Ухвала іменем україни Колегія суддів
судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:головуючогоОрлянської
В.І., суддів:Літвінова Є.В.,Тельнікової
І.Г., за участю прокурораСаленка І.В.,
захисника ОСОБА_4,розглянула у
відкритому судовому засіданні 25
вересня 2014 року в м. Києві кримінальну
справу за касаційною скаргою захисника
ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5
на вирок Оржицького районного суду
Полтавської області від 29 липня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 14 листопада 2013
року щодо ОСОБА_5 Зазначеним вироком
засуджено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
громадянина України, раніше не
судимого,за ч. 2 ст. 121 КК України до
покарання у виді позбавлення волі
строком на 7 років. Вироком суду
вирішено долю речових доказів та
судових витрат по справі. За вироком
суду, ОСОБА_5 визнано винним та
засуджено за те, що він 7 жовтня 2011 року
приблизно о 10 годині 30 хвилин,
повернувшись у свій будинок АДРЕСА_1,
помітив як з вікна вилазив ОСОБА_6,
якого він запідозрив у крадіжці його
майна. На ґрунті неприязних відносин,
що виникли при цих обставинах, ОСОБА_5
усвідомлюючи суспільно небезпечний
характер своїх дій, передбачаючи
суспільно небезпечні наслідки, та
бажаючи їх настання, умисно наніс
численні удари руками та ногами, по
голові, тулубу та кінцівках ОСОБА_6,
заподіявши йому, згідно висновку
експерта, у сукупності, тяжкі тілесні
ушкодження, як небезпечні для життя в
момент спричинення, та залишив у дворі
до приїзду працівників міліції. Від
отриманих тяжких тілесних ушкоджень
ОСОБА_6 наступного дня помер в
лікарні.Ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 14 листопада 2013
року вирок районного суду залишений
без змін.У касаційній скарзі захисник
просить судові рішення змінити та
перекваліфікувати дії засудженого
ОСОБА_5 на ст. 124 КК України, оскільки
останній заподіюючи тілесні
ушкодження потерпілому, перевищив
заходи необхідні для затримання
злочинця. Стверджує, що районний суд не
спростував показів засудженого, які
вказували на відсутність в його діях
складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 121
КК України. Зазначає, що всі проведені
по справі експертизи не аргументували
свій висновок про неможливість
отримання потерпілим тяжких тілесних
ушкоджень у ситуації самостійного
падіння на бетонну плиту доріжки двору
та на відмостку біля будинку. Крім
того, посилається, що судом першої
інстанції, було обмежено можливість
захиснику належно підготуватися до
судових дебатів, чим порушено право
засудженого на захист. Також
посилається на суворість призначеного
його підзахисному покарання.

Апеляційний суд формально підійшов до
розгляду справи та безпідставно
залишив вирок суду без зміни.

Заслухавши доповідь судді, захисника,
на підтримку касаційної скарги у
повному обсязі; думку прокурора, який
не погодився з касаційною скаргою,
просив судові рішення залишити без
зміни, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винності
ОСОБА_5 у заподіянні умисних тяжких
тілесних ушкоджень, що призвели до
смерті потерпілого підтверджується
зібраними у справі достатніми,
допустимими, відносними, та
перевіреними з достатньою повнотою в
судовому засіданні доказами і є
обґрунтованим. Суд дав цим доказам
належну оцінку у їх сукупності і дійшов
обґрунтованого висновку про
правильність кваліфікації дій
засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України, про
що у вироку навів докладні мотиви
згідно із ст. 334 КПК України.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_5
заподіюючи тілесні ушкодження
потерпілому, перевищив заходи
необхідні для затримання злочинця, не
відповідають матеріалам справи та
спростовуються наведеними у вироку
доказами.

Відповідно до положень ст. 38 КК України
не визнаються злочинними дії
потерпілого та інших осіб
безпосередньо після вчинення
посягання, спрямовані на затримання
особи, яка вчинила злочин, і
доставлення її відповідним органам
влади, якщо при цьому не було допущено
перевищення заходів, необхідних для
затримання такої особи.

Перевищенням заходів необхідних для
затримання злочинця, визнається умисне
заподіяння особі, що вчинила злочин,
тяжкої шкоди, яка явно не відповідає
небезпечності посягання або
обстановці затримання злочинця.

Тобто, із закону випливає, що метою дій
потерпілого та інших осіб щодо
злочинця є його затримання
(позбавлення особистої волі) для
доставлення органам влади (у
відділення міліції, прокуратуру, суд,
виконком місцевої Ради, військовій
влади тощо). Якщо ж дії щодо затримання
злочинця були здійснені для досягнення
іншої мети (наприклад, для самосуду), то
це виключає їх правомірність.

