Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Верховного Суду України у складі :
головуючого Селівона О.Ф.,
суддів Шевченко Т.В., Кривенди О.В.
за участю прокурора Ковтун Н.Я.,
розглянула в судовому засіданні 25 січня 2007 року в м. Києві кримінальну
справу за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного
суду м. Севастополя від 30 червня 2004 року та ухвалу колегії суддів судової
палати у кримінальних справах Апеляційного суду
м. Севастополя 14 вересня 2004 року щодо неї.
Цим вироком ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку
ІНФОРМАЦІЯ_2, раніше не судиму,
засуджено:
КК України до штрафу у розмірі 850 грн.;
України до штрафу у розмірі 510 грн.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів
шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_1 призначено штраф у розмірі 850 грн.
Ухвалою колегії суддів
судової палати у кримінальних справах апеляційного суду м. Севастополя від 14
вересня 2004 року вирок щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_1
визнано винною у вчиненні злочинів за таких обставин.
18 березня 2003 року, близько 15 години ОСОБА_1 з метою
заволодіння чужим майном шляхом обману прибула в бар "ІНФОРМАЦІЯ_3",
розташований по АДРЕСА_1, де надала посвідчення працівника податкової
адміністрації, представившись працівником Державної податкової адміністрації і
самовільно присвоївши звання службової особи, заволоділа майном ОСОБА_2 на
загальну суму 10 грн.
16 квітня 2003 року, близько
19 години ОСОБА_1 повторно, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману
прибула в торговий павільйон "ІНФОРМАЦІЯ_4", розміщений по АДРЕСА_2,
де надала посвідчення працівника податкової адміністрації, самовільно присвоїла
звання службової особи, представившись працівником Державної податкової
адміністрації, та запропонувала продавцю ОСОБА_3 передати їй ІНФОРМАЦІЯ_4
харчування для представницьких потреб. Продавець ОСОБА_3, будучи введеною в оману,
передала ОСОБА_1 продукти на суму 26 грн. 95 коп., які належали власнику
У касаційній скарзі засуджена
ОСОБА_1 просить судові рішення щодо неї скасувати, а справу закрити на підставі
п.1 ст.6 КПК України, посилаючись на те, що судове слідство проведено неповно
та однобічно, суд не вияснив суперечностей в показаннях свідків, неправильно
застосував кримінальний закон, оскільки, на її думку, її дії відповідно до ч.2
ст.11 КК України в силу малозначності не є злочином. Зазначає, що апеляційний
суд на порушення вимог ст. 366 КПК України своє рішення назвав не постановою, а
ухвалою, що, на думку ОСОБА_1, є підставою для скасування цього рішення.
Заслухавши доповідь судді,
думку прокурора, яка вважала, що судові рішення щодо ОСОБА_1 необхідно змінити
та звільнити ОСОБА_1 від призначеного їй за ч. 2 ст. 190 КК України покарання,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні діянь,
за які її засуджено відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується
дослідженими судом та викладених у вироку доказах.
показань потерпілої ОСОБА_2 вбачається, що 18 березня 2003 року, близько 15 години до неї в її бар
"ІНФОРМАЦІЯ_3" в м. Севастополі прийшла ОСОБА_1 з жінкою. ОСОБА_1,
тримаючи в руках червону книжечку з надписом "Посвідчення" і, не
назвавши свого прізвища, представилась податковим інспектором та попросила
налити їй та жінці, з якою прийшла, по 50 гр. коньяку і по склянці соку.
Побоюючись конфліктів з податковою інспекцією, вона виконала прохання
засудженої, гроші за товар та послуги не одержала.
Аналогічні показання дали
свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Як показала свідок ОСОБА_3,
16 квітня 2003 року, близько 19 години в павільйон "ІНФОРМАЦІЯ_4" в
м. Севастополі по АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_4 і в якому вона працює
продавцем, прийшла ОСОБА_1 Вона пред¢явила посвідчення і сказала, що працює заступником
начальника міської податкової інспекції, та назвала себе ОСОБА_7. При цьому вона повідомила, що в неї
працює комісія з Києва, а тому їй необхідні продукти. Засуджена запевнила, що
