Справа № 11-841-2007 Головуючий
у 1-й інстанції: Крутій Ю.П.
Категорія: ст. 286 ч.2 КК України Доповідач: Пустовар М. Л.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області

у складі:

головуючого Царюка
В .В.,

суддів Пісного
І.М. , Пустовара М. Л.,

за участю прокурора Брек
Г.С. ,

законних представників потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника цивільного позивача ОСОБА_8,

засудженого ОСОБА_1,

18
грудня 2007 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 жовтня 2007 року, яким:

· ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1народження, уродженець с.
Бармашове Жовтневого-ну Миколаївської області, громадянин України, раніше не судимий;

· засуджений
за ст. 286 ч.2 КК України на три роки
позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком
на 3 роки.

Постановлено
стягнути із засудженого на користь потерпілого ОСОБА_1 відшкодування
матеріальних збитків у розмірі 3200, 1 грн. і 1000 грн. моральної шкоди; на
користь ОСОБА_2 - 2910 грн. матеріальних збитків і 25000 грн. моральної шкоди;
на користь ОСОБА_3відшкодування моральної шкоди - 25000 грн.; на користь міського
фінансового відділу - 3723, 47 грн. на відшкодування витрат на лікування
потерпілого.

За
вироком ОСОБА_1 визнано
винним у тому, що 2 липня 2007
року, приблизно о 12 год. 15 хв.,
він, керуючи за
довіреністю автомобілем „ГАЗ-24",
реєстраційний № НОМЕР_1,
рухаючись по проїзній частини дороги по вул. Космонавтів у м. Миколаєві та при наближені до регульованого
перехрестя із проспектом Миру, на
порушення п.11.2.3, 8.1, 8.7.3,
11.1, 11.2, 11.4,
12.1, 12.3 Правил дорожнього
руху, виявив неуважність до дорожньої
обстановки, не вибрав безпечну швидкість
руху, не зупинився на забороняючий рух
сигнал світлофора, виїхав на пішохідний
перехід та наїхав на пішоходів: ОСОБА_1,
спричинивши йому середньої тяжкості тілесні ушкодження, малолітнього ОСОБА_4, спричинивши йому середньої тяжкості тілесні
ушкодження, неповнолітнього
ОСОБА_5, спричинивши потерпілому тяжкі
тілесні ушкодження.

В
апеляції засуджений просить обрати йому покарання, не пов'язане з позбавленням волі.

Посилається
на те, що вчинений їм злочин є
необережним, у скоєному він щиро
розкаявся, раніше до будь-якої
відповідальності не притягувався, на
досудовому слідстві почав добровільно відшкодовувати спричинені потерпілим
матеріальні збитки і на даний час повністю їх відшкодував.

У
доповненні на апеляцію посилається на те,
що усіляко сприяв досудовому слідству у розслідуванні кримінальної
справи, задовільно характеризується, повністю визнає вину, має на утриманні сім'ю, де є єдиним годувальником, що є підставами до застосування до
призначеного покарання положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Також
просить зменшити розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У
запереченнях на апеляцію цивільні позивачі ОСОБА_3. і ОСОБА_2 просять апеляцію
залишити без задоволення за безпідставністю наведених у ній доводів.

Заслухавши
доповідача, пояснення засудженого на
підтримку апеляції, думку
прокурора, цивільних позивачів та
представника цивільного позивача про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, колегія суддів визнає апеляцію
такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Винність
ОСОБА_6 у визнаному судом обвинуваченні за обставин, викладених у вироку, підтверджена дослідженими в судовому
засіданні доказами. Встановленим фактичним обставинам справи та зібраним
доказам судом дана належна оцінка. Дії засудженого правильно кваліфіковані за
ч.2 ст. 286 КК України.

У цій частині
вирок апелянтом не оспорюється.

Щодо
призначеного покарання, то воно
визначене засудженому відповідно до вимог
ст. 65-67 КК України, у межах
санкції ч.2 ст. 286 КК

України, з урахуванням обставини, що пом'якшує покарання (щире каяття), даних про особу (відсутність судимості, задовільну характеристику), вчинення хоч і необережного, проте тяжкого злочину, потерпілими від якого були неповнолітні
особи.

Зважаючи
на викладені обставини та ступінь тяжкості злочину, суд 1-ї інстанції прийшов вірного
висновку, що виправлення засудженого
може бути досягнуте лише за умов його ізоляції від суспільства впродовж
визначеного вироком строку та із застосуванням додаткового покарання.

Підстав
для звільнення ОСОБА_1 від покарання відповідно до ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Доводи
апелянта про наявність пом'якшуючих покарання обставин та позитивних даних про
особу засудженого є зайвими, оскільки
суд вже врахував ці обставини,
призначивши засудженому покарання у нижчій межі санкції кримінального
закону.

Доводи
про утримання неповнолітньої сестри та батька похилого віку належним чином не
підтверджені матеріалами справи.

У
апеляційному розгляді справи цивільними позивачами (батьками потерпілих дітей)
спростовані і твердження апелянта про відшкодування завданої злочином
матеріальної шкоди.

Не є
такими, що підлягають задоволенню, і доводи на зменшення розміру відшкодування
потерпілим моральної шкоди, визначеного
судом 1-ї інстанції.

Суд
належно умотивував своє рішення,
вказавши, що внаслідок
неправомірних дій засудженого потерпілим і цивільним позивачам спричинені
значні моральні переживання, пов'язані з
фізичними стражданнями, тілесними
ушкодженнями та розладом здоров'я,
тривалим знаходженням на стаціонарному і амбулаторному лікуванні, необхідністю продовжувати лікування та
профілактичні процедури, нести значні
додаткові матеріальні витрати.

Цим
порушено сталий уклад їх життя,
побуту, навчання, сімейних відносин.

Тому, стягнення по 25000 грн. (позивачам ОСОБА_3 і
ОСОБА_2) і 1000 грн. (позивачу ОСОБА_7.) колегія суддів визнає відповідним
ступеню вини засудженого, обсягу і тривалості
моральних та фізичних страждань кожного із потерпілих, інших негативних явищ, що настали для них внаслідок злочину.

За таких
обставин оспорюваний вирок зміні, про що
просить апелянт, не підлягає.

Керуючись ст.
ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення,
а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 жовтня 2007 року у відношенні ОСОБА_1-
без зміни.