Справа № 4-4320/12
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2012 року м.Київ Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючої -судді Тарасюк К.Е.,

при секретарі Миронюк О.А.,

за участю прокурора Конакової В.О.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 від 15.10.12р. на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо неприйняття рішення в порядку ст. 97 КПК України по заяві скаржника про злочин від 17.10.2006р. за вих. №52 відносно суддів за ст. 375 КК України, направленій до Генеральної прокуратури України з Секретаріату Президента України за вих. 34-05/1393 від 27.10.2006р., -

встановив:

ОСОБА_1 в інтересах фермерського господарства «ОСОБА_1» звернувся до суду зі скаргою від 15.10.2012р. про визнання незаконним порушення Генеральною прокуратурою України вимог розгляду заяви про вчинений злочин за вих. №52 від 17.10.2006р., передбачених ст. 97 КПК України, в якій останній просив зобов'язати Генеральну прокуратуру України прийняти рішення згідно ст. 97 КПК України по його вказаній заяві від 17.10.2006р. Скаржник, пославшись на норми законодавства та Рішення Конституційного Суду України, стверджував, що Генеральною прокуратурою України не дотримано порядок розгляду заяви про злочин, передбачений кримінально-процесуальним законодавством, та не прийнято процесуальне рішення -постанову, за результатами її розгляду.

Скаржник ОСОБА_1, який про місце, день та час судового розгляду був належним чином повідомлений, на розгляд справи не з'явився. З урахуванням його клопотань від 07.11.2012р. та 09.11.2012р., судом прийнято рішення про можливість слухання скарги за відсутності ОСОБА_1.

Прокурор Конакова В.О. оголосила письмові заперечення, в яких просила скаргу залишити без задоволення, зауваживши, що 30.10.2006р. до Генеральної прокуратури України з Секретаріату Президента України надійшла заява скаржника ОСОБА_1 від 17.10.2006р., у якій він просив порушити кримінальну справу відносно суддів Печерського районного суду м. Києва, Апеляційного суду м. Києва, Вищого Адміністративного Суду України, а також працівників секретаріату Конституційного Суду України, яка відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 97 КПК України була направлена за належністю до прокуратури м. Києва, про що повідомлено заявника. Листом заступника прокурора м. Києва Дьоміна Ю. від 11.12.06р. скаржника повідомлено про відсутність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування по його заяві. На звернення ОСОБА_1 від 05.06.07р. та 09.07.07р. щодо надання постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, Генеральною прокуратурою України були надані відповіді, якими роз'яснено, що у вказаних зверненнях будь-яких фактів, які б свідчили про наявність у діях суддів та працівників секретаріату Конституційного Суду України ознак злочину не наведено, а незгода з судовими рішеннями не є підставою для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали судової справи №4-4320/12, матеріали наглядового провадження № 05/2-11158-05 за зверненнями ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, додатково долучені матеріали дійшов висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 236 КПК України дії прокурора можуть бути оскаржені до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2006р. супровідним листом керівника Головної служби з питань діяльності правоохоронних органів Секретаріату Президента України В. Гелетея від 27.10.2006р. до Генеральної прокуратури України надійшла заява ОСОБА_1 від 17.10.2006р., у якій він просив порушити кримінальну справу відносно судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2, суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, суддів Вищого адміністративного суду України ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 за ст. 375 КК України, а також відносно працівників секретаріату Конституційного Суду України за ст. 364 КК України.

Листом начальника Головного управління Генеральної прокуратури України О.Кучера від 07.11.2006р. №05/2-11158-05 вказану заяву було направлено до прокуратури м. Києва для проведення перевірки та, за наявності підстав вжиття заходів реагування, у тому числі, передбачених ст. 97 КПК України, про що повідомлено скаржника.

Прокуратурою м. Києва надано оцінку вказаній заяві та листом заступника прокурора м. Києва Ю.Дьоміна від 07.12.2006р. ОСОБА_1 роз'яснено, що підстав для вжиття заходів по його заяві від 17.11.2006р. не виявлено.

30.01.2007р. до Генеральної прокуратури України з Секретаріату Президента України надійшла заява ОСОБА_1 від 09.01.2007р. Звернення ОСОБА_1 від 18.06.2007р. та 09.07.2007р. надійшли до Генеральної прокуратури України 05.06.2007р. та 19.07.2007р., відповідно. У вказаних зверненнях скаржник просив направити на його адресу постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за його заявою від 17.10.2006р.

Листами начальника Головного управління Генеральної прокуратури України О.Кучера від 07.02.2007р. та 05.07.2007р., а також листом начальника відділу Генеральної прокуратури України І.Коморного від 31.07.2007р. №05/2-11158-05 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що кримінальна справа може бути порушена у випадку наявності достатніх даних, що вказують на наявність ознак злочину, незгода з судовими рішеннями не може бути приводом для притягнення суддів до кримінальної відповідальності, у зв'язку з чим перевірка з прийняттям рішення в порядку ст. 97 КПК України не проводилась, постанова про відмову у порушенні кримінальної справи не виносилась.

Перевіряючи обгрунтованість скарги ОСОБА_1, суд виходив з того, що відповідно до вимог ст. 97 КПК України прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язаний приймати заяви і повідомлення про вчиненні або підготовлювані злочини, в тому числі і в справах, які не підлягають їх відданню.

По заяві або повідомленню про злочини прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень:

1) порушити кримінальну справу;

2) відмовити в порушенні кримінальної справи

3) направити заяву або повідомлення за належністю.

Генеральною прокуратурою України вказані вимоги закону були дотримані, заява ОСОБА_1 від 17.10.06р. була направлена за належністю до прокуратури м. Києва, тобто органу, яким мав можливість з усією повнотою провести перевірку та прийняти по ній необхідне процесуальне рішення, передбачене ст. 97 КПК України, за наявності до того підстав.

Дії працівників Генеральної прокуратури України по заяві ОСОБА_1 від 17.10.06р. відповідали вимогам ч. 2 ст. 97 КПК України.

Таким чином, суд вважає доводи скарги ОСОБА_1 безпідставними, а дії працівників Генеральної прокуратури України законними і обґрунтованими.

Зважаючи на вищевикладене, в задоволенні клопотання скаржника ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали на адресу Генерального прокурора України по факту невиконання працівниками ГПУ Рішення Конституційного Суду України №6-рп/2001 від 23.05.2001р. та порушення норм ст.ст. 97, 99 КПК України, суд вважає необхідним відмовити.

Крім того, вимога скаржника щодо зобов'язання Генеральної прокуратури України вчинити певні дії не ґрунтується на нормах чинного кримінально-процесуального закону, яким таких повноважень суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 23-2, 97, 236 КПК України, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 від 15.10.12р. на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо неприйняття рішення в порядку ст. 97 КПК України по заяві скаржника про злочин від 17.10.2006р. за вих. №52 відносно суддів за ст. 375 КК України, направленій до Генеральної прокуратури України з Секретаріату Президента України за вих. 34-05/1393 від 27.10.2006р., -залишити без задоволення.

В задоволенні клопотання щодо винесення окремої ухвали на дії працівників Генеральної прокуратури України відмовити.

На постанову прокурором, особою, яка подала скаргу, протягом п`ятнадцяти днів з дня її винесення може бути подана апеляція до Апеляційного суду міста Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя К.Е. Тарасюк