Провадження №1-кп/761/118/2015
В И Р О К

іменем України

20 лютого 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 420 141 100 000 00 49 відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, з вищою освітою, який не одружений, має неповнолітніх дітей 1999 та 2007 року народження, обіймає посаду головного державного ревізора-інспектора третього відділу управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у м. Києві, зареєстрований по АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України,

в с т а н о в и в:
Відповідно до висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, він 11 лютого 2014 року приблизно о 10 годині, перебуваючи у службовому автомобілі знайомого йому директора ТОВ «Інвекта» ОСОБА_7 марки Folkswagen Touareg, номерний знак НОМЕР_1 , що знаходився біля адміністративної будівлі Головного управління Міндоходів у місті Києві за адресою: вул. Шолуденка, 33/19, у ході розмови з останнім повідомив, що має можливість під час виконання своїх службових обов`язків збирати всю необхідну інформацію про діяльність зазначеного суб`єкта господарювання, та висловив погрозу у подальшому використовувати таку інформацію з метою проведення перевірок і вжиття інших заходів, які б створювали перешкоди у роботі підприємства ТОВ «Інвекта». Бажаючи створити у ОСОБА_7 відчуття реальності та можливості реалізації такої погрози, ОСОБА_9 повідомив йому, що вже займається збиранням документів, необхідних для ускладнення діяльності підприємства та висловив ОСОБА_7 незаконну вимогу про надання йому грошових коштів за кожну окрему митну декларацію у розмірі від 100 гривень до 100 доларів США, в залежності від характеру вантажу, умов його ввезення, тощо.

Таким чином, своїми діями, що полягали у вимозі передати чуже майно з погрозою обмеження прав та законних інтересів потерпілої особи, вчинене службовою особою з використанням свого службового становища, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 189 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, надав показання, що 19 листопада 2013 року він був призначений на посаду головного державного ревізора-інспектора третього відділу управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у м. Києві. З ОСОБА_7 він знайомий більше десяти років, підтримував з ним товариські відносини. У лютому 2014 року ОСОБА_7 зателефонував йому та запропонував зустрітися поспілкуватися за родом діяльності, його підприємство пов`язане із здійсненням митних оформлень вантажів. До цього він неодноразово надавав ОСОБА_7 консультації, оскільки працював в службі по боротьбі з контрабандою, а тому погодився на зустріч, оскільки мав намір отримати від ОСОБА_7 деяку інформацію, яку міг в подальшому використати для викриття корупційних діянь з боку службових осіб Київської міжрегіональної митниці. ОСОБА_7 під`їхав до нього на своєму автомобілі, він зустрівся з ним та між ними відбулася розмова, зміст якої він точно не пам`ятає. При цьому він не висловлював жодних погроз ОСОБА_7 з приводу того, що буде використовувати отриману у зв`язку з виконанням службових обов`язків інформацію щодо його підприємства, жодного разу не висловлював пропозицію передати грошові кошти, а навпаки він намагався залучити ОСОБА_7 до співпраці. Зазначив, що не мав таких повноважень, які б давали можливість якимось чином створювати перешкоди в роботі підприємства ОСОБА_7 . Стверджував, що мета його зустрічі з ОСОБА_7 це залучення останнього до співпраці для виявлення корупційних діянь серед співробітників.

Згідно із ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

У відповідності зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно зі ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.

Так, на обґрунтування винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України сторона обвинувачення, посилається на докази, які в судовому засіданні були безпосередньо досліджені судом, а саме:

- показання потерпілого ОСОБА_7 про те, що в лютому 2014 року його підлеглі йому переказали, щоб він зателефонував ОСОБА_9 , якого він знав до цього по роботі. Він зателефонував йому та вони домовились про зустріч біля адміністративної будівлі Головного управління Міндоходів у м. Києві. Під час зустрічі ОСОБА_9 повідомив йому, що оскільки він являється засновником та керівником компанії ТОВ «Інвекта», йому необхідно співпрацювати із співробітниками ГУ Міндоходів та почав вимагати у нього грошові кошти в сумі від 100 гривень до 100 доларів США, але він не пам`ятає за що саме. Також ОСОБА_9 погрожував, що якщо він відмовиться, то йому будуть чинитися перешкоди у здійсненні ним підприємницької діяльності. Він попросив дати час подумати та коли зателефонував наступного разу, ОСОБА_9 вже не відповідав на телефонний дзвінок і він, побоюючись, що ОСОБА_9 почав втілювати у життя свої погрози, звернувся із заявою до Служби безпеки України;

- дані, що містяться у заяві ОСОБА_7 від 14 лютого 2014 року, відповідно до яких останній повідомляє, що ОСОБА_9 схиляє його до надання неправомірної грошової вигоди в розмірі від 100 грн. до 100 доларів США /т. 1 а.с. 62/;

- дані, що містяться у протоколі за результатами проведення негласних розшукових заходів від 03 червня 2014 року, відповідно до яких відтворена розмова між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , що відбулася 11 лютого 2014 року /т. 1 а.с. 64-75/;

- дані, що містяться у протоколі огляду від 07 липня 2014 року, відповідно до яких проведено огляд оптичного диску для лазерної системи зчитування інформації /т. 1 а.с. 76-92/;

- дані, що містяться у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Інвекта» /т. 1 а.с. 96-97/;

- дані, що містяться у наказі № 1-к від 19 травня 2003 року про прийом ОСОБА_7 на посаду директора ТОВ «Інвекта» /т. 1 а.с. 98/;

- дані, що містяться у витязі з наказу № 545-о від 19 листопада 2013 року про призначення ОСОБА_9 на посаду головного державного ревізора-інспектора третього відділу управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у м. Києві /т. 1 а.с. 99/;

- дані, що містяться у наказах № 84 від 29 січня 2014 року та № 176 від 18 березня 2014 року про внесення змін та затвердження Положення про управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів у м. Києві /т. 1 а.с. 100, 101/;

- дані, що містяться у Положенні про управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у м. Києві /т. 1 а.с. 102-120/;

- дані, що містяться у посадовій інструкції головного державного ревізора інспектора третього відділу управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у м. Києві /т. 1 а.с. 121-126/;

- дані, що містяться у протоколі обшуку від 19 червня 2014 року, відповідно до яких під час обшуку в службовому кабінеті ОСОБА_9 добровільно надав документи, які находились біля його робочого місця, серед яких були документи, що мають відношення до ТОВ «Інвекта» /т. 1 а.с. 134-140/;

- дані, що містяться у протоколі огляду від 09 липня 2014 року, відповідно до яких проведено огляд копій документів, вилучених під час обшуку в службовому кабінеті ОСОБА_9 /т. 1 а.с. 141-144/;

- дані, що містяться у висновку експертів № 105/4 від 03 жовтня 2014 року /т. 2 а.с. 16-32/;

- дані, що містяться у копії листа Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів у м. Києві від 15 травня 2014 року щодо проведення перевірочних заходів /т. 2 а.с. 36-39/;

- дані, що містяться у договорах про надання послуг між ТОВ «Інвекта» та ТОВ «Макстрон ІНК» й ТОВ «Імперіор» /т. 2 а.с. 39-47/;

- дані, що містяться у довідці Апеляційного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року, відповідно до яких Апеляційним судом м. Києва надавався дозвіл на проведення оперативно-розшукових заходів, пов`язаних з тимчасовим обмеженням прав людини відносно ОСОБА_9 , а саме: -аудіо-, відео контроль особи /т. 2 а.с. 54/;

- дані, що отримані при відтворенні оптичного диску із відео файлом запису розмови між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 .

Суд, безпосередньо, всебічно, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_9 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 189 КК України.

Так, одним із основних доказів сторони обвинувачення в даному кримінальному провадженні є запис розмови між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , відтворення якої відображено у протоколі за результатами проведення негласних розшукових заходів від 03 червня 2014 року.