знаходиться в хороших стосунках з ОСОБА_4, а тому зможе з ним домовитися про
безоплатну передачу їй продуктів. Повіривши, вона передала ОСОБА_1 продукти
харчування на 26 грн. 95 коп.
Показання потерпілого ОСОБА_4 щодо обставин справи, про які йому відомо зі
слів свідка ОСОБА_3, аналогічні.
Крім того, потерпіла ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_3 під час
проведення впізнання впевнено вказали на ОСОБА_1, як на особу, яка обманним
шляхом заволоділа майном відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_4.
Згідно з трудовою книжкою
ОСОБА_1 та повідомленням начальника відділу кадрів ДПА у м. Севастополі,
ОСОБА_1 ніколи не працювала в податковій адміністрації м. Севастополя. Останній
запис в трудовій книжці ОСОБА_1 свідчить про її звільнення в ІНФОРМАЦІЯ_5 з
центру психічного здоров¢я.
Суд дав належну оцінку
показанням ОСОБА_1 в суді, в яких вона вказувала на своє алібі, і у сукупності
з дослідженими доказами правильно визнав ці показання недостовірними.
Підстав сумніватись у об'єктивності доказів, на які
послався суд на підтвердження винуватості ОСОБА_1 з матеріалів справи не
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної
інстанції неправильно назвав своє рішення ухвалою, а не постановою, суперечить
вимогам кримінально процесуального закону, оскільки згідно зі ст. 366 КПК
України за результатами розгляду справи при залишенні вироку без зміни
апеляційний суд виносить ухвалу.
Проте Законом України від 02.06.2005 р. викладено в новій
редакції ст.51 КУпАП, згідно з якою викрадення чужого майна шляхом крадіжки,
шахрайства, привласнення чи розтрати вважається дрібним, якщо вартість такого
майна на момент вчинення правопорушення не перевищує трьох неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.
Таким чином, шахрайство, як спосіб викрадення чужого
майна, також віднесено до способів викрадення чужого майна, передбачених ст. 51
На час вчинення ОСОБА_1 шахрайства згідно з Указом Президента
України від 25.08.1996р. неоподатковуваний мінімум доходів громадян становив 17
грн. Отже, максимальний розмір викрадення чужого майна, яке вважалось дрібним,
становив 51 грн., а ОСОБА_1, як зазначено у вироку, викрала шляхом шахрайства
чуже майно на 10 грн. та на 26 грн. 95 коп., що згідно зі ст. 51 КупАП в
редакції Закону України від 02.06.2005р. є адміністративним правопорушенням.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КК України закон, який скасовує
злочинність діяння або пом'якшує кримінальну відповідальність, має зворотну дію
у часі, тобто поширюється на осіб, що вчинили відповідні діяння до набрання
таким законом чинності, у тому числі і на осіб, які відбувають покарання.
Як убачається з повідомлення державної виконавчої служби
у Ленінському районі м. Севастополя, де перебуває на виконанні вирок щодо
ОСОБА_1, цей вирок в частині сплати штрафу станом на 22.01.2007р. не виконано.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 74 КК України особа,
засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає звільненню від
призначеного судом покарання.
За таких обставин ОСОБА_1 необхідно звільнити від
призначеного за ч. 2 ст. 190 КК України покарання.
Незважаючи на декриміналізацію дій ОСОБА_1 щодо
викрадення чужого майна, підстави для перегляду вироку в частині засудження її
за ст.353 КК України відсутні, оскільки адміністративне правопорушення, яке є в
діях ОСОБА_1 щодо викрадення чужого майна, є суспільно небезпечним діянням,
передбаченим диспозицією ст. 353 КК України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.394, 396 КПК
України колегія суддів,
касаційну скаргу засудженої
ОСОБА_1 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Севастополя від 30
червня 2004 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м.
Севастополя 14 вересня 2004 року щодо ОСОБА_1 змінити.

Звільнити ОСОБА_1 від призначеного за ч. 2 ст. 190 КК
України покарання.

Вважати ОСОБА_1 засудженою за ст.353 КК України до штрафу
у розмірі 510 грн.

Судді:

Селівон
О.Ф. Шевченко Т.В.
Кривенда О.В.

З
оригіналом згідно:

Суддя
Верховного Суду України О.Ф.
Селівон