Апеляційний суд Кіровоградської області
Провадження № 11-кп/781/229/15 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст.115 КК Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.04.2015 року. м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №0000251 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 грудня 2014 року.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, вдівця, працюючого наладчиком ПАТ «Гідросила ЛЄДА», проживаючого АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судово-дактилоскопічної експертизи в розмірі 391 грн. 20 коп.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.
ВСТАНОВИВ:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Так, 15.01.2014 року, близько 19 год. 00 хв., ОСОБА_9 разом зі своєю дружиною ОСОБА_10 перебував за місцем свого проживання у кв. АДРЕСА_2 . У цей час між ними виникла сварка з побутових питань, у ході якої ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно та з метою позбавлення життя ОСОБА_10 , взяв сокиру та наніс останній не менше дев`ятнадцяти ударів, з яких вісімнадцять ударів в область голови, чим спричинив останній, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №42 від 06.03.2014 року тілесні ушкодження у вигляді: а) черепно-мозкової травми, забою головного мозку, крововиливу під м`які мозкові оболонки, обширного багатоуламкового перелому кісток зводу і основи черепа і розрубів кісткової тканини, множинні (18) рани обличчя та волосяної частини голови; б) рани лівого зап`ястя. Унаслідок отриманих тілесних ушкоджень у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку, крововиливу під м`які мозкові оболонки, обширного багатоуламкового перелому кісток зводу і основи черепа і розрубів кісткової тканини, множинних (18) ран обличчя та волосистої частини голови, які є тяжкими тілесними ушкодження, небезпечними для життя в момент спричинення, від яких ОСОБА_10 померла на місці події.
Вказаними діями ОСОБА_9 вчинив вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.115 КК України.
В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просила вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_9 на статтю кримінального кодексу, яка передбачає відповідальність за злочин, вчинений в стані сильного душевного хвилювання - 116 КК України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд прийняв до уваги та поклав за основу своїх висновків недопустимий доказ, який отриманий з незаконних процесуальних джерел, і в свою чергу відхилив абсолютно допустимий та достовірний інший доказ, що призвело до неправильної кваліфікації скоєного обвинуваченим та постановлення необґрунтованого вироку. Так, під час судового розгляду досліджувався висновок судово-психіатричної експертизи №63 від 04.02.2014року, відповідно до якого ОСОБА_9 в момент скоєння кримінального правопорушення психічним захворюванням не страждав, не знаходився в тимчасовому хворобливому стані. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У відношенні інкримінованого правопорушення його слід вважати осудним. На даний час ОСОБА_9 психічним захворюванням не страждає та застосування засобів медичного характеру не потребує. Також судом був досліджений висновок судово-психологічної експертизи № 2854 від 07.07.2014 року, згідно якого: «Підозрюваний знаходився у стані фізіологічного афекту, яке викликає звуження свідомості, гальмує контроль свідомості над діями і поведінкою значно знижує його рівень, тобто він не міг усвідомлювати свої дії у повному обсязі, керувати ними і передбачувати їх наслідки. В подальшому експерт робить висновок, що підозрюваний в момент скоєння злочину знаходився у стані фізіологічного (комулятивного) афекту. Вказаний стан виник внаслідок тривалої конфліктної ситуації із високою особистою значимістю психотравматичного впливу зі сторони потерпілої, погрози самоповаги, приниження чести и достоинства. Стан компілятивного афекту (як і класичного фізіологічного афекту являється психологічним еквівалентом юридичного поняття сильне душевне хвилювання. Підозрюваний ОСОБА_11 перебував у стані фізіологического (кумулятивного) афекту, викликаного діями потерпілої ОСОБА_12 ). Однак, посилаючись на істотні суперечності між висновками вищевказаних експертів, в судовому засіданні стороною обвинувачення було заявлене клопотання про призначення стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи з тими ж питаннями, які вже були розглянуті попередніми експертами. Також вказала, що суд мав право призначити проведення експертизи якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання або для визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності