Ухвала

іменем україни

27 листопада 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_11,
суддів ОСОБА_12 і ОСОБА_13,
при секретарі судового засідання ОСОБА_14,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, громадянина України,

за участю прокурора ОСОБА_15,
захисника ОСОБА_7,
та засудженого ОСОБА_5,
ВСТАНОВИЛА:

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся прокурор з вимогами про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; за ч. 3 ст. 296 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2014 року вирок змінено, ОСОБА_5 помʼякшено призначене вироком покарання:

за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України ОСОБА_5 призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки і 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

за ч. 3 ст. 296 КК України із застосуванням ст. 69 КК України ОСОБА_5 призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_5 визначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки і 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

На підставі ст. 72 КК України ОСОБА_5 зараховано у строк покарання перебування його під вартою з 1 січня 2013 року та ухвалено вважати його таким, що відбув призначене основне покарання.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні умисних дій, які виразились в грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, повʼязаних з опором представникові влади, який виконує обовʼязки з охорони громадського порядку та іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії та вчинив дії, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.

Злочини вчинено за наступних обставин. Так, ОСОБА_5 1 січня 2013 року приблизно о 3 годині 40 хвилин, в стані алкогольного спʼяніння, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, керуючи автомобілем ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1, заїхав на пішохідну зону по вул. Незалежності в м. Івано-Франківську, проїзд якою заборонено, де в цей час перебувало значне скупчення людей, які святкували початок Нового 2013 Року.

Незважаючи на те, що працівники міліції, які несли службу по охороні громадського порядку, вимагали припинення руху транспортного засобу в пішохідній зоні та намагались зупинити транспортний засіб шляхом його фізичного блокування та утримання за допомогою рук безпосередньо перебуваючи перед ним, та спільно з іншими громадянами вимагали припинення грубого порушення громадського порядку зі сторони обвинуваченого. Ігноруючи такі законні вимоги, ОСОБА_5 продовжував рух вказаним автомобілем на пішохідній зоні по вул. Незалежності в напрямку новорічної ялинки та доїхавши автомобілем до її місця встановлення, не зміг продовжити свій рух із-за значного скупчення людей і зупинився.

На законну вимогу працівників міліції вийти з автомобіля та припинити грубе порушення громадського порядку, ОСОБА_5 не відреагував, а зачинився у салоні автомобіля. Працівник міліції, потерпілий ОСОБА_8 вимагаючи у ОСОБА_5 припинити хуліганські дії, намагався витягнути ключ із замка запалювання автомобіля. Діючи зухвало, ОСОБА_5 вчинив активну протидію виконанню потерпілим ОСОБА_8 своїх службових обовʼязків, а саме, ввімкнувши важіль коробки передач, розпочав рух транспортного засобу, та тягнучи потерпілого скерував автомобіль лівою стороною у напрямку розміщення стелажів, з метою перешкодити працівнику міліції виконанню обовʼязку по охороні громадського порядку, внаслідок чого ОСОБА_8 зіткнувся з перешкодою в результаті чого отримав легкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_5 діючи зухвало, продовжив рух транспортним засобом по вказаній вулиці та продовжуючи свої незаконні дії, втікаючи з місця події того ж дня приблизно о 4 годині 15 хвилин, керуючи зазначеним автомобілем, порушив вимоги п. п. 2.3, 2.9, 2.10., 10.1, 12.1, 12.3, 26.3. Правил дорожнього руху України, вчинив наїзд на пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_10, в результаті чого останні отримали тяжкі тілесні ушкодження, після чого не виконав встановлених заходів безпеки у разі причетності до ДТП, і на вказаному автомобілі з місця вчинення злочину зник.

В касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок мʼякості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи скаргу прокурор твердить, що при зміні вироку та помʼякшенні покарання засудженому, апеляційним судом безпідставно враховано таку обставину, як визнання ОСОБА_5 вини, не враховано обставину, що обтяжує покарання, зокрема вчинення злочину в стані алкогольного спʼяніння, що призвело до призначення такого покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, внаслідок мʼякості. Твердить прокурор і про те, що приймаючи рішення про помʼякшення покарання засудженому, апеляційний суд неналежно мотивував його.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала касаційну скаргу, засудженого та його захисника, які вважали ухвалу апеляційного суду законною та обґрунтованою, й просили залишити її без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Висновки суду щодо доведеності вини засудженого у скоєнні злочинних дій за обставин, викладених у вироку, та правильності кваліфікації його дій не оспорюються в касаційній скарзі.

