У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Кузьменко О.Т.,

суддів

Пивовара В.Ф., Шевченко Т.В.,

за участю прокурора захисника

Яковенко Р.І. ОСОБА_3

розглянула в судовому засіданні в
м. Києві 11 жовтня 2007 року кримінальну справу за касаційним поданням
прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок апеляційного суду Полтавської
області від 23 квітня 2007 року.

Цим вироком засуджено

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1року народження, уродженця м. Полтави, учня 3
курсу Полтавського професійного ліцею транспорту, судимості не має,

за ч. 3 ст. 289 КК
України на 8 років позбавлення волі, ч. 1 ст. 187 КК України на 7 років
позбавлення волі, ч. 3 ст. 357 КК України до штрафу в розмірі 520 грн., ч.
1 ст. 357 КК України до штрафу в розмірі 510 грн.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів
ОСОБА_1остаточно призначено покарання 8 років позбавлення та штраф у
розмірі 520 грн.

За ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_1 виправданий за відсутністю в його діях складу злочину.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 7569 грн.
на відшкодування матеріальної шкоди та 30000 грн. на відшкодування
моральної шкоди, витрати на
стаціонарне лікування ОСОБА_2 у сумі 420 грн. 62 коп. на користь держави та судові витрати за проведення
експертиз у сумі 787 грн. 59 коп.

ОСОБА_1 засуджено за вчинення злочинів при таких обставинах.

19.09.2006 року приблизно о 10 годині
30 хвилин ОСОБА_1, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, маючи
намір учинити розбійний напад на водія таксі з метою заволодіння його
транспортним засобом та грошима, біля кінотеатру „Колос" у м. Полтава по вул. Гоголя, 22
підійшов до автомобіля ЗАЗ Деу Т 13110 державний номер НОМЕР_1
під керуванням ОСОБА_2 - таксі № 28 служби „050", з'ясував у водія
вартість проїзду до с. Жуки Полтавського
району та взяв візитку служби таксі
„050". О 10 годині 51 хвилині цього ж дня ОСОБА_1 викликав із свого
мобільного телефону через оператора служби „050" таксі № 28 до кінотеатру
„Колос".

Дочекавшись таксі, ОСОБА_1 сів на заднє сидіння автомобіля за водієм
ОСОБА_2 і вказав напрямок руху до с. Жуки Полтавського району. При під'їзді до
с. Жуки ОСОБА_1 попросив підвезти його до
садівничого кооперативу „Сади Мічуріна". Зупинивши автомобіль поблизу
кінцевої зупинки автобуса, під час розрахунку ОСОБА_1 дістав ніж і, реалізуючи свій намір, приставив його до шиї
ОСОБА_2, а далі завдав йому удари ножем по
тулубу та голові.

Коли потерпілому вдалося вискочити
з автомобіля, ОСОБА_1 вибіг за ним і завдав ще два удари
ножем по тулубу.

Усього ОСОБА_1 заподіяв ОСОБА_2 дев'ять колото-різаних
ран та один удар, що призвів до черепно-мозкової травми - струсу головного
мозку.

ОСОБА_1 деякий час переслідував ОСОБА_2, а потім,
впевнившись, що той відбіг на значну відстань, повернувся до автомобіля, завів
двигун, однак, не впоравшись із керуванням, заїхав у кювет, пошкодивши при
цьому коробку передач.

Зрозумівши, що виїхати на дорогу йому не вдасться,
ОСОБА_1 обшукав салон автомобіля та заволодів грошовими коштами в сумі 157
грн., документами на право керування транспортними засобом та посвідченням
водія на ім'я ОСОБА_2

Залишаючи автомобіль, засуджений
забрав ключі від автомобіля та, перерізавши дріт
рації, пошкодив її.

Ключі від автомашини та документи ОСОБА_1 викинув у
лісопосадці по дорозі до с. Жуки.

