Справа №
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007 року Смілянський
міскрайсуд Черкаської області в складі:

головуючого - судді СУХОМУДРЕНКА
В.В.,

при секретарях ХАРЧЕНКО
М.О.,ГОНЧАРЕНКО Г.Т.,

з участю прокурора БОРЩА В.М.,

та адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Сміла справу про обвинувачення:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця с. Чижівка
Звенигородського району, а жителя АДРЕСА_1,
українця, громадянина України, з базовою вищою освітою, пенсіонера, одруженого,
невійськовозобов'язаного, несудимого, -

за ч.1 ст.366, ч.2
ст.365, ч.2 ст. 127 КК
України,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженця с. Козацьке
Звенигородського району, а жителя АДРЕСА_2, українця, громадянина України, з
повною вищою освітою, оперуповноваженого ГБНОН Звенигородського РВ УМВС
України, одруженого, військовозобов'язаного, несудимого, -

за ч.2 ст.365, ч. 2 ст. 127 КК України,

встановив:

ОСОБА_2, працюючи на посаді дільничного інспектора
Звенигородського РВ УМВС України в Черкаській області у званні старшого
лейтенанта міліції, як представник влади, наділений Законом України "Про
міліцію" та Положенням про службу дільничних інспекторів, правом в межах
своєї компетенції пред'являти вимоги та приймати рішення, обов'язкові для
виконання фізичними особами, 4
липня 2002 року
близько 14 год.30
хв., повісткою викликавши у Звенигородський РВ УМВС ОСОБА_4, намагався
отримати у нього зізнання у вчиненні злочину - в заподіянні разом з ОСОБА_5 30 червня 2002 року тілесних
ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_6,
шляхом незаконного затримання ОСОБА_4 Для цього він склав завідомо
неправдиві документи: рапорт на ім'я начальника Звенигородського РВ УМВС
України в Черкаській області від 4
липня 2002 року про
знаходження ОСОБА_4 в громадському місці -
на пров. Зеленому в м. Звенигородка, в стані алкогольного сп'яніння та
протокол без номера від 4
липня 2002 року про
нібито вчинення тим адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 178 КУпАП, після
чого використав ці документи як підставу для здійснення незаконного затримання
ОСОБА_4 в порядку ст. ст. 261-262
КУпАП, надавши їх черговому Звенигородського РВ ОСОБА_7 для здійснення
такого затримання. На підставі цих документів потерпілий був поміщений в
кімнату для доставлених і незаконно утримувався в Звенигородському РВ УМВС
України з 17 год. 20 хв. 4 липня до 8 год. 5 липня 2002 року.

2

Досудовим слідством ОСОБА_2 та оперуповноважений ГБНОН
Звенигородського РВ УМВС України в Черкаській області старший лейтенант міліції
ОСОБА_3 обвинувачуються в тому, що вони, як представники влади, наділені
Законом України "Про міліцію" та іншими нормативними актами, що
регламентують діяльність представників органів внутрішніх справ, правом в межах
своєї компетентності пред'являти вимоги та приймати рішення, обов'язкові для
виконання фізичними особами, отримали від чергового по Звенигородському РВ УМВС
ОСОБА_7 незаконно затриманого ОСОБА_4 з кімнати для затриманих, якого умисно, з
метою спонукати зізнатися у нібито вчиненому ним злочині - заподіянні 30
червня 2002 року
середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_6, вивели у внутрішній господарський двір райвідділу
міліції, де в період з 15
год. 30 хв. до 16 год. 4 липня 2002 року, явно
перевищуючи свої службові повноваження, застосували до потерпілого психічне та
фізичне насильство, а саме, погрожували натравити собаку та заподіяти тілесні
ушкодження, після чого одягли металеві наручники, які були у безобліковому
користуванні у ОСОБА_2, на кисті рук із значним стисканням тканини у ділянці їх
розташування ( що
виключало можливість їх зміщення) із заподіянням потерпілому болісного стану,
просунули палицю між руками та підколінними ямками ніг і підвісили на
поперечині та неодноразово в цей час, одягаючи на голову потерпілого
безобліковий протигаз, припиняли доступ до його легенів повітря. Ці дії ОСОБА_2
та ОСОБА_3 носили характер катування: завдавали сильного фізичного болю,
фізичного та морального страждання, ображали особисту гідність потерпілого та
спричинили втрату функцій обох рук. Злочинними діями ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
стверджує слідство, ОСОБА_4 заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження у
вигляді циркулярних крововиливів в області лівого і правого
променево-зап'ясткових суглобів, які були спричинені від позиційного
здавлювання в зазначених ділянках і ускладнилися травматичною поліневропатією HY - парезом обох
кистей рук та у вигляді смуго-подібних крововиливів на задніх поверхнях лівої
та правої гомілок у верхній їх третині.