Ухвала апеляційного суду є рішенням вищестоящого суду стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості вироку і повинна відповідати тим же вимогам, що і рішення суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом повинна відповідати вимогам ст. 419 КПК України. В мотивувальній її частині, окрім іншого, мають бути зазначеними мотиви із яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. Крім того, у разі скасування чи зміни судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Крім того, своє рішення щодо призначення покарання суд має належно мотивувати, із посиланням на відповідні матеріали провадження.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, покарання має бути призначеним із урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання. При цьому покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.

Однак, як вбачається з матеріалів провадження, апеляційний суд при розгляді провадження щодо ОСОБА_5, зазначені вимоги закону виконав неналежним чином.

Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» встановлення пом'якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, отже судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що помʼякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобовʼязаний у мотивувальній частині судового рішення зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на помʼякшення покарання.

Крім того, за наявності кількох обставин, що помʼякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, відповідно до вимог ст. 69 КК України, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш мʼякого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 апеляційний суд дійшов висновку про наявність у матеріалах провадження даних, які свідчать про можливість призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, однак неналежно мотивував таке своє рішення. Зокрема, в ухвалі містяться посилання на пом'якшуючі покарання обставини, що не підтверджені матеріалами провадження. Це стосується посилання апеляційного суду на щире розкаяння у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 296 КК України. Однак, як вбачається з матеріалів провадження про таке розкаяння засуджений заявив лише в суді апеляційної інстанції. Оскільки визнання вини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щире каяття винного у вчиненні злочину, апеляційний суд необґрунтовано послався на таке, як на обставину, що помʼякшує ОСОБА_5 покарання.

Посилаючись на виключно позитивні характеристики за місцем служби у Збройних силах України, військовозобов'язаність ОСОБА_5, наявність у нього постійного місця проживання, наявність незакінченої вищої освіти, як на підстави для застосування до засудженого при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, апеляційний суд в ухвалі не навів переконливих доводів для прийняття такого рішення, не вказав, як саме ці дані про особу засудженого його певним чином характеризують, та як вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та впливають на необхідність призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом.

Крім того, як вбачається з ухвали апеляційного суду, застосовуючи положення ст. 69 КК України, останній врахував також й посилання суду першої інстанції на щире каяття та визнання ОСОБА_5 вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Однак, засуджений в судовому засіданні стверджував про те, що саме дії потерпілого ОСОБА_8 перешкодили уникненню зіткнення з потерпілими. Зазначене не може свідчити про належну критичну оцінку ОСОБА_5 своєї протиправної поведінки, про щирий осуд цієї поведінки, визнання своєї провини, та готовність ОСОБА_5 підлягати кримінальній відповідальності.

Призначаючи ОСОБА_5 більш м'яке покарання, ніж передбачено законом, апеляційний суд не надав належної уваги тому, що інші обставини, враховані судом першої інстанції, окрім добровільного відшкодування завданого збитку, стосуються характеристики особи винного, й викликають сумнів у можливості вважати їх такими, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з огляду на конкретні обставини вчинення злочинних дій ОСОБА_5

Тому призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що вплинуло на призначення такого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину й особі засудженого, що згідно зі ст. 438 КПК України є підставами для скасування судового рішення.

Крім того, змінюючи вирок апеляційний суд в ухвалі, всупереч вимог ч. 3 ст. 419 КПК України не зазначив про те, які статті закону порушено судом першої інстанції та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин колегія суддів, погоджуючись з доводами касаційної скарги прокурора, вважає, що ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 не можна визнати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Якщо при новому судовому розгляді справи буде встановлена винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, то призначення покарання засудженому із застосуванням ст. 69 КК України, слід вважати неправильним застосуванням кримінального закону та таким, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину й особі засудженого, внаслідок мʼякості.

Ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набуває чинності з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13