У касаційному поданні прокурор стверджує, що вирок суду в частині виправдання ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, не відповідає
фактичним обставинам справи, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли
істотно вплинути на його висновки щодо відсутності в діях засудженого складу
вказаного злочину, і, зокрема, не врахував і не оцінив показання ОСОБА_1 під
час допиту підозрюваним, в яких він визнав, що ще напередодні злочину мав намір
учинити вбивство водія таксі з метою
заволодіння автомобілем. Окрім того, суд не врахував характер, кількість та
локалізацію завданих ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, які також
свідчать про наявність у засудженого
умислу на позбавлення життя потерпілого. Прокурор також указує, що безпідставне
виправдання ОСОБА_1 призвело до призначення йому несправедливого покарання
внаслідок його м'якості. Також зазначає, що в порушення вимог закону суд не
обґрунтував підстав, із яких не призначив засудженому за ч. 3 ст. 289 КК
України додаткове покарання - конфіскацію майна, яке є обов'язковим за санкцією
цього закону. З огляду на викладене
прокурор просить вирок скасувати, а справу направити на новий судовий
розгляд;

За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_1 посилається на безпідставність засудження за ч. 3 ст. 289 КК України,
оскільки він не мав наміру заволодіти автомобілем, ніяких дій для цього не
вчиняв, що підтверджується показаннями свідків та відсутністю у нього навичок
керування автомобілем.

Просить вирок у частині засудження за ч. 3 ст. 289 КК України скасувати, а
справу закрити, й пом'якшити призначене покарання з урахуванням його віку,
щирого каяття, часткового відшкодування потерпілому завданої шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, яка, підтримавши касаційне
подання прокурора, вважала, що вирок підлягає скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд, у
зв'язку з чим касаційна скарга засудженого підлягає частковому
задоволенню, захисника, який підтримав
касаційну скаргу засудженого та заперечував проти задоволення касаційного
подання прокурора, перевіривши матеріали справи, доводи касаційних подання та
скарги, заперечення потерпілого на касаційну скаргу засудженого та заперечення
засудженого на касаційне подання прокурора, колегія суддів вважає, що касаційне
подання прокурора підлягає задоволенню, а касаційна скарга засудженого - частковому
задоволенню з таких підстав.

Органами досудового слідства ОСОБА_1 пред'явлено обвинувачення у тому, що
він, маючи умисел на вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів,
розбійного нападу з метою незаконного заволодіння транспортним засобом та іншим
майном водія, придбав розкладний ніж, який зберігав при собі, підшукав об'єкт нападу - таксі ЗАЗ-Деу під
керуванням водія ОСОБА_2, замовив його послуги, обрав маршрут слідування до
безлюдного місця, де, зупинивши автомобіль, реалізуючи свій намір на умисне
вбивство з корисливих мотивів із метою заволодіння автомобілем та майном
ОСОБА_2, напав на останнього й колото-ріжучим предметом, який тримав у правій
руці , намагався перерізати йому шию, однак потерпілий учинив дійовий опір,
намагаючись подолати який ОСОБА_1 із метою доведення злочинів до кінця протягом
короткого проміжку часу завдав потерпілому із значною силою численні удари
колото-ріжучим предметом у життєво-важливі органи - голову, тулуб, шию,
заподіявши йому колото-різані рани, однак не зміг спричинити потерпілому смертельні поранення внаслідок
його активної оборони. Коли ОСОБА_2 вдалось вискочити із салону автомобіля,
ОСОБА_1, намагаючись довести до кінця свій умисел на вбивство потерпілого з
корисливих мотивів, завдав йому удар колото-різаним предметом у спину, погнався
за ним, але, оцінивши його важкий стан, значну крововтрату, відсутність у
потерпілого можливості звернутись за медичною допомогою, вирішив, що той помре.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_1 незаконно заволодів автомобілем,
грошовими коштами потерпілого та його особистими документами.

Органи досудового слідства прийшли до висновку, що ОСОБА_1, завдаючи
потерпілому численні удари
колото-ріжучим предметом у життєво-важливі органи, усвідомлював суспільно
небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні
наслідки у вигляді смерті потерпілого, бажав їх настання і виконав усі дії,
направлені на умисне вбивство ОСОБА_2 із корисливих мотивів, однак свій умисел
на позбавлення життя потерпілого не довів до кінця з причин, що не залежали від
його волі, - внаслідок активного опору потерпілого та своєчасно наданої йому
медичної допомоги, а тому його дії в цій частині кваліфікували за ч. 2 ст. 15,
п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Суд, визнавши, що обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні замаху
на умисне вбивство ОСОБА_2 із корисливих мотивів не підтвердилось через
відсутність доказів наявності у засудженого прямого умислу на позбавлення
потерпілого життя, виправдав ОСОБА_1 за
ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України за відсутністю в його діях цього
складу злочину.

Разом із тим, відповідно до ст. 334 КПК України та роз'яснень, що містяться
в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990р. “ Про
виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду
України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення
вироку” мотивувальна частина
виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке
пред'явлене обвинуваченому й визнане судом недоведеним, результати дослідження,
аналізу й оцінки доказів як тих, що були зібрані під час досудового слідства,
так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про
недоведеність події злочину, відсутність у діях підсудного складу злочину чи
недоведеність його участі у вчиненні злочину.