Однак, дані зазначеного протоколу, суд не вважає належно здобутим доказом, а отже, і допустимим, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 252 КПК України за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки. До протоколу вносяться відомості про осіб, які проводили негласні слідчі (розшукові) дії або були залучені до їх проведення.

Проте у зазначеному протоколі таких осіб не зазначено, а лише вказано, що слідчі дії проводив Департамент оперативно-технічних заходів СБ України.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КПК України протоколи про проведення негласних слідчих (розшукових) дій з додатками не пізніше ніж через двадцять чотири години з моменту припинення зазначених негласних слідчих (розшукових) дій передаються прокурору.

Однак, як убачається із досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження, слідчі дії проведено - 11 лютого 2014 року, а протокол складено лише 03 червня 2014 року, тобто поза межами двадцяти чотирьох годин.

У відповідності з ч. 2 ст. 246 КПК України негласні слідчі (розшукові) дії проводяться у випадках, якщо відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб. Інкриміноване діяння вчинене 11 лютого 2014 року, тобто на момент винесення ухвали Апеляційним судом м. Києва 26 грудня 2013 року про проведення оперативно-розшукових заходів, дія вчинена ще не була.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 248 КПК України в ухвалі суду про дозвіл на проведення слідчої дії повинно бути зазначено відомості про злочин, у зв`язку із досудовим розслідуванням якого постановляється ухвала.

Як встановлено в судовому засіданні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 було внесено 17 лютого 2014 року, а тому в ухвалі Апеляційного суду м. Києва аж ніяк не могли міститься дані відомості.

У відповідності з ч. 1 ст. 257 КПК України якщо в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.

Стороною обвинувачення в судовому засіданні не надано ухвалу слідчого судді про дозвіл на використання результатів негласних слідчих дій, проведених на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року в іншому кримінальному провадженні.

За таких обставин суд вважає, що дані, які містяться у протоколі за результатами проведення негласних розшукових заходів зібрані з істотним порушенням діючого кримінально-процесуального законодавства, а тому не можуть визнаватися допустимим доказом.

Крім того, прокурором не було надано суду достовірних доказів того, ким та за допомогою яких технічних засобів здійснено запис розмови між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , що відбулася в автомобілі потерпілого ОСОБА_7 11 лютого 2014 року, яка міститься на оптичному диску для лазерної системи зчитування інформації, оскільки як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_7 звернувся із заявою про злочин лише 14 лютого 2014 року та заперечив, що в його автомобілі проводилося фіксування вказаної розмови.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011 «У справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України», положення першого речення частини третьої статті 62 Конституції України, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, слід розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що предметом експертного дослідження була розмова, запис якої отримано з порушенням вимог закону, при цьому, стороною обвинувачення не надано суду доказів того, що запис такої розмови проводився згідно з положеннями Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» особою уповноваженою на здійснення такої діяльності з дотриманням конституційних положень, тобто суду не надано жодних достовірних даних про порядок отримання такого доказу, якою особою здійснювався запис розмови, чи було це здійснено в межах оперативно-розшукової справи. А отже, такий доказ викликає обґрунтовані сумніви щодо дотримання положень законодавства при його отриманні та такі сумніви не були спростовані прокурором в судовому засіданні, а тому визнається судом недопустимим.

У зв`язку з тим, що судом визнано недопустимим доказом дані змісту розмови, яка зафіксована у протоколі за результатами проведення негласних розшукових заходів від 03 червня 2014 року, а тому й дані протоколу огляду від 07 липня 2014 року, відповідно до яких проведено огляд оптичного диску для лазерної системи зчитування інформації та висновку експертизи № 105/4 від 03 жовтня 2014 року, безпосереднім предметом дослідження якої була вказана розмова, суд не може визнати достовірними та допустимими доказами в зазначеному кримінальному проваджені.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у висновку експертів № 105/4 від 03 жовтня 2014 року зазначено про те, що відеофонограма, що зафіксована на оптичному диску, є копією, а тому неможливо гарантовано встановити наявність/відсутність ознак монтажу, що також, на переконання суду, ставить під сумнів допустимість даного доказу.

