У Х В А Л А

2013 року грудня 23 дня
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська колегією у складі:,

Головуючого - судді Чулініна Д.
Г.,

Суддів:
Єлєсєєвої Т. Ю., Циганкова
В. О.,

за секретаря -
Коляда В. В.,

з участю:
прокурора Бондаренко Є. Є.,

захисників адвокатів ОСОБА_1,
ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

у підготовчому судовому засіданні в
місті Дніпропетровськ у залі суду в
рамках кримінального провадження,
внесеного до Єдиного реєстру досудових
розслідувань під № 0000099,
розглянувши клопотання захисника
ОСОБА_3 про повернення обвинувального
акта за ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 14-ч. 2 ст. 201, ч. 2
ст. 15-ч. 2 ст. 201, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 321 КК
України щодо ОСОБА_5, за ч. 1 ст. 14-ч. 2 ст.
201, ч. 2 ст. 15-ч. 2 ст. 201, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 321
КК України щодо ОСОБА_6, за ч. 1 ст. 14-ч. 2
ст. 201, ч. 2 ст. 15-ч. 2 ст. 201, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст.
321 КК України щодо ОСОБА_7, -

встановив:

Прокуратура Дніпропетровської області
визначила прокурора, яка звернулася до
суду 19.12.2013 з обвинувальним актом,
висунувши у кримінальному провадженні
обвинувачення проти ОСОБА_5, ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 у вчиненні у співучасті умисних
особливо тяжких незакінчених злочинів
з кваліфікацією за ч. 1 ст. 14-ч. 2 ст. 201 і ч.
2 ст. 15-ч. 2 ст. 201 КК України, особливо
тяжкого злочину за ч. 3 ст. 307 КК України
і злочинів середньої тяжкості за ч. 3 ст.
321 КК України, а також ОСОБА_5 у вчиненні
злочину невеликої тяжкості за ч. 1 ст. 172
КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7,
адвокат ОСОБА_3, клопотав повернути
обвинувальний акт з мотивів його
невідповідності вимогам ч. 2 ст. 291 КПК
України, зазначаючи на висунення в
формі цього акта неконкретного
обвинувачення, за якого не описані за
епізодами конкретні дії кожного з
обвинувачених із зазначенням їхнього
місця, часу, способу, мотивів і
наслідків, тобто не вказані обставини
злочинів, що поставлені окремо за вину
кожному з обвинувачених, від
обвинувачення в яких вони мають право
захищатися. Наводячи мотиви свого
клопотання, захисник наголосив, що в
обвинувальному акті зазначені лише
вилучені під час обшуку предмети без
описання того, в формі яких дій
утворюється об'єктивна сторона у
складі злочинів за ч. 3 ст. 307 КК України
і ч. 3 ст. 321 КК України, а викладений
кожному з обвинувачених однаковий
текст як оповідання про хронологію
обставин в цілому неможливо вважати
викладом сутності обвинувачення і
фактичних обставин кожного злочину,
поставленого за вину кожному з
обвинувачених, що виключає можливість
визначити межі судового розгляду.
ОСОБА_7 підтримав клопотання свого
захисника.

Захисник ОСОБА_4 приєднався до
клопотання адвоката ОСОБА_3,
доповнивши, що ролі співучасників
розмежовані між обвинуваченими лише за
обвинуваченням в контрабанді за ч. 1 ст.
14-ч. 2 ст. 201 і ч. 2 ст. 15-ч. 2 ст. 201 КК
України, а фактичні обставини інших
злочинів сукупності, що поставлені за
вину обвинуваченим, не вказані в
обвинувальні акті, оскільки слідчий та
прокурор обмежились вказівкою на
предмети, вилучені під час обшуку.

Інші захисники та обвинувачені не
заперечували проти задоволення
заявленого клопотання.

Сторона обвинувачення за ст. 92 КПК
України має довести обставини,
віднесені у ст. 91 цього Кодексу до
предмету доказування, на підставі яких
висувається обвинувачення. Згідно з
ст.ст. 3, 36, 283 КПК України у формі
обвинувального акта в суді висувається
обвинувачення проти особи, в межах
якого відповідно до ст. 337 цього Кодексу
здійснюється судовий розгляд, чому
кореспондує право обвинуваченого за
ст. 43 КПК України знати, у вчиненні
якого злочину його обвинувачують, та
після чого прокурор розпочинає
процесуальну діяльність з підтримання
державного обвинувачення.

Як вбачається з обвинувального акта,
складеного слідчим УСБ України в
Дніпропетровській області і
затвердженого прокурором 18.12.2013, він не
містить вказівки на наявність
потерпілих від злочину за ознаками ч. 1
ст. 172 КК України, незважаючи на
ставлення ОСОБА_5 за вину злочину проти
трудових прав конкретних громадян,
внаслідок чого в акті не наведено, на
яку роботу вільно погодилися
потерпілі, яку трудову функцію вони
виконували та з якого часу, що має
значення для висновку про спосіб, в
який обвинувачений фактично допустив
потерпілих до роботи, і до якої саме.
Така неповнота у викладі фактичних
обставин має істотне значення для
твердження про час, місце і спосіб
посягання на трудові права громадян,
які не описані, оскільки виконання ролі
у вчиненні злочину не може складати
зміст трудового договору, а так само
від цього залежить твердження про час
досягнення змови на вчинення інших
злочинів, яке в цьому акті також
відсутнє.

