АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 лютого 2015 року м.Харків
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ;

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу прокурора і потерпілої ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 вересня 2014 року відносно

ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Феськи Золочівського району Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 вересня 2014 року ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України і засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Цим же вироком суд частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 і стягнув на її користь з ОСОБА_12 компенсацію завданої злочином моральної шкоди в сумі 300.000 гривень.

Судом першої інстанції встановлено, що 9 жовтня 2013 року о 13 годині 50 хвилин ОСОБА_12 керував технічно справним автомобілем «КамАЗ» № НОМЕР_1 , на якому рухався по під`їзній дорозі до аеропорту (окружній дорозі м.Харкова) з боку с.Високий в напрямку с.Пісочин зі швидкістю біля 66 км/год., чим грубо порушив вимоги п.12.4 Правил дорожнього руху України, де зазначено: «В населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год».

Під час руху, під`їжджаючи до регульованого перехрестя з проспектом Ілліча, під час зміни сигналу світлофора на жовтий, а потім на червоний сигнал, ОСОБА_10 не зменшив швидкості руху свого автомобілю аж до його зупинки, продовжив рух, ігноруючи забороняючий сигнал світлофора, чим грубо порушив вимоги п.8.7.3.е Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «червоний сигнал світлофора, в тому числі мигаючий, або два червоних мигаючих сигнали забороняють рух», та вчинив наїзд на пішохода неповнолітню ОСОБА_7 , 2000 року народження, яка в цей час переходила проїжджу частину з правого боку ліворуч по пішохідному переходу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди (а.с.162-166,174).

Прокурор у кримінальному провадженні і потерпіла ОСОБА_7 оскаржили зазначений вирок Жовтневого районного суду м.Харкова.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просив вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобами строком на 3 роки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначив що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_10 , не в повній мірі врахував обставини , тяжкість і наслідки вчиненого злочину, а також поведінку обвинуваченого, який свою винуватість не визнав і заходів щодо відшкодування потерпілій завданої шкоди не вжив (а.с.175-177).

Потерпіла ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі зі змінами також просила вирок Жовтневого районного суду м.Харкова скасувати та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, в повному обсязі задовольнити цивільний позов і стягнути з обвинуваченого на її користь компенсацію завданої моральної шкоди в сумі 500.000 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги, потерпіла зазначила, що в мотивувальній частині вироку, суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про невідповідність дій пішохода ОСОБА_7 вимогам п.4.14 Правил дорожнього руху України, оскільки матеріали кримінального провадження такий висновок спростовують.

Вважаючи призначене ОСОБА_10 покарання занадто м`яким і таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, потерпіла зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття обвинуваченого і сприяння розкриттю злочину. Насправді ОСОБА_10 свою вину фактично не визнав, перед потерпілою не вибачився, жодної допомоги при похованні загиблої не надав. До того ж, з метою уникнення відповідальності обвинувачений неодноразово змінював своє відношення до вчиненого, намагався перекласти свою провину на пішохода ОСОБА_13 (а.с.194-199).

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, потерпілої та її представника, які підтримали апеляційні скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційних скарг заперечували, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора є необгрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.65 Кримінального кодексу України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 частково визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, і зазначені у обвинувальному акті фактичні обставини справи не заперечував. Доведеність вини засудженого і юридична кваліфікація його дій ніким з учасників судового розгляду не оспорюється.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції повною мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, його трагічні наслідки, відомості про особу обвинуваченого, його сімейний стан, відсутність у минулому судимостей, відношення до вчиненого кримінального правопорушення, відсутність даних про відшкодування потерпілій завданої шкоди, позицію сторони потерпілої.

Проаналізувавши обставини справи і відомості про особу обвинуваченого суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 покарання, що цілком відповідає вимогам ст.65 Кримінального кодексу України. Суд апеляційної інстанції вважає, що воно є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження з його боку нових злочинів.

Доводи апеляційних скарг прокурора і потерпілої зазначений висновок не спростовують. Жовтневий районний суд м.Харкова на підставі сукупності досліджених в судовому засіданні доказів встановив невідповідність дій пішохода ОСОБА_13 вимогам п.4.14 Правил дорожнього руху України, проте зазначений факт не вплинув ані на кваліфікацію дій обвинуваченого, ані на вид та розмір призначеного покарання. Суд не визнав неправомірні дії пішохода ОСОБА_13 обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого і обгрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття обвинуваченого і сприяння розкриттю злочину. Під час судового розгляду ОСОБА_10 визнав факт порушення Правил дорожнього руху України, проте вважав, що пішохід також не повинна була дотримуватися правил і не виходити на проїжджу частину, не впевнившись, що це є безпечним.

За таких обставин підстав для скасування вироку Жовтневого районного суду м.Харкова і призначення обвинуваченому ОСОБА_10 більш суворого покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Разом з цим, ухвалюючи рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 щодо відшкодування завданої злочином моральної шкоди, суд першої інстанції, недостатньо врахував ступінь душевних страждань, які зазнала позивач в наслідок загибелі її неповнолітньої дитини.

Колегія суддів вважає, що зазначена в позовній заяві потерпілої ОСОБА_7 ціна позову в розмірі 500.000 гривень не є завищеною, оскільки відповідає вимогам розумності і справедливості, відтак підлягає стягненню з обвинуваченого в повному обсязі.

За таких обставин, на підставі п.3 ч.1 ст.408 Кримінального процесуального кодексу України, вирок Жовтневого районного суду м.Харкова підлягає зміні у зв`язку зі збільшенням грошової суми, що підлягає стягненню з обвинуваченого.

Беручи до уваги наведене, керуючись статтями 404,405,407,408,419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 вересня 2014 року відносно ОСОБА_10 в частині розв`язання цивільного позову змінити.

Цивільний позов ОСОБА_7 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 500.000 (п`ятсот тисяч) гривень.

В іншій частині вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 вересня 2014 року відносно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк після вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4