У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року
м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колесниченка В.М.

суддів
Вільгушинського М.Й., Дембовського С.Г.

розглянувши касаційну скаргу
прокурора, який брав участь у
кримінальному провадженні в суді
апеляційної інстанції на ухвалу
Апеляційного суду Миколаївської
області від 31 липня 2014 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и в :

Вироком Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 19 травня 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, уродженця с.
Основа, Березовського району Одеської
області, проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1, раніше судимого вироком
Заводського районного суду
м. Миколаєва від 12.05.2009 року за ч. 2
ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення
волі,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 4
роки 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання речових доказів у
кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду
Миколаївської області від 31 липня 2014
року вирок суду першої інстанції
змінено. Із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК
України пом'якшено ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186
КК України покарання до 2 років
позбавлення волі. В решті вирок суду
залишено без зміни.

Згідно судових рішень, ОСОБА_1 визнано
винним та засуджено за те, що він, за
обставин, встановлених судом та
детально викладених у вироку, 01 вересня
2013 року, близько 22 години 30 хвилин, на
зупинці громадського транспорту, що на
проспекті Леніна у м. Миколаєві,
повторно відкрито заволодів належним
ОСОБА_2 майном на загальну суму 1150
гривень.

У касаційній скарзі прокурор, не
оспорюючи правильності кваліфікації
дій і доведеності винуватості ОСОБА_1
порушує питання про скасування ухвали
суду апеляційної інстанції та
призначення нового розгляду у суді
апеляційної інстанції. Вважає, що суд
апеляційної інстанції безпідставно
призначив покарання із застосуванням
вимог ст. 69 КК України, оскільки
недостатньо врахував дані про особу
засудженого, який раніше судимий,
вчинив злочин повторно, не працює,
заподіяну шкоду у добровільному
порядку не відшкодував.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та додані до неї копії судових рішень,
колегія суддів не вбачає підстав для
відкриття касаційного провадження
виходячи з наступного.

Відповідно ст. 50 КК України покарання
має на меті не тільки кару, а й
виправлення засуджених, а також
запобігання вчиненню нових злочинів як
засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з положень ст. 65 КК України
особі, яка вчинила злочин, має бути
призначено покарання, необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів.

Як вбачається із судових рішень, при
призначенні покарання ОСОБА_1
вищенаведені вимоги кримінального
закону судом апеляційної інстанції
дотримано. Так, враховано ступінь
тяжкості вчиненого кримінального
правопорушення, дані про особу
засудженого, який позитивно
характеризується за місцем проживання,
одружений, має на утриманні малолітню
дитину, непрацездатну матір, раніше
судимий, обставини, що пом'якшують
покарання - щире каяття та відсутність
обставин, що обтяжують покарання.

Разом із цим, суд апеляційної
інстанції, зваживши на вищевикладені
обставини, що пом'якшують покарання, та
дані про особу засудженого у
сукупності, а також на те, що викрадене
майно повернуто потерпілій, тобто
суспільно небезпечних наслідків від
злочину не настало, обґрунтовано
дійшов висновку про можливість
пом'якшення ОСОБА_1 покарання із
застосуванням ст. 69 КК України,
визнавши обставини, що пом'якшують
покарання з урахуванням даних про
особу засудженого такими, що істотно
знижують ступінь тяжкості вчиненого
злочину.

При цьому, суд апеляційної інстанції
залишив без задоволення апеляційну
скаргу прокурора, який брав участь у
розгляді кримінального провадження
судом першої інстанції, та порушував
питання про призначення ОСОБА_1
покарання зі звільненням від його
відбування з випробуванням.

Рішення суду апеляційної інстанції в
частині призначення покарання ОСОБА_1
належним чином мотивоване, не
суперечить вимогам кримінального
закону і відповідає меті покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає
вимогам ст. 419 КПК України.

Посилання у скарзі на неврахування
судом вчинення злочину повторно, є
безпідставним, оскільки відповідно до
ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з
обставин, що обтяжує покарання,
передбачена в статті Особливої частини
цього Кодексу як ознака злочину, що
впливає на його кваліфікацію, суд не
може ще раз враховувати її при
призначенні покарання як таку, що його
обтяжує.

На думку колегії суддів, покарання,
призначене ОСОБА_1 судом апеляційної
інстанції є справедливим, необхідним і
достатнім для його виправлення,
перевиховання та попередження
вчинення нових злочинів як засудженим,
так і іншими особами.

Таким чином, переконливих доводів про
необхідність призначення
ОСОБА_1 більш суворого покарання у
касаційній скарзі не наведено, у
зв'язку з чим вважати його занадто
м'яким підстав не вбачається, як і не
вбачається підстав вважати
застосування ст. 69 КК України, у даному
випадку, неправильним застосуванням
закону України про кримінальну
відповідальність, а тому з мотивів,
наведених у касаційній скарзі
прокурора, підстав для скасування
судового рішення колегія суддів не
вбачає.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК
України суд касаційної інстанції
постановляє ухвалу про відмову у
відкритті касаційного провадження,
якщо з касаційної скарги, наданих до
неї судових рішень та інших документів
вбачається, що підстав для задоволення
скарги немає.

З урахуванням викладеного, керуючись п.
2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в :

відмовити у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
прокурора, який брав участь у
кримінальному провадженні в суді
апеляційної інстанції, на ухвалу
Апеляційного суду Миколаївської
області від 31 липня 2014 року щодо ОСОБА_1

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і :

В.М. Колесниченко М.Й. Вільгушинський
С.Г. Дембовський