Справа № 1-82/11
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2012 року Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Сірик І.С.

при секретарі - Кулька О.М.

за участю прокурора Данко А.В.

захисника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу по обвинуваченню

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, одруженого, на утриманні має неповнолітню дитину, не працюючого, раніше не судимого, за ст.135 ч.3 КК України,

ВСТАНОВИВ:

16.02.2004 року біля 21 год. водій ОСОБА_2 керуючи технічно справним автомобілем НОМЕР_1 рухався по вул.. М.Тореза м. Чернівці з сторони вул. Заводської в напрямку вул.. Перемоги. Наближаючись до буд. №155 по вул. М. Тереза водій ОСОБА_2І виявивши пішоходів ОСОБА_3 та ОСОБА_4Б, які почали перехід проїзної частини з права наліво відносно його напрямку, застосував гальмування, однак уникнути наїзду не зміг, в результаті чого скоїв наїзд на даних пішоходів.

Після скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 не виконав вимог п. 2.10 а, гПравил дорожнього руху України, які вимагають від водія: Уразі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобовязаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це не можливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу- залишив місце пригоди, завідомо залишивши потерпілих без допомоги, які перебували в небезпечному для життя стані в який він сам їх поставив та які від отриманих тілесних ушкоджень померли на місці пригоди.

В судовому засіданні підсудний свою вину визнав частково та пояснив, що 16.02.2004 року біля 21.30 год. їхав на своєму автомобілі по вул.. М.Тореза у м. Чернівці. Фари автомобіля були увімкнені. На тротуарі побачив двох людей чоловіка та жінку, які розмовляли. Потім дівчина вибігла на дорогу, а чоловік хотів її зупинити. В той день на дорозі була ожеледиця, загальмувавши автомобіль розвернуло вліво, тому нічого не зміг зробити. Після наїзду на пішоходів, побачивши, як люди підбігають, злякався та з місця пригоди поїхав.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що 16.02.2004 року біля 22 год. їй стало відомо, що її чоловік ОСОБА_3 потрапив у дорожньо-транспортну пригоду при якій був смертельно травмований, при яких обставинах сталася дана авто пригода їй невідомо. На даний час підсудний відшкодував завдані збитки, тому претензій морального та матеріального характеру до нього не має.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що у лютому 2004 року, до неї додому прийшли працівники міліції, показали фоторобот доньки. Тоді їй стадо відомо, що донька потрапила у дорожньо-транспортну пригоду, при якій від отриманих ушкоджень померла. Згідно поданої заяви, просить суд задовольнити в повному обємі цивільний позов та призначити ОСОБА_2 покарання в мажах санкції відповідної статті Кримінального Кодексу України.

Згідно оголошених в судовому засіданні показів свідків ОСОБА_7 та аналогічних пояснень свідка ОСОБА_8 вбачається, що 16.02.2004 року біля 21 год. вони знаходились біля будинку №147 по вул. М.Торези в м. Чернівці та ремонтували автомобіль. Почули шум двигуна автомобіля, який рухався зі сторони вул. Заводської в напрямку вул.. Перемоги, а згодом почули стук, побачили, що від передньої частини автомобіля Мерседесвправо падає людина. Даний автомобіль почало крутити по дорозі, після чого водій вказаного автомобіля не зупиняючись поїхав з місця дорожньо-транспортної пригоди у сторону вул.. Заводської. Підійшовши на місце пригоди побачили, що з правої сторони на тротуарі лежить чоловік, а зліва на дорозі дівчина. Чоловік після дорожньо-транспортної пригоди прожив 5 хв. і помер, а дівчина прожила біля 15 хв. і також померла.

Як вбачається з оголошених в судовому засіданні показів свідка ОСОБА_9Г, 16.02.2004 року біля 21 год. останній рухаючись на автомобілі ВАЗ-21013 державний номер В1576 ЧВ по вул.. М.Торези в напрямку вул.. Заводської побачив зустрічний автомобіль, який почало заносити по дорозі. Даний автомобіль зупинився не доїжджаючи до нього, після чого продовжив рух не зупиняючись. Проїхавши ще 50 метрів побачив на проїздній частині дівчину, яка лежала біля правого краю дороги, а попереду біля лівого краю дороги лежав чоловік.

