Ухвала

іменем україни

11 вересня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Франтовської Т.І.,

суддів:
Квасневської Н.Д., Кульбаби В.М.,

за участю прокурора Опанасюка
О.В.,

захисника
ОСОБА_1

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві кримінальну справу за касаційною
скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 05 жовтня 2011 року та
ухвалу Апеляційного суду
Чернігівської області від 14 травня 2014
року щодо ОСОБА_2

Вироком Деснянського районного суду м.
Чернігова від 05 жовтня 2011 року

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не
судимого,

засуджено:

Вирішено питання щодо речових доказів
та судових витрат.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_3,
рішення суду щодо котрого не
оскаржується.

Ухвалою Апеляційного суду
Чернігівської області від 14 травня 2014
року вирок щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3
змінено.

Ухвалено ОСОБА_2 вважати засудженим за
ч. 1 ст. 368 КК України (в
редакції від 07.04.2011 року) до покарання у
виді арешту строком на 6 місяців, із
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих обов'язків
строком 2 роки.

ОСОБА_3 вважати засудженим за ч. 5 ст. 27,
ч. 1 ст. 368 КК України (в редакції від
07.04.2011 року) до арешту строком на 3
місяці, з позбавленням права обіймати
посади, пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих обов'язків
строком 2 роки, за ч. 1 ст. 190 КК України на
2 роки обмеження волі. На підставі ст.ст.
70, 72 КК України за сукупністю злочинів,
шляхом часткового складання
призначених покарань, остаточно
визначено 2 роки 1 місяць обмеження волі
з позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих обов'язків
строком 2 роки.

На підставі ст.ст. 49, 74 ч. 5 КК України
ОСОБА_3 звільнено від призначеного
покарання у зв'язку із закінченням
строків давності.

В решті вирок залишено без зміни.

ОСОБА_2 засуджено за те, що він як
службова особа - директор Державного
підприємства «Чернігівторф» у липні 2010
року за пособництва ОСОБА_3 одержав
хабар від ОСОБА_4 у сумі 50 000 грн. за
укладення договору поставки 5 000 тонн
торфу із ДП «Чернігівторф» до ТОВ
«Деметра» на умовах оплати 55 грн. за
тону.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1
просить змінити вирок та ухвалу щодо
ОСОБА_2 Стверджує, суди неправильно
застосували кримінальний закон. З
урахуванням того, що новою редакцією
закону від 18 квітня 2013 року пом'якшено
санкцію ч. 1 ст. 368 КК України, необхідно
застосувати дію закону про кримінальну
відповідальність у часі, оскільки за
новою редакцією закону відсутнє
покарання у виді арешту. Вважає, що
апеляційним судом не взято до уваги
усіх пом'якшуючих обставин, які дають
можливість застосувати положення ст. 69
КК України щодо ОСОБА_2

Заслухавши доповідача, захисника, який
підтримав доводи скарги, прокурора,
котрий вважав, що касаційна скарга
захисника задоволенню, а судові
рішення зміні не підлягають,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини
засудженого у злочині за встановлених
судом фактичних обставин справи,
кваліфікація злочину у касаційній
скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника про
неправильне застосування вимог
кримінального закону є
необґрунтованими.

Зокрема, обґрунтовуючи незаконність
рішень суду захисник посилається на
змінену Законом України № 222-VII від 18
квітня 2013 року (котрий набрав чинності
15 грудня 2013 року) редакцію частини 1
статті 368 КК України, санкцію якої не
застосовано судом при призначені
засудженому покарання.

Разом із тим, за обвинуваченням
визнаним судом доведеним, умисні дії
ОСОБА_2 кваліфіковано за редакцією того
закону, який діяв на час вчинення
злочину за ч. 1 ст. 368 КК України, як
одержання службовою особою хабара у
вигляді грошових коштів за виконання в
інтересах того, хто дає хабара дій з
використанням наданого йому
службового становища.

Відповідно до зміненої редакції статті
368 КК України, дії ОСОБА_2 та їх
кваліфікація не відносяться до ч. 1 ст.
368 КК України, оскільки за редакцією
Закону України № 222-VII від 18 квітня 2013
року частиною першою охоплюються лише
прийняття службовою особою пропозиції
чи обіцянки надати їй або третій особі
неправомірну вигоду за вчинення чи не
вчинення службовою особою дій в
інтересах того, хто пропонує або обіцяє
неправомірну вигоду.

Згідно зміненої редакції Закону
України № 222-VII від 18 квітня 2013 року,
статті 368 КК України, на яку посилається
захисник, кваліфікація дій засудженого
відноситься до ч. 2 ст. 368 КК України та є
злочином середньої тяжкості.

Як убачається із ухвали апеляційного
суду, засудженому призначено покарання
в межах санкції ч. 1 ст. 368 КК України в
редакції Закону України № 3207-VI від 07
квітня 2011 року, (котрий набрав чинності
01 липня 2011 року), відповідно до якого
дії засудженого є злочином невеликої
тяжкості.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає скаргу захисника в цій
частині необґрунтованою, оскільки
судом застосовано редакцію ст. 368 КК
України із урахуванням зворотної дії
закону у часі, а покарання ОСОБА_2
призначено в межах ч. 1 ст. 368 КК України.

Перевіряючи кримінальне провадження,
суд апеляційної інстанції, не знайшов
підстав для застосування щодо
засудженого ст. 69 КК України.

Посилання захисника у скарзі на
неврахування пом'якшуючих обставин,
які дають можливість застосувати
положення ст. 69 КК України щодо ОСОБА_2
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки призначення більш м'якого
покарання ніж передбачено законом це є
право, а не обов'язок суду.

Окрім того, як убачається з ухвали
апеляційного суду, призначаючи
покарання засудженому, враховано
характер та ступінь тяжкості вчиненого
злочину, розмір одержаної службовою
особою неправомірної вигоди (хабара),
конкретні обставини злочину.

Вважати призначене покарання
засудженому явно несправедливим
підстав немає.

Як убачається зі змісту ухвали, суд
апеляційної інстанції перевірив
доводи апеляційних скарг засудженого
та захисника, дав на них відповіді і
своє рішення належним чином
вмотивував.

Ухвала Апеляційного суду
Чернігівської області від 14 травня 2014
року відповідає вимогам ст. 377 КПК
України 1960 року.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає доводи скарги захисника
безпідставними, а касаційну скаргу
такою, що задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись
статтями 395, 396 КПК України 1960 року, п. п.
11, 15 розділу Х1 «Перехідні положення»
КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_1
залишити без задоволення, а вирок
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 05 жовтня 2011 року та
ухвалу Апеляційного суду
Чернігівської області від 14 травня 2014
року щодо ОСОБА_2 - без зміни.

С у д д і:

Франтовська Т.І. Квасневська
Н.Д.
Кульбаба В.М.