Провадження № 1-в/639/2182/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Харкові в режимі відеоконференції між Жовтневим районним судом м.Харкова та Холодногірською виправною колонією №18 клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайська Миколаївської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, до арешту проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого: 18 грудня 2006 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.1 ст. 186, ч.2 ст. 121, ст. 70 КК України до 10 років позбавлення волі,-

ВАСТАНОВИВ:

У Жовтневий районний суд м. Харкова звернувся засуджений ОСОБА_4 з клопотанням про умовно дострокове звільнення.

У поданому клопотанні ОСОБА_4 посилається на те, що комісією ХВК № 18 позитивно розглянуто клопотання засудженого про застосування до нього ст.. 81 КК України, однак Прокуратурою Жовтневого району м. Харкова дане рішення було скасоване. Також, засуджений ОСОБА_4 обґрунтовує клопотання тим, що він відбув більше ніж ? призначеного покарання. Засуджений вказує, що він є ВІЛ інфікованим 3-ї стадії, має заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці, чим, на його думку, довів своє виправлення. У судовому засіданні засуджений підтримав подане клопотання та просив суд прийняти рішення про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання у відповідності до ст. 81 КК України.

Суд, вислухав думку засудженого, який внесене клопотання підтримав, прокурора, який проти задоволення зазначеного клопотання заперечував, вивчивши матеріали судової справи та особової справи засудженого у їх сукупності, дійшов до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. За змістом даної норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Вимогами п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Матеріали про умовно-дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної комісії (п.13 постанови Пленуму ВСУ №2 від 26.04.2002 року).

Згідно положень п.17 вказаної постанови Пленуму ВСУ №2 від 26.04.2002 року, суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Суд зазначає, що сумлінна поведінка полягає у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

ОСОБА_4 засуджений вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2006 року за ч.1 ст.186, ч.2 ст.121, ст. 70 КК України до 10 років позбавлення волі, початок строку 13.09.2006 року, кінець строку 13.09.2016 року.

На час звернення засудженого до суду з клопотанням ОСОБА_4 відбув відповідну частину 2 / 3 строку призначеного судом покарання, за весь період відбування покарання грубо порушував рижим утримання за що мав стягнення, а саме: за порушення дисципліни строю, порушення локалізації, не тактовну поведінка по відношенню до персоналу установи, не виконання команди підйом, відмову від походу до їдальні, паління у не встановленому місці. Також, засудженого ОСОБА_4 поміщали в ДІЗО установи за неповагу до персоналу установи, зберігання заборонених предметів та порушення локалізації, заохочення почав отримувати тільки з 2012 року у Холодногірській виправній колонії № 18.

З характеристики засудженого вбачається, що з 27.03.2007 року під час відбування покарання в Петрівській виправній колонії № 49 мав 16 стягнень, які погашені у встановленому законом порядку, заохочень не мав; з 14.05.2011 року під час відбування покарання у Кременчуцькій виправній колонії № 69 мав 1 стягнення, яке погашене у встановленому законом порядку, заохочень не мав; з 14.07.2011 року під час відбування покарання у Холодногірській виправній колонії №18 мав 1 стягнення, яке погашене у встановленому законом порядку, 5 разів заохочувався правами начальника установи, працевлаштований прибиральником адміністративної будівлі.

Суд зазначає, що сам по собі факт сумлінного ставлення засудженого до праці та задовільного реагування на заходи виховного впливу, не може служити переконливою підставою для висновку про те, що засуджений виправився та не буде продовжувати вчиняти нові злочини. Висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений і з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а також даних, що характеризують його особу.

Згідно матеріалів наданих до суду, до ОСОБА_4 застосовано 5 заохочень, разом із цим засуджений порушував режим тримання та до нього було застосовано 18 стягнень (останнє із яких застосовано 23.03.2012 року). Крім того, при проведенні оцінок ступеня виправлення засудженого 10.08.2011 року, 14.09.2011 року, 22.05.2013 року зазначено, що особа за період відбування покарання на шлях виправлення не став, у зв`язку з чим комісією установи приймались рішення про відмову у застосуванні ст.ст.81, 82 КК України до засудженого.

Згідно ст.12 КК України злочин, за вчинення якого був засуджений ОСОБА_5 за ч.2 ст.121 КК України, відносяться до тяжких умисних злочинів.

Таким чином, суд враховує тяжкість та характер вчинених ОСОБА_4 умисних злочинів та форму вини, а саме: вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.121 КК України, значний строк невідбутого покарання, відтак приходить до висновку, що засуджений не має усіх належних умов, передбачених ст.81 КК України, для його умовно-дострокового звільнення, оскільки наданими матеріалами не доведено виправлення засудженого на даний час, а тому суд вважає дане клопотання передчасним та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладено, керуючись ст. 81 КК України, ст. 537, 539 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про умовно-дострокове звільнення відмовити.

. Згідно ч.6 ст.539 КПК України роз`яснити засудженому, що повторне звернення з приводу умовно-дострокового звільнення може мати місце не раніше як через рік з дня винесення ухвали суду про відмову.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області протягом 7 (семи) днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м.Харкова, а засудженим, який тримається під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1