У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного
Суду України у складі:

головуючого - судді

Паневіна В.О.,

суддів

Кліменко М.Р. і Гриціва М.І.,

розглянувши в судовому засіданні в
м. Києві 20 лютого 2007 року кримінальну справу за касаційною
скаргою потерпілого ОСОБА_1 на вирок Солонянського районного суду
Дніпропетровської області від 16 лютого 2005 року та ухвалу колегії
суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16 червня 2005 року,

в с т а
н о в и л а :

зазначеним вироком
засуджено

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

в силу ст.89 КК України не
судимого, -

- за ч.1 ст.296 КК України - на 4
місяці арешту.

- за ч.4 ст.187 КК України ОСОБА_2
виправдано за недоведеністю вчинення ним цього злочину.

Постановлено
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на
відшкодування моральної шкоди 1200 грн.

ОСОБА_2 засуджено за те, що він 20.10.2003 року близько 2 год. 30 хв.,
будучи в стані алкогольного сп'яніння, та, перебуваючи біля належної ОСОБА_1
квартириАДРЕСА_1, протягом 15 хвилин з мотивів явної неповаги до суспільства,
що супроводжувалось особливою зухвалістю, нехтуючи загальноприйнятими нормами
моралі, голосно кричав, висловлювався нецензурно, стукав руками й ногами в двері
даної квартири, порушуючи спокій і
нормальний відпочинок ОСОБА_1 і мешканців
під'їзду.

Того ж дня близько 4 год. 30 хв. ОСОБА_2, продовжуючи свої хуліганські дії,
грубо порушуючи громадський порядок із мотивів явної неповаги до суспільства,
нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі, публічно біля під'їзду будинку
поновив конфлікт з ОСОБА_1, який повертався з відділку міліції, де розглядалася
його заява по факту хуліганських дій ОСОБА_2, і наніс потерпілому удари руками
й ногами в різні частини тіла, спричинивши
останньому легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров'я.

Органами досудового слідства ОСОБА_2 також було пред'явлено обвинувачення
за ч.4 ст. 187 КК України у тому, що 20.10.2003р. близько 4 год. 30 хв. він
вчинив розбійний напад на ОСОБА_1, спричинивши тому легкі тілесні ушкодження з
короткочасним розладом здоров'я, та заволодів майном ОСОБА_1 у великому розмірі
на суму 8200 грн., а саме: зірвав з шиї потерпілого золотий ланцюжок та вибив
із чохла на поясі мобільний телефон.

Зазначене обвинувачення ОСОБА_2 судом визнано недоведеним, і він за ч.4 ст.187 КК України виправданий.

Ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2005 року вирок
Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2005 року
щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_1 стверджує, що судове слідство проведено неповно, не
об'єктивно, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам
справи, внаслідок чого ОСОБА_2 безпідставно виправдано за ч.4 ст.187 КК
України. Зазначає про м'якість призначеного ОСОБА_2покарання за ч.1 ст. 296 КК
України та про неправильне вирішення судом
цивільного позову щодо часткового його задоволення. Просить судові
рішення щодо ОСОБА_2 скасувати.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК
України, і правильність кваліфікації його дій у цій частині в касаційній скарзі не заперечуються.

Висновок суду про недоведеність винуватості
ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, відповідає
фактичним обставинам справи, встановленим судом, підтверджений дослідженими у
судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.

Твердження потерпілого про те, що 20.10.2003
року о 4 год. 30 хв. ОСОБА_2 напав на
ОСОБА_1 з метою заволодіння майном і,
застосувавши небезпечне для життя і здоров'я потерпілого насильство, зірвав
з його шиї золотий ланцюжок і заволодів мобільним телефоном,
висловлювалися ОСОБА_1 під час судового слідства як в суді першої,
так і апеляційної інстанцій. Такі доводи
потерпілого було ретельно перевірено та обґрунтовано з наведенням доказів визнано такими, що не відповідають матеріалам
справи.

Судами дана правильна оцінка послідовним
показанням засудженого ОСОБА_2 про те, що під час вчинення ним дій щодо ОСОБА_1
він не мав умислу на заволодіння його майном,
ланцюжка та мобільного телефону потерпілого не бачив і не брав; суперечливим
показанням потерпілого ОСОБА_1 про
обставини вчинення ОСОБА_2
злочину щодо нього і механізму
заволодіння майном, з яких видно, що
при зверненні 20.10.2003р. до міліції ОСОБА_1 вказував лише
на побиття його ОСОБА_2 руками й ногами,
в подальшому - про втрату під час
побиття ланцюжка і телефону, потім - про
побиття пляшкою й умисне заволодіння ОСОБА_2 його ланцюжком і мобільним
телефоном шляхом зривання їх, а остаточно в апеляційному суді - про виявлення
ним зникнення ланцюжка і мобільного
телефону вдома, куди він повернувся після події.

Суди правильно врахували показання свідків
ОСОБА_3, ОСОБА_4, які, будучи очевидцями події, не підтвердили заволодіння
ОСОБА_2 майном ОСОБА_1.

Також судами дана належна оцінка показанням
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є сусідами і друзями ОСОБА_1, і свідка ОСОБА_7,
яка в період інкримінованих ОСОБА_2 діянь була співмешканкою потерпілого. З цих
мотивів суд поставив під сумнів достовірність їх показань і обґрунтовано
відкинув їх.

Свої
висновки щодо отриманих доказів та їх оцінки в
сукупності з іншими наведеними у вироку доказами, в тому числі даними медичного
огляду ОСОБА_1, висновку його судово-медичної експертизи і допиту експерта в
суді апеляційної інстанції, суди належним чином
мотивували. З цими
висновками погоджується і колегія суддів. У касаційній скарзі потерпілого
ОСОБА_1 не наведено ніяких інших доводів і доказів, які б не були перевірені
судами і спростовували висновки суду
першої та апеляційної інстанцій за обговорюваними питаннями.

Всебічно дослідивши та оцінивши всі докази у сукупності,
суд, з урахуванням вимог ст.62
Конституції України, дійшов правильного
висновку про відсутність доказів вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч.4
ст.187 КК України, і обґрунтовано в цій частині постановив щодо нього
виправдувальний вирок.

Істотних
порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть зміну чи
скасування постановлених по справі судових рішень, не встановлено.

Вирок
суду відповідає вимогам ст.334 КПК України, є законним і обґрунтованим.

При призначенні покарання ОСОБА_2 суд урахував тяжкість вчиненого ним
злочину, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується
позитивно, обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані
алкогольного сп'яніння, а також обставини, що пом'якшують покарання - визнання
вини та щире каяття, і призначив йому покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України.

Підстав вважати призначене ОСОБА_2 покарання невиправдано
м'яким не встановлено.

Цивільний
позов ОСОБА_1 у частині моральної шкоди вирішено судом відповідно до вимог
чинного цивільного і кримінально-процесуального законодавства з урахуванням
засад розумності та справедливості. Наявності причинного зв'язку між
хуліганськими діями ОСОБА_2 і хворобою та смертю батька ОСОБА_1, а також
погіршенням здоров'я матері потерпілого - по справі не доведено.

Підстав
для призначення справи до розгляду з повідомленням осіб, визначених ст. 384 КПК
України, немає.

Керуючись ст.394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

відмовити у задоволенні касаційної скарги потерпілого ОСОБА_1 на вирок
Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2005 року
та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2005
року щодо ОСОБА_2.

Судді:

Паневін
В.О. Кліменко
М.Р. Гриців
М.І.