тощо. Жодної підстави для цього не існувало, оскільки питання осудності обвинуваченого було вирішено під час проведення судово-психіатричної експертизи (висновком №63 від 04.02.2014 року), питання психологічного стану обвинуваченого на момент скоєння кримінального правопорушення та наявності в нього стану фізіологічного (кумулятивного) афекту, також було вирішено під час проведення судово-психологічної експертизи (висновок №2854 від 07.07.2014 року), а тому суд недотримався необхідної процедури, яка встановлена кримінальним процесуальним законодавством, перевищив свої повноваження та об`єктивно не оцінив цей доказ з точки зору його допустимості. Згідно з актом у складі комісії в якості судового експерта психолога виступав ОСОБА_13 , освіта вища психологічна, спеціальність «судово-психологічна експертиза», наказ №256-о, психолог 2 категорії, психолог-судовий експерт, 5 кваліфікаційний клас, стаж роботи 7 років. Однак у акті №221 від 30.10.2014 року відсутня інформація щодо повноважень в розділі 14 у судового експерта ОСОБА_13 , не має дати та номеру свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта та не вказаний строк його дії. У зв`язку з чим, вказана особа не може бути експертом в розумінні вимог ст.69 КПК України, а таким чином не може проводити експертні дослідження, у зв`язку з чим висновки, надані такою особою, не можуть вважатися доказами у кримінальному провадженні. Отже, суд в обґрунтування своїх висновків поклав доказ, який не є доказом в розумінні кримінального процесуального законодавства, джерела походження якого не відповідають вимогам, встановленим КПК України. Крім того, за наявності двох тотожних клопотань, стороною обвинувачення та стороною захисту з однаковим мотивуванням, суд задовольняє клопотання сторони обвинувачення та відмовляє у задоволенні клопотання у сторони захисту, що свідчить про порушення судом принципу рівності прав сторін на збирання та подання до суду доказів та принципів об`єктивності та неупередженості.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просив змінити вирок суду першої інстанції, яким засуджено його батька ОСОБА_9 за ч.1 ст.115 КК України, перекваліфікувавши його дії на ст.116 КК України та призначити покарання не пов`язане із позбавленням волі, виключивши стягнення з нього на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судово-дактилоскопічної експертизи в розмірі 391,20 гривні, так як дана експертиза не є доказом по кримінальній справі і в мотивувальній частині вироку не конкретизовано на якій підставі процесуальні витрати по справі повинні стягуватися з підсудного, викликати в судове засідання експерта, що надавав висновок по судово-психологічній експертизі №2854 від 07.07.2014 року, а також викликати в судове засідання «експерта - психолога», що надавав висновок по комплексній стаціонарній судовій психолого-психіатричній експертизі №221 від 30.10.2014 року, для одночасної дачі показів і усунення розбіжностей в експертизах. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом було допущено неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. Неповнота судового розгляду полягає в тому, що сторона захисту, обвинувачений та потерпілий по справі зважаючи на висновок судово-психологічної експертизи № 2854 від 07.07.2014 року згідно якої, ОСОБА_9 у момент вчинення злочину знаходився в стані фізіологічного (кумулятивного) афекту, викликаними діями потерпілої ОСОБА_10 (Т.2 а.п.226-234) заявляли неодноразово про виклик в судове засідання експерта, що зробив висновок та його допит, для можливості дати покази про свій висновок. Однак, суд першої інстанції не пояснюючи причини, (тричі) відхиляв клопотання та займав сторону обвинувачення про недоцільність вирішення даного питання. Висновок експерта №2854 визнано судом недопустимим доказом та не прийнято до уваги як такий, що належно не обґрунтований, не відповідає вимогам Закону та спростовується низкою раніше вказаних доказів. Даний висновок суду про недопустимість даного доказу та неприйняття до уваги його судом міг би був вирішений при допиті експерта в судовому засіданні. Однак суд його не допитав незважаючи на (тричі) заявлене клопотання учасників процесу та не усунув порушення вимог ст.102 КПК України, чим допустив неповноту судового розгляду та порушення ст.370 КПК України про законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення. Дослідження висновку експерта шляхом його допиту під час судового засідання в повному обсязі, згідно якого підсудний на той час знаходився в стані фізіологічного (кумулятивного) афекту дало б підстави суду перекваліфікувати злочин зі ст.115 на ст.116 КК України.