Дії ОСОБА_2 і ОСОБА_3 органами досудового слідства
кваліфіковані за ч. 2 ст. 365 КК України, як
перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення службовими особами
дій, які явно виходять за межі наданих їм прав чи повноважень, що
супроводжувались насильством, застосуванням болісних і таких, що ображають
особисту гідність потерпілого, діями та за ч.2 ст. 127 КК України, як
умисне заподіяння сильного фізичного болю або фізичного чи морального
страждання шляхом мучення або інших насильницьких дій з метою спонукати
потерпілого вчинити дії,
що суперечать його волі, вчинене за попередньою змовою, групою осіб
(катування).

Підсудний ОСОБА_2 в пред'явленому йому слідством
обвинуваченні визнав себе винним частково, а в установленому судом - повністю і
пояснив, що, отримавши від керівництва Звенигородського РВ УМВС заяву ОСОБА_6
про заподіяння батьком і сином ОСОБА_4 йому тілесних ушкоджень, він викликав
тих повісткою на 14 год. 4 липня 2002 року до себе в
службовий кабінет. Коли ті прибули, то від ОСОБА_4 він почув запах спиртного.
Після цього він, не проводячи медосвідування, написав на ім'я начальника РВ
УМВС рапорта та склав
адмінпротокол про перебування ОСОБА_4 в стані алкогольного сп'яніння в
громадському місці - на пров.
Зеленому в м. Звенигородка, які не відповідають дійсності. Неправдиві документи
передав черговому по РВ УМВС ОСОБА_7 для затримання ОСОБА_4 для перевірки
скарги ОСОБА_6.

Тілесних ушкоджень потерпілому разом з ОСОБА_3 не
заподіювали, його не катували і не душили. Говорячи про це, ОСОБА_4 хоче
уникнути відповідальності за заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6.

Підсудний ОСОБА_3 винним себе в пред'явленому слідством
обвинуваченні не визнав і суду пояснив, що 4 липня 2002
року нетривалий час перебував в кабінеті у ОСОБА_2, коли той опитував
батька та сина ОСОБА_4, а між 16
та 17 годинами
покинув райвідділ міліції і до 19
год. цього дня перебував в квартирі ОСОБА_17. В цей день він з ОСОБА_2
ОСОБА_4 не бив. ОСОБА_4 його оговорив з підказки колишнього слідчого
прокуратури Звенигородського району ОСОБА_9.

3

Крім
повного визнання вини ОСОБА_2, його вина у службовому підробленні, тобто у
складанні і видачі завідомо неправдивих документів підтверджується:

- показаннями потерпілого ОСОБА_4,
дослідженими в суді, про те, що 4

липня 2002
року він та його батько ОСОБА_5 близько 14 год. 30
хв. з'явилися

за викликом до ОСОБА_2. Він та батько були тверезі. ОСОБА_2
його затримав, а

батька відпустив. При цьому він складав якісь документи і
передав їх черговому,

після чого його помістили в кімнату доставлених (а.с. 11-12, 107, т.5, 106 -111,

т.3, 26-33
т. 8);

показаннями
свідка ОСОБА_5, дослідженими в суді, про те, що він та його син ОСОБА_4 4 липня 2002 року прибули в
Звенигородський райвідділ міліції до дільничного ОСОБА_2 за повісткою. В цей день його відпустили, а сина затримали і
випустили лише вранці наступного дня. Він та син були тверезі, (а.с. 118-122, т.3, 117-124, т.5, 25-27, т.6, 44-46, т.8);

аналогічними
показаннями свідка ОСОБА_10,
дослідженими в суді (
а.с. 122-124, т.3,125-127,
т.5, 28-29, т.6, 42-43, т.8);

показаннями
свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_11, що близько 15
год.30 хв. 4 липня в
Звенигородський РВ УМВС, де вони працювали на той час, відповідно, черговим та
постовим міліціонером, з'явилися батько та син ОСОБА_4, у яких явних ознак
сп'яніння не було, але ОСОБА_2 склав
рапорт та протокол про адміністративне правопорушення про перебування ОСОБА_4 в
громадському місці в стані алкогольного сп'яніння, які послужили підставою для
поміщення того в кімнату для доставлених;

показаннями
свідка ОСОБА_12, що разом з ОСОБА_4 перебував у кімнаті затриманих
Звенигородського РВ УМВС. ОСОБА_4 був тверезий;

аналогічними
показаннями свідка ОСОБА_13, дослідженими в суді (а.с. 97-98,т.2);

показаннями
свідка ОСОБА_14, про те, що, як працівник ВВБ УМВС України в Черкаській
області, перевіряв звернення ОСОБА_10 і встановив, що ОСОБА_2 склав завідомо неправдивий рапорт
та адмінпротокол про перебування її сина ,
ОСОБА_4, в громадському місці в стані алкогольного сп'яніння;

·
рапортом від 4
липня 2002 року,
протоколом про вчинення ОСОБА_4 адміністративного правопорушення, складених
ОСОБА_2, які, згідно матеріалів службової перевірки управління внутрішньої
безпеки УМВС України в Черкаській області, є неправдивими (а.с. 23-33, т.1);

·
даними довідки Звенигородської ЦРЛ, що медичне
освідування ОСОБА_4 на предмет алкогольного сп'яніння не проводилось (а.с. 77, ті).

Дії підсудного ОСОБА_2 суд кваліфікує за ч.1 ст. 366 КК України,
оскільки він вчинив службове підроблення, тобто складання і видачу завідомо
неправдивих документів.

Враховуючи, що вчинений ОСОБА_2 злочин відноситься до
категорії невиликої тяжкості, що інших злочинів він не вчиняв та від слідства і
суду не ухилявся, характеризується позитивно і до кримінальної відповідальності
притягується вперше, що з моменту вчинення злочину минуло більше трьох років,
він підлягає звільненню від призначеного покарання у виді обмеження волі, у
зв'язку з закінченням строків давності, відповідно до ст. ст. 49 та 74 КК України.

Суд вважає недоведеним участь підсудних ОСОБА_2 і ОСОБА_3
у вчиненні перевищення ними службових повноважень, що супроводжувались
насильством, застосуванням болісних і таких, що ображають особисту гідність
потерпілого, діями та його катуванням, а тому їх за ч.2 ст.365 та за ч.2 ст. 127 КК України слід
виправдати з наступних підстав:

Підсудні, які дають детальні і послідовні показання, в
ході досудового і судового слідства категорично заперечують вчинення ними
зазначених злочинів.

Показання потерпілого путані, суперечливі і не
відповідають дійсним обставинам справи.

4

Так, ОСОБА_4,
згідно пояснень на а.с. 7
т.1; 35 т.1; 30
т.8, стверджує, що його працівники міліції катували, підвішуючи за руки і за
ноги до турника (поперечини),
а згідно показань на а.с. 46
т.1, 13 і 107 т.5, 28 т.8 - до брусів, що
явно є не одним і тим же предметом.

Неоднаково потерпілий показує і про час заподіяння йому
тілесних ушкоджень. Так, на а.с. 6-8 т.1 зафіксовані його пояснення, що його
працівники міліції вивели у двір міліції і побили 4 липня2002 року біля 17
год., на а.с. 123 т.1 пояснював лікарям, що працівники міліції затримали його
увечері 4 і катували цілу ніч на 5 липня 2002 року, на а.с. 35 т.1 - викладені
його пояснення, що працівники міліції заподіювали йому тілесні ушкодження у
дворі міліції біля 16 год., на а.с. 17 т.2 - біля 15 год. 30 хв., на а.с. 107
т.3 (зворот) - з 15 год. 30 хв. до 16 год., на а.с. 13 т. 5 - близько 16 год.,
на а.с. 31 т.8 - з 14 год. 30 хв. до 15 год. 4 липня 2002 року.