Зазначені вимоги судом при розгляді справи належним чином не виконані.

Зокрема, як убачається з обвинувального висновку, органи досудового
слідства як на один із доказів наявності у ОСОБА_1 умислу на вбивство
потерпілого послались на показання ОСОБА_1, які він давав з участю захисника
при допиті підозрюваним 20.09.2006р. і в яких визнав, що намір учинити вбивство
водія з метою заволодіння автомобілем у нього виник напередодні вчинення
злочину, а 19.09.2006р. вирішив, що легше заволодіти автомобілем служби таксі,
замовивши поїздку у безлюдне місце. При цьому він мав намір ударити купленим
ножем таксиста у шию, після чого витягти його з автомобіля, або спочатку
виманити з автомобіля, а потім убити.
Побачивши автомобіль таксі, за кермом якого був ОСОБА_2, взяв у нього візитку
служби таксі “050”, а згодом через цю службу викликав таксі саме під керуванням
ОСОБА_2

Під час цього допиту ОСОБА_1 детально розповідав про
направленість ударів ножем потерпілому та пояснював, що через опір потерпілого
вони не попадали по шиї, куди цілився. Указував, що мав намір убити водія, щоб
той не заявив на нього в органи міліції.

Дослідивши в судовому засіданні ці показання ОСОБА_1, суд
у вироку оцінки їм не дав.

В обгрунтування виправдання ОСОБА_1 в обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України суд поклав його показання в судовому засіданні про те, що вчинення злочину
він напередодні не обдумував і не
планував. Визнаючи себе винним лише у вчиненні розбою, стверджував, що намір
заволодіти грошима у нього виник після того, як таксист назвав завищену суму
сплати за проїзд. З цією метою він дістав
ніж і, щоб налякати водія, приставив його до
горла таксиста, однак той став чинити дійовий опір, внаслідок чого у нього
утворились порізи на шиї. Указував, що в салоні автомобіля завдав потерпілому
ще близько трьох ударів ножем, а коли ОСОБА_2 почав тікати, наздогнав його і завдав кілька ударів ножем
по тулубу. Заявляв, що умислу на вбивство водія таксі не мав, цілеспрямованих
ударів ножем йому в життєво-важливі органи не завдавав.

З вироку вбачається, що, визнаючи відсутність у діях
ОСОБА_1 умислу на вбивство ОСОБА_2, суд послався на те, що показання ОСОБА_1 у
судовому засіданні узгоджуються з іншими зібраними по справі доказами, зокрема,
показаннями потерпілого, даними протоколів огляду місця події, відтворення
обстановки й обставин події, висновком судово-медичної експертизи щодо
характеру й ступеню тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень. Однак у
вироку не наведено, в якій саме частині ці докази узгоджуються з показаннями
ОСОБА_1

Разом із тим, із показань потерпілого видно, що ОСОБА_1,
знаходячись у салоні автомобілю на задньому сидінні за ним, заявив, що має його
вбити і, притиснувши його однією рукою до сидіння, приставив ніж лезом до шиї
та намагався перерізати горло. Але йому вдалося відкинути руку нападника, а
тому поріз шиї не був глибоким. Не дивлячись на його активний опір, ОСОБА_1
продовжив свої дії, знову намагався перерізати йому горло, але він перешкодив
цьому. ОСОБА_1 продовжував завдавати йому удари ножем в область голови та по
тілу, які він намагався відвернути, вириваючись та відтягуючи його руку з
ножем. Коли йому вдалося вискочити з автомобіля, ОСОБА_1 наздогнав його і також
завдав удари ножем у спину. Стікаючи кров'ю, він просив засудженого викликати
медичну допомогу, однак той з ножем знову кинувся до нього. Пробігши деяку
відстань, він ховався деякий час у кущах, а далі повернувся на місце події,
де ОСОБА_1 уже не було.

ОСОБА_2 пояснював, що саме внаслідок його активного
захисту завдані йому засудженим
рани мали більше поверховий та різаний
характер.