Необхідність (вимушеність) заподіяння
шкоди злочинцю при його затриманні
виникає у випадках, коли злочинець
намагається зникнути з місця вчинення
злочину, чинить опір потерпілому чи
іншим особам тощо, а у останніх
відсутня реальна можливість без
серйозної небезпеки для себе або інших
осіб здійснити насильницьке
затримання злочинця. Для оцінки
необхідності заподіяння шкоди має
значення число осіб по обидва боки, вік,
фізичні сили, озброєність злочинця і
громадянина, а також всі інші умови, що
у своїй сукупності свідчать про
відсутність реальної можливості
затримати злочинця без заподіяння йому
шкоди. І навпаки, одне лише ухилення від
затримання в обстановці, коли
громадянин мав і усвідомлював явну
можливість затримати особу без
заподіяння їй шкоди, так само як і
відсутність протидії з боку злочинця,
свідчить про відсутність необхідності
в заподіянні шкоди. Якщо, проте, така
шкода була усе ж таки заподіяна, то це
повинно тягнути відповідальність
громадянина на загальних підставах.

Зі встановлених у вироку обставин
випливає, що ОСОБА_5 знав ОСОБА_6, який
був його односельцем і бачив, що
останній вилазячи з будинку застряг у
квартирці вікна. Маючи реальну
можливість затримати ОСОБА_6, коли той
застряв у квартирці вікна, ОСОБА_5 не
зробив цього. Не став він його
затримувати і тоді, коли ОСОБА_6 впав з
вікна і лежав на землі, про що сам
стверджував (пояснював, що потерпілий
впав з вікна та отримав самостійно
тілесні ушкодження від удару о бетонну
плиту доріжки двору та об відмостку
біля будинку, про що також йде мова і в
касаційні скарзі). Замість цього ОСОБА_5
дочекався поки ОСОБА_6 піднявся,
вступив з ним у розмову, а потім з силою
вдарив його кулаком в голову, від чого
останній вдарився об стіну будинку і
знову впав. Однак ОСОБА_5 знову не став
його затримувати. Не затримав він
ОСОБА_6 і тоді, коли згідно його
показань, він заломив руки потерпілого
за спину, а замість того, щоб затримати
ОСОБА_6 в цей час, продовжив його
побиття.

Крім того, сам засуджений не
заперечував, що тримаючи ОСОБА_6 під
руки та за плечі, наносив йому удари
кулаками, коліном, тягаючи його по
двору. Уточнював, що від отриманих від
нього ударів ОСОБА_6 падав на стіл біля
сараю, падав на автомобіль який стояв у
дворі, а коли він тягнув ОСОБА_6 до
дерева, щоб там прив'язати, останній вже
не міг йти. Прив'язавши ОСОБА_6 у
лежачому стані ногою до дерева, він
незабаром відв'язав його, побачивши, що
той втратив свідомість.

Факт умисного заподіяння ОСОБА_6 ударів
випливає з показів свідка ОСОБА_8, а
згідно показів свідків ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 вони бачили у дворі ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, який нерухомий лежав
прив'язаним до дерева.

Таким чином, дії засудженого, з
урахуванням наявних у матеріалах
справи доказів, свідчить про те, що
ОСОБА_5, маючи реальну можливість
затримати ОСОБА_6, який опору не чинив,
не збирався втікати, був на грані
втрати свідомості, не зробив цього, а
навмисно наносив тілесні ушкодження
потерпілому, запідозривши, що останній
викрав у нього гроші які зберігалися у
будинку. ОСОБА_5 мав і усвідомлював явну
можливість затримати особу без
заподіяння їй шкоди, так само як і
відсутність протидії з боку злочинця,
про що свідчить й відсутність тілесних
ушкоджень у засудженого ( т. 1 а.с. 15).

Відповідно до висновків судово -
медичних експертиз, у тому числі і
комісійної судово - медичної
експертизи, які були проведені у даній
справі, ОСОБА_6 було спричинено тяжкі,
середньої тяжкості та легкі тілесні
ушкодження, а також інші легкі тілесні
ушкодження, що спричинили
короткочасний розлад здоров'я. Всі
ушкодження наносились з достатньою
силою для їх утворення. Також
висновками експертиз встановлено, що в
область голови нанесено не менше 5
травматичних діянь; в область тулуба -
не менше 7 травматичних діянь; в область
верхніх кінцівок не менше 4
травматичних діянь; в область нижніх
кінцівок не менше 5-ти травматичних
діянь. Комплекс ушкоджень в область
голови по ступеню тяжкості можуть бути
оцінені лише в сукупності, мають ознаки
тяжких тілесних ушкоджень по ознаці
небезпеки для життя і які призвели до
смерті потерпілого. Всі удари, що було
нанесено потерпілому в область голови,
по тулубу, синці по тілу та забій м'яких
тканин нанесені тупими предметами з
обмеженою контактуючою поверхнею,
якими могли бути кисті рук стиснуті в
кулак, ноги людини у взутті та інші
подібні предмети з подібними
характеристиками. Об'єктивних даних, що
дані ушкодження утворились при падінні
на площині чи падінні з висоти немає.

Кількість заподіяних постраждалому
тілесних ушкоджень, ділянки тіла, в які
вони були нанесені, наявність тілесних
ушкоджень, які характерні для захисту
від ударів, свідчать що ОСОБА_5 наносив
їх не при затриманні ОСОБА_6, а при
умисному заподіянні йому тілесних
ушкоджень.