Непослідовними є показання потерпілого щодо особи, яка за
його твердженням, разом з ОСОБА_2 катувала його. Згідно пояснень на а.с. 6-8
т.1, це був чоловік худорлявої статури, що явно не відповідає зовнішньому
вигляду ОСОБА_3. Тим більше потерпілий в судовому засіданні Смілянського
міськрайсуду (а.с. 38, т.8) признався суду, що колишній слідчий прокуратури
ОСОБА_9 указав йому на ОСОБА_3, як на іншого чоловіка, який його бив разом з
ОСОБА_2. Цим самим потерпілий підтвердив версію ОСОБА_3, що ОСОБА_9
"призначив" його обвинуваченим у справі.

Свідки ОСОБА_8 -
черговий по РВ УМВС, ОСОБА_11-
його помічник і затриманий, як правопорушник, ОСОБА_12 суду пояснили, що
ОСОБА_4 з кімнати затриманих, де він утримувався весь час з ОСОБА_12, ніхто 4 і 5 липня 2002 року у
внутрішній двір Звенигородського РВ УМВС не виводив і тілесних ушкоджень йому
не заподіював. Про заподіяння йому тілесних ушкоджень він їм не говорив і таких
у нього не було, а при ОСОБА_7 і ОСОБА_11 він власноруч, чого не заперечував
сам потерпілий, написав і розписався у журналі затриманих РВ УМВС, що претензій
не має.

Свідку ОСОБА_13 про тілесні ушкодження у потерпілого
нічого не відомо, а свідок ОСОБА_15 не зміг конкретизувати ким, коли і якому
хлопцеві тілесні ушкодження в Звенигородському РВ УМВС могли бути заподіяні
(а.с. 27-98, 121-122, т.2)

Всі інші, допитані в ході досудового і судового слідства
свідки, не були очевидцями злочинів, у вчиненні яких слідство обвинувачує
підсудних ОСОБА_2 і ОСОБА_3, не підтвердили і не могли підтвердити показань
потерпілого, що тілесні ушкодження йому заподіяні особами, ним обвинуваченими.
Інших очевидців заподіяння таких ушкоджень в приміщенні Звенигородського РВ
слідством не встановлено і від них показання, як докази у справі, не відібрано.

Разом з тим, слідством до цього часу належним чином не
спростовані показання ОСОБА_6, якому, згідно висновку експерта № 32 М/Д - 1/56 (а.с. 112, т.5) від 14 липня 2005 року, заподіяні 30 червня 2002 року середньої
тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому правої ліктевої кістки, струсу
головного мозку, рублених ран м'яких покровів голови " в тім'яній і
затилочній областях", саден на шкірі лівого передпліччя, про те, що
тілесні ушкодження ОСОБА_4 заподіяні ним в ході заподіяння ОСОБА_4 та ОСОБА_5
зазначених ушкоджень йому. Правдивість цих показань підтвердив свідок ОСОБА_12,
який суду показав, що ОСОБА_4 в кімнаті для затриманих Звенигородського РВ
розповідав йому, що вони з батьком побили якогось чоловіка, за що його і
затримали.

Крім того, старший помічник Звенигородського
міжрайпрокурора питання про кримінальну відповідальність ОСОБА_5 і ОСОБА_4 за
нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 невідомими особами вирішив непередбаченим
законом документом -"постановою про відмову у здійсненні кримінального
переслідування окремих осіб" від 12 серпня 2005 року (а.с. 190, т.5), що
ставить під сумнів факт такого вирішення взагалі.

