Ухвала

іменем україни

07 липня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_14,
суддів:ОСОБА_15, ОСОБА_16,
при секретарі ОСОБА_17,
за участю прокурора ОСОБА_18,
захисника ОСОБА_19,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000197 за обвинуваченням

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого на АДРЕСА_1 такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 152 КК, за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Балтського районного суду Одеської області від 29 листопада 2013 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Прийняте рішення щодо речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він у кінці вересня 2012 року близько 10.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, через вікно проник у будинок на АДРЕСА_2 звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_8 на загальну суму 3 250 грн.

15 травня 2013 року близько 10.00 год. ОСОБА_7, перебуваючи у приміщенні будинку своєї співмешканки ОСОБА_9 на АДРЕСА_1, знаючи про те, що ОСОБА_10 є неповнолітньою, із застосуванням фізичного насильства вступив з потерпілою у статеві зносини, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року вирок змінено.

В частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 152 КК вирок скасовано і закрито кримінальне провадження у зв'язку з невстановленням достатніх доказів на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вказує, що в порушення вимог статей 94, 95 КПК, не провівши судове слідство, апеляційний суд дав іншу оцінку доказам, ніж суд першої інстанції, та цими ж доказами обґрунтував свій висновок про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 152 КК. Також, на думку прокурора, апеляційний суд безпідставно залишив без зміни рішення місцевого суду в частині призначення засудженому покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК.

Захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат Колосович В.В. подав заперечення на касаційну скаргу прокурора. Вважає ухвалу апеляційного суду законною і обґрунтованою, а тому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку касаційної скарги, захисника, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 3 ст. 185 КК не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині не оскаржено.

Разом з тим, доводи прокурора щодо істотного порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону при прийнятті рішення про скасування вироку місцевого суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 152 КК і закриття провадження в цій часині є необґрунтованими.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В обґрунтування свого висновку про винуватість ОСОБА_7 у зґвалтуванні неповнолітньої ОСОБА_10 суд першої інстанції послався на показання неповнолітньої потерпілої, її законного представника ОСОБА_11, свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, а також дані акту судово-медичного огляду від 15 травня 2013 року і висновки експерта від 27 травня 2013 року.

Перевіряючи вирок за апеляцією засудженого, апеляційний суд із дотриманням вимог кримінального процесуального закону розглянув справу, дав належну оцінку доказам з точки зору достатності й допустимості та дійшов обґрунтованого висновку про їх недостатність для доведеності вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК.

Так, в суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_7 стверджував, що не ґвалтував потерпілу, а лише побив її, завдавши легких тілесних ушкоджень. З самого початку його проживання з ОСОБА_9 у них з потерпілою склалися неприязні стосунки. На думку засудженого, ОСОБА_10 його обмовила, оскільки не хоче щоб він проживав з її матір'ю в їх домі.

Єдиний прямий доказ, який суд поклав в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 152 КК, є показання самої потерпілої.

При цьому, показання законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 згідно статей 84, 95 КПК не можуть бути джерелом доказів, свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 не були очевидцями події злочину, а повідомили про відомі їм обставини зі слів потерпілої.

Актом медичного огляду та висновком експерта підтверджується лише заподіяння потерпілій легких тілесних ушкоджень, що ніким не оспорюється.

Інші зібрані на досудовому слідстві докази суд визнав недопустимими, оскільки їх отримано з порушенням вимог ст. 52 КПК - без обов'язкової участі захисника у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.

Отже, враховуючи, що в матеріалах кримінального провадження відсутні об'єктивні дані, окрім показань самої потерпілої, які б поза усяким розумним сумнівом свідчили про те, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 152 КК, апеляційний суд обґрунтовано скасував вирок у цій частині та закрив кримінальне провадження.

Висновок апеляційного суду мотивований й ґрунтуються на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені в ухвалі.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів є безпідставними.

Згідно ст. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов'язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Оскільки під час апеляційного розгляду від учасників судового провадження клопотань про дослідження доказів не надходило, тому судове слідство апеляційним судом не проводилось.

Разом з тим, скасовуючи вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 152 КК, іншої оцінки доказам ніж суд першої інстанції, які було покладено в основу обвинувального вироку, апеляційний суд не давав.

Зваживши на показання потерпілої на підтвердження обвинувачення у зґвалтуванні, показання засудженого, який заперечив проти вчинення ним цього злочину, а також на відсутність інших об'єктивних і беззаперечних доказів, які б поза усяким розумним сумнівом свідчили про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК, з урахуванням вимог ст. 62 Конституції України апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявних в матеріалах кримінального провадження доказів не достатньо для постановлення обвинувального вироку.

Посилання в ухвалі на показання ОСОБА_9 без її безпосереднього допиту в апеляційній інстанції не впливає на правильність зробленого апеляційним судом висновку. Допитана в суді першої інстанції ОСОБА_9 безпосередньо не підтвердила чи не спростувала факт зґвалтування засудженим потерпілої, а лише охарактеризувала відносини, що склалися між ними та передували зазначеним в обвинуваченні подіям.

Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Не заслуговують на увагу і доводи прокурора про те, що скасувавши вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 152 КК, апеляційний суд залишив без зміни рішення суду першої інстанції про призначення засудженому покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, у резолютивній її частині суд вказав за який злочин ОСОБА_7 слід вважати засудженим та до якого покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування чи зміни ухвали апеляційного суду, не встановлено.

За таких обставин касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16