Відповідно до акту амбулаторної
судової психолого-психіатричної
експертизи № 838 від 20.10.2011 року ОСОБА_5 в
момент скоєння інкримінованого діяння
не знаходився у стані афекту або в
іншому особливому емоційному стані.

Крім того, висновки суду узгоджуються з
показаннями свідка ОСОБА_11 який суду
пояснив, що 7 жовтня 2011 року зранку
приблизно о 10 годині він дізнався від
матері та інших осіб, що ОСОБА_6 лежить
прив'язаним до дерева у дворі ОСОБА_5
Коли він зайшов до двору ОСОБА_5 то
побачив, що постраждалий лежав без
свідомості під деревом, брюки на ньому
були приспущені, на обличчі була кров,
по обличчю повзали мухи, на яких
потерпілий не реагував. А ОСОБА_5
розповів йому, що ОСОБА_6 викрав у нього
гроші та котушку для спінінга і спитав,
що йому робити, на що він порадив
повідомити міліцію.

А з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 був доставлений бригадою
«Швидкої допомоги» 07.10.2011 року о 12
годині і о 13 годині госпіталізований за
терміновими показаннями (т. 3 а.с. 16), а з
рапорту помічника начальника
оперативної частини Оржицького РВ УМВС
України у Полтавській області
вбачається, що 07.10.2011 року тільки о 12
годині 45 хвилин ОСОБА_5 повідомив по
телефону про викрадення з його будинку
грошей та риболовної котушки. За цим
повідомленням і виїхала оперативна
група (т. 1 а.с. 19).

Отже, з огляду на вищевикладене суд
обґрунтовано прийшов до висновку, що
ОСОБА_5 не може бути визнаний таким, що
заподіяв шкоду злочинцю при його
затриманні, оскільки діяв з умислом на
спричинення тяжких тілесних ушкоджень
з мотивів неприязних відносин та
свавільної розправи над потерпілим
ОСОБА_6

На думку колегії суддів, аналіз
приведених даних, взятих у їх
сукупності, дав підстави суду дійти
правильного висновку щодо винності
ОСОБА_5 у нанесенні навмисно тяжких
тілесних ушкоджень потерпілому і
правильно кваліфікував його дії за ч.2
ст. 121 КК України, з чим погоджується і
колегія суддів та не вбачає підстав для
перекваліфікації дій засудженого на
ст. 124 КК України, як про це просить
захисник.

Доводи захисника викладені у скарзі
проте, що судом першої інстанції, було
обмежено можливість захиснику належно
підготуватися до судових дебатів, чим
порушено право засудженого на захист
також безпідставні, оскільки судовий
розгляд справи тривав більше року,
обвинувачений та захисник ОСОБА_4, який
приймав участь у розгляді даної справи
з самого початку, були присутні на
кожному судовому засіданні, між
судовими засіданнями малися перерви,
перед проведенням судових дебатів суд
надав захиснику час для їх підготовки,
а тому підстав вважати, що він був
обмежений у часі для підготовки до
промови у судових дебатах у колегії
суддів немає, і таким чином права
засудженого порушено не було.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку суд ретельно перевірив усі
доводи апеляцій захисника, а також
засудженого, у тому числі і ті, які за
змістом і суттю аналогічні викладеним
в касаційній скарзі, й мотивовано
відмовив в їх задоволенні, навівши
аргументи, які ґрунтуються на
матеріалах справи. Вважати, що
апеляційний суд допустився
упередженості чи необ'єктивності при
розгляді цієї справи або не виконав ті
чи інші норми КПК, колегією суддів не
встановлено. Ухвала апеляційного суду
відповідає вимогам ст. 377 КПК.

Також не заслуговують на увагу доводи
захисника про суворість призначеного
засудженому покарання, оскільки при
обрання міри покарання останньому суд
урахував положення ст. ст. 50, 65 КК
України, а також, те що злочин вчинено
внаслідок неправомірних дій з боку
ОСОБА_6, який характеризується як особа,
що схильна до вчинення крадіжок, та
призначив мінімальне покарання
передбачене санкцією частини статті
за якою засуджено ОСОБА_5, воно є
необхідним і достатнім для його
виправлення та попередження вчинення
ним нових злочинів. Підстав вважати
його суворим, колегія суддів не вбачає.

Перевіривши матеріали кримінальної
справи в цілому, колегія суддів не
вбачає істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, чи
неправильного застосування
кримінального закону, які є безумовною
підставою для зміни або скасування
оскаржуваних судових рішень, а тому
касаційна скарга захисника
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960
року, п.п. 11, 15 розділу ХІ «Перехідні
положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_4
залишити без задоволення.

Вирок Оржицького районного суду
Полтавської області від 29 липня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 14 листопада 2013
року щодо засудженого за ч. 2 ст. 121 КК
України, ОСОБА_5 залишити без зміни.

С у д д і:

В.І. Орлянська Є.В. Літвінов І.Г.
Тельнікова