Тілесні ушкодження ОСОБА_4, згідно різних висновків
експертиз, які піддавалися сумніву досудовим слідством і судом, могли бути
заподіяні в різний час - 30 червня 2002 року ( в день можливого конфлікту
ОСОБА_4 з ОСОБА_6) - висновок експерта

6

№ 194/2 від 24 грудня 2002 року (а.с.89,
т.5) і 4 липня 2002 року ( в день
заподіяння, за версією слідства і потерпілого, таких ушкоджень потерпілому
підсудними) - висновок
експерта № 194/3 від 10 жовтня 2003 року (а.с. 293, т. 1). Пошкодження рук
потерпілого могли виникнути як від дії ізольованого дроту при зв'язувані рук
потерпілого з наступним волочінням тіла по землі - висновок комісійної судово-медичної експертизи,
проведеної Черкаським облбюро СМЕ 9
серпня 2005 року
(а.с. 178-198, т.6),
так і від дії одітих на руки наручників -
висновок повторної судово-медичної експертизи, проведеної експертами
Київського міського бюро СМЕ 15-30
грудня 2005 року
(а.с. 32-62, т.7).

Остання експертиза проведена з грубим порушенням
кримінально-процесуального законодавства, оскільки, відповідаючи на питання
слідства про можливість заподіяння тілесних ушкоджень на руках у потерпілого
від дії дроту, експерти без участі підсудних та інших учасників процесу, з
своєї ініціативи провели, по суті, слідчий експеримент, наклавши такі дроти на
руки потерпілого ОСОБА_4 (а.с. 60,
т.7).

Допитаний в судовому засіданні 31 січня 2007 року свідок ОСОБА_16,
завідувач Звенигородським відділенням СМЕ, знову підтвердив можливість
заподіяння тілесних ушкоджень від дії дроту на руки потерпілого.

Критично оцінюючи останній висновок повторної комісійної
судмедекспертизи та враховуючи останні показання свідка ОСОБА_16, суд вважає,
що слідством до цього часу не встановлені механізм та час заподіяння
потерпілому ОСОБА_4 виявлених у нього тілесних ушкоджень.

Слідством не спростоване алібі підсудного ОСОБА_3,
підтверджене свідком ОСОБА_17, згідно показань якої, ОСОБА_3 4
липня 2002 року з 16 до 20 год. знаходився
у неї в квартирі.

Органами досудового слідства не встановлені та не
приєднані в якості речових доказів металеві наручники та протигаз з допомогою
яких, згідно показань потерпілого, підсудні вчиняли злочини щодо нього. Крім
того, слідством не спростовані і не підтверджені показання потерпілого про те,
що до нього підсудними застосовувалися наручники з нікельованим (сріблястим)
покриттям, оскільки, згідно довідки Звенигородського райвідділу від 18 квітня 2006
року (а.с. 22, т.8), такі засоби надійшли на озброєння до райвідділу лише в
листопаді 2004 року (а.с. 108, т.8).

Таким чином, оцінивши усі докази у справі окремо і в їх
сукупності, суд вважає, що участь підсудних ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у вчиненні
перевищення службових повноважень, що супроводжувалось насильством,
застосуванням болісних і таких, що ображають особисту гідність потерпілого
ОСОБА_4, діями та катуванням цього потерпілого, досудовим слідством не
доведена, а тому їх за ч.2 ст.365 та ч. 2 ст. 127 КК України належить
виправдати.

Судові витрати ОСОБА_4 в сумі 1600 грн. на юридичну
допомогу адвоката належить стягнути на користь потерпілого з підсудного
ОСОБА_2, а такі витрати на проведення комісійної СМЕ в сумі 1071 грн. 46 коп.,
згідно рахунку (а.с. 151, т.6), стягненню з цього підсудного на користь
експертної установи не підлягають, оскільки, згідно платіжного доручення №2102
від 5 серпня 2005 року (а.с. 153, т.6) такі витрати вже оплачеш.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст.323,
324 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого
ч.1 ст. 366 КК
України і призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права займати посади
пов'язані з здійсненням функцій представника влади на 2 роки.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України
звільнити ОСОБА_2 від відбування покарання у зв'язку з закінченням строків
давності.

7

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за ч.2 ст.365
та ч.2 ст. 127 КК
України виправдати за недоведеністю участі підсудних у вчиненні злочинів.

Запобіжний
захід засудженим - підписку
про невиїзд, скасувати.

Речові докази, зазначені на а.с. 48 т.2, 217 т.6, повернути
ОСОБА_4 за належністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1600 грн. витрат на
юридичну допомогу адвоката.

Апеляція на вирок може бути подана до апеляційного суду
Черкаської області через міськрайсуд протягом 15 діб з моменту його проголошення.