяжує покарання - рецидив злочинів є безпідставними. Відповідно до вимог ст. 34 КК рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 був засуджений вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2013 року за вчинення умисного злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та маючи за цим вироком не зняту та непогашену судимість, вчинив новий умисний злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК, що є рецидивом злочинів. Тому суд відповідно до вимог ст. 67 КК обґрунтовано розцінив вказані діяння рецидивом злочинів і правильно визнав це обставинною, що обтяжує покарання.

Беручи до уваги те, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому діяння доведено, доводи у касаційній скарзі про необґрунтованість стягнення з засудженого на користь потерпілої ОСОБА_7 коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, є безпідставними. Крім того, як убачається зі змісту вироку, при вирішенні питання щодо розміру суми на відшкодування моральної шкоди, суд в повній мірі урахував конкретні обставини справи і прийняв рішення відповідно до вимог ст. 1167 ЦК.

Апеляційний розгляд справи проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Всі наведені в апеляції захисника доводи, аналогічні за своїм змістом доводам, викладеним у касаційній скарзі, належним чином було перевірено і визнано безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував у своєму рішенні, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК, воно є справедливим та достатнім для виправлення засудженого й попередження скоєння ним нових злочинів.

З огляду на те, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону не допущено, то касаційна скарга адвоката ОСОБА_19 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_19 залишити без задоволення, а вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17