Також, за змістом обвинувального акта
прокурор вважає встановленими
декілька епізодів
суспільно-небезпечного діяння з
кваліфікацією за ч. 3 ст. 321 КК України, в
тому числі з кваліфікуючою ознакою
повторності. Як зазначав Пленум
Верховного Суду України в п.п. 2, 7, 9
постанови № 7 від 04.06.2010 «Про практику
застосування судами кримінального
законодавства про повторність,
сукупність і рецидив злочинів і їх
правові наслідки», всі вчинені
повторно злочини згідно з ст.ст. 32, 33 КК
України мають отримати самостійну
кримінально-правову оцінку і
кваліфікацію, складаючи реальну
сукупність. Проте, в обвинувальному
акті перший епізод з ознаками злочину
за ст. 321 КК України до описання
фактичних обставин вчинення
незакінченої контрабанди із
зазначенням часу, місця, способу і
обстановки, мотивів і мети не
виокремлено.

Диспозиція ст.ст. 307, 321 КК України
описує об'єктивну сторону формального
складу злочину у виді складного
одиничного злочину з альтернативними
діями, вчинення однієї з яких або в
будь-якому їх поєднанні дає підстави
визнати злочин закінченим, і частина з
яких має триваючий характер. В свою
чергу триваючий злочин є закінченим з
часу вчинення протиправної дії, а не на
момент виявлення і присікання такої
дії, зокрема, коли йдеться про
протиправне зберігання.

Справедливий судовий розгляд
неможливий без дотримання права
обвинуваченого на детальне
повідомлення про характер і підстави
висунутого обвинувачення за п. 3«а» ст. 6
Конвенції про захист права людини та
основоположних свобод, яке за
практикою тлумачення Європейським
Судом з прав людини в рішенні від 25.03.1999
у справі «Pйlissier et Sassi v. France» (заява №
25444/94, §§ 51, 52, 54) не терпить
неконкретного обвинувачення і вимагає
доведення до відома особи детально
сутності обвинувачення не лише через
юридичну кваліфікацію цих фактів, але і
через підстави обвинувачення, якими
визнаються реальні факти, поставлені
за вину, які лежать в основі твердження
про вчинення злочину.

В обвинувальному акті діяння ОСОБА_5,
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 3 ст.
307, ч. 3 ст. 321 КК України з формулюванням
обвинувачення в умисних діях, що
виразилися у незаконних придбанні,
перевезенні, зберіганні, збуті.
Водночас, обмежившись вказівкою на
вилучені під час обшуків речовини і
сильнодіючі лікарські засоби, що
складають предмет у складі злочинів за
ст.ст. 307, 321 КК України, твердження про
суспільно-небезпечне діяння зроблене
«від протилежного», внаслідок чого
серед підстав обвинувачення не
вказуються форми вчинення цих дій, а
також час і спосіб їх вчинення: в чому
полягало оплатне/безоплатне придбання,
так само в чому полягало перевезення.
Тобто, серед підстав обвинувачення
наведені фактичні обставин присікання
зберігання як закінченого триваючого
злочину без викладу фактичних
обставин, власне, часу його вчинення у
виді придбання, перевезення і початку
такого зберігання.

Тим самим, обвинувальний акт містить
лише формулювання обвинувачення і
правову кваліфікацію за ч. 3 ст. 307 і ч. 3
ст. 321 КК України без викладу тверджень
про з'ясовані прокурором фактичні
обставини, що дають підстави висувати
таке обвинувачення, а також не
наведений час події злочину за ч. 1 ст. 172
КК України, внаслідок чого
обвинувачення в цій частині
сформульовано не конкретно, а
обвинувальний акт в цій частині не
відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 290 КПК
України. З'ясовані недоліки
обвинувального акта, за внутрішнім
переконанням суду, неминуче ведуть до
порушення права обвинувачених за ст. 43
КПК України знати, у вчиненні якого
злочину обвинувачують кожного з них
окремо.

Суд, вислухавши доводи захисників,
міркування обвинувачених, думку
прокурора про відсутність підстав для
повернення обвинувального акта,
оцінивши обґрунтованість клопотання, в
судовому засіданні доходить висновку
про невідповідність обвинувального
акта вимогам ст.ст. 43, 291 КПК України, на
підставі чого належить відповідно до п.
3 ч. 3 ст. 314 КПК постановити ухвалу про
його повернення.

Інші клопотання судом не розглядалися
і вирішуються цією ухвалою в силу
приписів ст. 315 КПК України про
можливість проведення підготовчих дій
та вирішення інших клопотань, в тому
числі з приводу заходів забезпечення
кримінального провадження, лише після
з'ясування відсутності підстав для
прийняття рішень за п.п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК
України.

Керуючись ст.ст. 314, 372 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Обвинувальний акт за ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 14-
ч. 2 ст. 201, ч. 2 ст. 15- ч. 2 ст. 201, ч. 3 ст. 307, ч. 3
ст. 321 КК України щодо ОСОБА_5, за ч. 1 ст.
14- ч. 2 ст. 201, ч. 2 ст. 15- ч. 2 ст. 201, ч. 3 ст. 307,
ч. 3 ст. 321 КК України щодо ОСОБА_6, за ч. 1
ст. 14- ч. 2 ст. 201, ч. 2 ст. 15- ч. 2 ст. 201, ч. 3 ст.
307, ч. 3 ст. 321 КК України щодо ОСОБА_7
повернути прокурору відділу
прокуратури Дніпропетровської
області, молодшому раднику юстиції,
Шеремет Олені Олександрівні.

Ухвала підлягає оскарженню до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська апеляційної скарги
протягом семи днів, починаючи з
наступного після її оголошення дня, із
плином яких набирає законної сили.

Головуючий

Судді