Відповідно з висновком судово-медичної експертизи у
ОСОБА_2 виявлені рани м'яких тканин
шиї з пошкодженням м'язів шиї до персневидного хряща, м'яких тканин грудної
клітини зліва, у проекції четвертого міжребір'я, м'яких тканин по
біля-хребтовій лінії зліва, на рівні верхньої третини лопатки, правої вушної
раковини з розсіченням хряща, пальців
правої та лівої кисті, м'яких тканин правого надпліччя, правого плеча, а всього
9 колото-різаних ран від дії колото-ріжучого предмета, геморогічний шок другого
ступеня, а також струс головного мозку.

Посилаючись на відсутність у засудженого прямого умислу
на вчинення вбивства, суд врахував ту обставину, що останній не наздоганяв
ОСОБА_2 із тим, щоб довести намір на
вбивство до кінця, хоча мав таку можливість.

Однак, як указував потерпілий, нападник не міг не зважити
на його тяжкий стан, значну крововтрату та відносно глуху місцевість.

ОСОБА_1 не заперечував, що потерпілий від завданих ним
поранень був закривавлений.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що, коли вони виявили ОСОБА_2, його
одяг майже повністю був просякнутий
кров'ю. Оскільки потерпілий був у край важкому стані, вони викликали
працівників міліції та швидку медичну допомогу.

Згідно з протоколом огляду місця події у салоні автомобіля, поблизу нього в
декількох місцях, на траві, грунті, камінні виявлені сліди крові, яка, за
висновком судово-імунологічної експертизи, може походити від ОСОБА_2

Оцінивши вказані докази, які узгоджуються з показаннями
ОСОБА_1 під час допиту підозрюваним 20.09.2006р. та при відтворенні обстановки й обставин події, враховуючи
спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію спричинених
поранень, органи досудового слідства прийшли до висновку про те, що ОСОБА_1,
наносячи колото-ріжучим предметом численні удари в життєво-важливі частини тіла
потерпілого - шию, голову, грудну клітку зліва, усвідомлював суспільно
небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні
наслідки у вигляді смерті потерпілого, бажав її настання і, із урахуванням безлюдного місця вчинення нападу, обґрунтовано вважав, що завдані ним
ушкодження призведуть до смерті потерпілого,
пред'явили йому
обвинувачення у вчиненні закінченого замаху на вбивство ОСОБА_2 із корисливих
мотивів, який він не довів до кінця з об'єктивних причин.

Суд же, обґрунтовуючи відсутність у ОСОБА_1 прямого
умислу на вбивство, всупереч вимогам закону наведені докази та висновки
досудового слідства до уваги не взяв і не оцінив, не встановив обставини
отримання потерпілим колото-різаних поранень в області шиї, внаслідок чого його
висновок про відсутність у діях ОСОБА_1
складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК
України, є передчасним і не відповідає фактичним обставинам справи.

При цьому посилання суду у вироку на те, що органи
досудового слідства, викладаючи
обвинувачення ОСОБА_1у замаху на вбивство, фактично визнали, що він діяв
із непрямим умислом, суперечить постанові про пред'явлення обвинувачення, із
якої вбачається, що ОСОБА_1 усвідомлював суспільно небезпечний
характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у вигляді
смерті потерпілого і бажав її настання.

У зв'язку з наведеним вирок
відповідно до ст.ст. 398, 369 КПК України підлягає скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд.

Оскільки обвинувачення ОСОБА_1 в іншій частині тісно пов'язане з
обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115
КК України, вирок належить скасувати у повному обсязі.

При новому судовому розгляді суду належить дослідити всі обставини та
докази по справі, дати їм належну оцінку і в разі доведеності вини ОСОБА_1 у
вчиненні інкримінованих злочинів, правильно кваліфікувати його дії, в тому
числі і по заволодінню ОСОБА_1 особистими документами потерпілого за ч. 1 ст.
357 КК України, з урахуванням предмета злочину й місця його скоєння, та
призначити покарання відповідно до вимог закону.

Що ж стосується доводів, які містяться в касаційній скарзі
засудженого, вони підлягають ретельній перевірці та оцінці при новому розгляді
справи.

Підстав для закриття справи в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 289
КК України, як про це просить у касаційній скарзі засуджений, на даній стадії не вбачається.

На
підставі наведеного й, керуючись статтями 395 і 396 КПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

касаційне подання прокурора, який брав участь у розгляді справи судом
першої інстанції, задовольнити, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Вирок апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2007 року щодо
ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд у той же суд в
іншому складі суддів.

Запобіжний захід ОСОБА_1залишити без зміни - тримання під вартою.

Судді:

ПИВОВАР В.Ф. КУЗЬМЕНКО
О.Т. ШЕВЧЕНКО Т.В.