Щодо наданого прокурором в якості доказу обвинувачення та дослідженого судом протоколу обшуку в службовому кабінеті ОСОБА_9 від 19 червня 2014 року, під час якого останній добровільно надав документи, які находились в його службовому кабінеті та серед яких були документи, що мають відношення до ТОВ «Інвекта», то суд приходить до наступного висновку.

Як пояснив в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 управлінням внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів у м. Києві проводилася перевірка інформації щодо законності дій службових осіб Київської міжрегіональної митниці при проведенні митного оформлення товарів, у зв`язку з чим ним готувалися запити з приводу надання копій митних декларацій та документів, які надавались для їх оформлення різними підприємствами. Такі запити готувалися ним виключно на виконання своїх службових обов`язків, а не з метою збору інформації щодо підприємства ОСОБА_7 . При цьому звернув увагу, що в запиті міститься перелік різних підприємств, а не лише підприємств, що мають відношення до підприємства потерпілого.

Така версія обвинуваченого не спростована прокурором в судовому засіданні, а навпаки, прокурором надано суду копію листа Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів у м. Києві щодо проведення перевірочних заходів, відповідно до якого вбачається, що лист складений ОСОБА_9 як виконавцем, за підписом виконуючого обов`язки начальника УВБ ГУ Міндоходів у м. Києві, датований 15 травня 2014 року, тобто вже через тривалий час після зустрічі із ОСОБА_7 11 лютого 2014 року, а тому той факт, що в службовому кабінеті знаходились документи, що також стосуються підприємства ОСОБА_7 , не доводить жодним чином того, що ОСОБА_9 займався збиранням інформації про діяльність підприємства потерпілого ТОВ «Інвекта», щоб висловити йому погрозу у подальшому використовувати таку інформацію з метою проведення перевірок і вжиття інших заходів, які б створювали перешкоди у роботі підприємства, а тому такий доказ не підтверджує вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину.

Інші докази, надані суду стороною обвинувачення та дослідженні під час судового розгляду, в тому числі, дані, що містяться у Положенні про управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у м. Києві та у посадовій інструкції головного державного ревізора інспектора третього відділу управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у м. Києві, також не підтверджують про вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Що стосується показань потерпілого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні не зміг конкретно зазначити за що саме ОСОБА_9 у нього вимагав грошові кошти, а також не зміг пояснити, яким чином здійснювалась технічна фіксація розмови між ним та ОСОБА_9 в його автомобілі, при цьому зазначив, що він особисто не проводив фіксацію їх розмови та дозволу на проведення фіксації такої розмови в його автомобілі співробітникам правоохоронних органів не давав, то суд не приймає їх як докази сторони обвинувачення й відкидає, аналізуючи їх в сукупності з наведеними вище обставинами, та не може покласти їх в основу обвинувального вироку, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчинені правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». І такі факти мають бути досить переконливими, щоб суд на підставі їх розумної оцінки міг визнати причетність особи до вчинення злочину.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного. (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

У відповідності з вимогами ст. 62 Конституції України, п. 23 Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» із змінами та доповненнями, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, приходжу до висновку, про необхідність виправдання ОСОБА_9 , оскільки стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК країни.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Отже з урахуванням викладеного вище, суд вважає за необхідне виправдати ОСОБА_9 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 .

Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 369-371, 374 КПК України, суд,

у х в а л и в:
ОСОБА_9 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, та виправдати його у зв`язку з не доведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Запобіжний захід ОСОБА_9 у вигляді особистого зобов`язання скасувати.

Речові докази: оптичний диск для лазерної системи зчитування інформації DVD-R та документи, вилучені під час обшуку від 19 червня 2014 року, зазначені у постанові старшого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області від 09 липня 2014 року, - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Витрати, пов`язані із залученням експерта в сумі 7 866 грн. 88 коп., - віднести за рахунок держави.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: