Справа № 588/712/14-к
провадження № 1-кп/588/74/14
У Х В А Л А

21.07.2014 Тростянецький районний суд Сумської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні під час судового розгляду в м. Тростянець кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 321 КК України,
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 заявила клопотання, у якому просила суд: визнати недопустимими доказами показання надані співробітником оперативного підрозділу ОСОБА_5 , а також опис вилученого майна, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження; скасувати арешт майна, що було вилучено в магазині «Лілея», який розташований в буд. 28, с. Боромля Тростянецького району Сумської області; направити запит за місцем роботи ОСОБА_5 з метою встановлення місця його перебування 28 березня 2014 в робочий час.
Своє клопотання обвинувачена обґрунтовувала тим, що показання надані ОСОБА_5 слід вважати недопустимими, оскільки він є співробітником оперативного підрозділу, а проведення вилучення майна є необґрунтованим та незаконним, оскільки вона не була присутня під час його проведення.
Прокурор проти задоволення вказаного клопотання заперечував посилаючись на його необґрунтованість.
Суд заслухавши думку учасників судового провадження зазначає про наступне.
Відповідно до ст. 91 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Згідно з ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
З матеріалів кримінального провадження судом встановлено, що співробітник оперативного підрозділу ОСОБА_5 в ході досудового розслідування не допитувався та жодних показань не надавав, а тому вирішити питання про належність таких показань як доказу не виявляється можливим.
Натомість в матеріалах справи є рапорт складений ОСОБА_5 28.03.2014, згідно якого ним було здійснено повідомлення про ознаки виявленого кримінального правопорушення.
Суд вважає, що обвинуваченою не надано належних доводів, які б свідчили про очевидну
недопустимість вказаного рапорту працівника міліції, а тому подальшу оцінку щодо належності цього доказу судом буде надано в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Також в матеріалах кримінального провадження відсутній протокол опису вилученого майна, щодо якого у клопотанні обвинуваченої ставиться питання про визнання його недопустимим доказом.
Натомість з матеріалів кримінального провадження вбачається, що вилучене в ході огляду місця події від 28.03.2014 майно, яке зберігалось в магазині «Лілея» було визнано речовим доказом та передано на зберігання до камери речових доказів Тростянецького РВ УМВС.(а.с.72)
Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили
Таким чином, суд вважає заявлене обвинуваченою клопотання стосовно повернення вилученого належного їй майна передчасним, оскільки дане питання буде вирішене судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчиться кримінальне провадження.
Також, суд вважає необґрунтованим клопотання обвинуваченої про необхідність направлення запиту за місцем роботи ОСОБА_5 з метою встановлення місця його перебування 28 березня 2014 в робочий час, оскільки в матеріалах кримінального провадження мається рапорт складений ОСОБА_5 , в якому він як о/у ОВС ВБНОН УМВС України в Сумській області повідомляє, що перебував у магазині «Лілея» за адресою: буд. 28, с. Боромля Тростянецького району Сумської області, де ним були виявлені ознаки злочину передбаченого ч.1 ст. 321 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 350 КПК України,
В задоволенні клопотання ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1