Допитані як спеціалісти судово-медичні експерти ОСОБА_10 та ОСОБА_11В в судовому засіданні пояснили, що 16.02.2011 року коли вони виїхали на місце пригоди по вул.. М.Торези в м. Чернівці, жінка та чоловік були уже мертві. При огляді ушкоджень було виявлено у чоловіка відкрита черепно-мозкова травма з множинними переломами кісток основи та склепіння черепа з забоєм речовини головного мозку. При огляді ушкоджень жінки було виявлено розрив обох зєднань з пошкодженням спинного мозку, закритий лінійний злам кісток основи черепа. При даних ушкодженнях, як у ОСОБА_3, так і у ОСОБА_4 малоймовірна можливість того, що дані особи залишились живими навіть при своєчасному надані їм медичної допомоги, оскільки ушкодження, які вони отримали при дорожньо-транспортній пригоді є несумісні з життям.

Незважаючи на часткове визнання вини підсудним ОСОБА_2І, його причетність до вчинення інкримінованого злочину повністю доведена сукупністю зібраних по справі та досліджених у судовому засіданні доказів, а саме: протоколом огляду місця події та схемою до нього від 16.02.2004 року, з яких видно, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 16.02.2004 року на вул.. М.Торези м. Чернівці біля буд. №155, де виявлено та зафіксовано потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 3-14); протоколом огляду транспортного засобу від 17.02.2004 року , з якого вбачається, що в автомобілі ОСОБА_12, державний номер НОМЕР_2, виявлено пошкодження капота, правової фари та переднього вітрового скла, що свідчить про контактування правою передньою частиною автомобіля з пішоходами (а.с. 16-21); висновками судово-медичної експертизи за № 144 від 18.03.2004 року, в яких зазначено, що потерпілому ОСОБА_3 при дорожньо-транспортній пригоді 16.02.2004 року були завдані тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному звязку з фактом настання смерті (а.с. 37-40); висновками судово-медичної експертизи за № 143 від 19.03.2004 року були завдані тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причиному звязку з фактом настання смерті (а.с. 44-46); висновками комплексної судово-медичної та авто технічної експертизи за № 52 від 14.04.2004 року, з яких видно, що враховуючи локалізацію, характеристики та важкість пошкоджень, виявлених на тілі трупів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, локалізацію характеристики, параметричні особливості пошкоджень на транспортному засобі Мерседес Бенц, державний номер НОМЕР_2, слід вважати, що швидкість вказаного механічного транспортного засобу під час наїзду на вказаних потерпілих не перевищувала 60 км/год. і найбільш вірогідна швидкість в цей момент коливалась в межах від 40 до 60 км/год. (а.с. 88-97);

Таким чином, дослідивши матеріали кримінальної справи, заслухавши покази підсудного, потерпілих, свідків та експертів, суд не погоджується з кваліфікацією дій підсудного ОСОБА_2 за ч.3 ст.135 КК України, оскільки за ч. 3 ст. 135 КК України між залишенням у небезпеці і тяжкими наслідками повинен бути встановлений причинний зв'язок, тобто тяжкі наслідки у даному випадку настають внаслідок ненадання допомоги (залишення в небезпеці), а якби допомога була надана, то наслідки не настали б.

Як встановлено із висновків судово-медичних експертиз, що були предметом дослідження у суді (а.с.37-40, 44-46) смерть потерпілого ОСОБА_3 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми з множинними переломами кісток та склепіння черепа з забоєм речовини головного мозку, а смерть потерпілої ОСОБА_4 настала від розриву обох атланто-политичних зєднань з пошкодженням спинного мозку на даному рівні. Викладене, на думку суду, свідчить про те, що тяжкі наслідки у виді смерті потерпілих не знаходяться у причинному зв"язку із залишенням потерпілих у небезпеці, а є наслідком дорожньо-транспортної пригоди, тобто наїзду на них автомобілем під керуванням ОСОБА_2

За таких обставин дії засудженого мають бути правильно кваліфіковані за ч.1 ст.135 КК України як завідоме залишення без допомоги осіб, які перебувають у небезпечному для життя стані і позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли винний сам поставив потерпілих у небезпечний для життя стан, оскільки ОСОБА_2 після наїзду на пішоходів не зупинився на місці дорожньо-транспортної пригоди та не вжив дій, спрямованих на з"ясування їх стану і надання допомоги, тобто завідомо залишив їх у небезпеці.

Вирішуючи питання про призначення підсудному покарання, суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу підсудного та обставини, що помякшують і обтяжують покарання.

Обставин які б обтяжували вину судом не встановлено.

Ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи: те, що підсудний після скоєння наїзду на потерпілих навіть не зупинився і не намагався будь-яким чином посприяти уникненню чи помякшенню тяжких наслідків, а, навпаки, поїхав, позитивної характеристики за місцем проживання, відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_5, на утриманні має неповнолітню дитину, сімейного і майнового стану, а також те що згідно ст.. 374 ч. 7 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в апеляційному порядку, є обовязковими для органів дізнання і досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої інстанції при повторному розгляді справи.

Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 03 серпня 2010 року при новому розгляді справи суд повинен з урахуванням доводів апеляції розглянути кримінальну справу та винести законне і обґрунтоване рішення. При доведеності вини ОСОБА_2 за ст.. 135 ч. 1 КК України призначення йому покарання із застосуванням ст. ст.. . 75, 76 КК України вважати необґрунтованим.

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для застосування стосовно підсудного ОСОБА_2І положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Тому суд дійшов висновку про неможливість виправлення підсудного без відбування покарання у місцях позбавлення волі.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особу може бути за вироком суду звільнено від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки у разі вчиненні злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі;

3) пять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості;

4) десять років у разі вчиненні тяжкого злочину;

5) пятнадцять років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, даний злочин передбачений ч. 1 ст. 135 КК України вчинений 16.02.2004 року, тобто з дня вчинення злочину минуло більше 7 років. Відповідно до ст.. 12 КК України даний злочин відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року N12 Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України таке звільнення є обов'язковим .

Отже, суд прийшов до висновку звільнити від відбування покарання ОСОБА_2, у звязку із спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Потерпілою ОСОБА_6М заявлено цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, який в ході розгляду справи потерпіла уточнила та просила стягнути з підсудного матеріальну шкоду в розмірі 13435,29 грн. моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. (т.2 а.с.164-165).

Вирішуючи цивільний позов потерпілої суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодекс

Вимоги ОСОБА_6М щодо стягнення на її користь матеріальної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки до суду не надано підтверджуючих документів, які підтвердили факт понесення потерпілою вказаних витрат. Оскільки потерпіла ОСОБА_6. надала суду накладну від 22 лютого 2004 року на загальну суму 13020 грн. виданої обрядово-ритуальним салоном, проте дана накладна є незавірена належним чином, крім того свідоцтво про сплату єдиного податку № 230057 видано 25.12.2009 року, тобто набагато пізніше дати виданої накладної.

Вимога про відшкодування витрат в сумі 1000 грн. на правову допомогу підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_6 надала суду оригінал квитанції, а також договір про надання правової допомоги від 14.06.2011 року згідно якого, вартість наданих послуг правової допомоги складає 1000 грн.

Відповідно до ст. 28 КПК України - потерпілий вправі пред"явити позов про стягнення моральної шкоди в кримінальному процесі.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4"Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди - розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних моральних і фізичних страждань. Зокрема , враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і т.д.

Враховуючи, що вина підсудного доведена повністю, суд вважає, що вимога щодо стягнення моральної шкоди є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню, оскільки при визначенні розміру моральної шкоди, яку слід стягнути, суд враховує те, що підсудний ОСОБА_2 на даний час ніде не працює, має на утриманні дружину та неповнолітню дитину, тому слід стягнути з ОСОБА_2 30000 грн. моральної шкоди..

Відповідно до ст.93 КПК України судові витрати по справі покладаються на засудженого. Проте як вбачається із довідки відділу державної виконавчої служби Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області від 11.01.2011 року ОСОБА_2 сплатив судові витрати в сумі 2104,18 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 49, 74, 135 ч.1 КК України, ст.ст. 323. 324 КПК України, суд -

ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_2 винним за ст. 135 ч.1 КК України і призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі

На підставі ст.. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_2 від покарання у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_2 до вступу вироку в законну силу залишити підписку про невиїзд.

Цивільний позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_6 30000 (тридцять тисяч) грн.. моральної шкоди та 1000 (одна тисяча) грн.. витрат за надання правової допомоги.

Речовий доказ автомобіль ОСОБА_12 Бенц-230Едержавний номер НОМЕР_2 повернути власнику.

Арешт накладений на автомобіль ОСОБА_12 Бенц-230Едержавний номер НОМЕР_2 згідно постанови слідчого СВ УМВС України в Чернівецькій області О.П. Олександровим від 31 травня 2004 року скасувати.

Вирок може бути оскаржено, до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд, протягом 15 діб з моменту його оголошення.

Суддя Сірик І.С.