Вказав, що в ході досудового розслідування слідчий не відомо звідки взяв факт про те, що між сторонами виникла сварка з побутових питань, у ході якої підсудний на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин діючи умисно та з метою позбавлення життя взяв сокиру і позбавив життя іншу людину. Звідки слідчий взяв сварку (котру ніхто не бачив і не чув) та умисел на позбавлення життя іншої людини (котрого взагалі не було) не відомо і в судовому засіданні (при допиті «свідків») даний факт обвинуваченням взагалі доведений не був. Тобто фактичні обставини кримінального правопорушення повинні бути встановлені обвинуваченням та доведені на підставі доказів під час судового розгляду, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Також, зазначив, що в описовій частині вироку вказано, що з показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, висновків судово-медичних експертиз встановлено, що будь-яке насильство з боку потерпілої у відношенні обвинуваченого, а так само систематичне знущання не застосовувалося. Події злочину не передавали тяжкі образи з боку потерпілої, натомість мала місце чергова, передбачувана для обвинуваченого, конфліктна ситуація на ґрунті відсутності рушника у ванній кімнаті. Дані ствердження суду не відповідають дійсності відносно доказів добутих у судовому засіданні, оскільки в судовому засіданні та під час досудового слідства підсудний давав послідовні покази вчинення злочину, пояснював, що він попросив у дружини рушник, на що та відповіла, що його рушників у неї не має і взагалі в нього їх не має, почала ображати та принижувати його гідність, ображаючи його самого та батьків. Під час образ він оціпенів, було відчуття, що зникло світло і він перебував у пітьмі, а коли отямився, то пам`ятає, що сидів на дивані у залі, підперши голову руками. Скільки часу пройшло після образ і його приходом до свідомості він точно вказати не може. Даний факт свідчить про те, що зі сторони потерпілої відносно нього було вчинено дії у вигляді тяжкої образи, що особливо принижували його гідність, ганьбили честь винного та близьких йому людей (покійних батьків). Потерпілим по справі під час досудового розслідування та судового розгляду фактів, викладених у вироку про відсутність відсутності насильства знущань та образ не надавав, свідки по справі також не надавали відомостей таких як потерпілий по справі. У вироку вказано, що відповідно до ч.10 ст.101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, який здійснює провадження. Однак, суд у своїх висновках посилається на висновки судово-медичних експертиз, надаючи перевагу одному (№221 від 30.10.2014 року), так як він підтримуються державним обвинуваченням і відкидає інший, (№2854 від 07.07.2014 року) на якому наполягає захист та потерпілий по справі.

Вказав, що комплексна стаціонарна судова психолого-психіатрична експертиза №221 від 30.10.2014 року складалася з чотирьох експертів (троє з яких психіатри і один психолог) котрі «провели» комплексне дослідження психологічної та психіатричної сторін обвинуваченого. Однак, дану експертизу взагалі не можна брати до уваги, так як троє експертів - це психіатри і ці люди не компетентні в психології, єдине, що вони можуть дослідити, у даній справі, це осудна людина чи ні. Питання про осудність не підіймалось а ні в питаннях до експертів а ні взагалі. Четвертий експерт - це психолог і саме в його компетенції було дати відповіді на питання суду, але в жодному реєстрі він не значиться. Таким чином, суд порушив норми КПК України, повністю перейшов на сторону обвинувачення, порушив принцип змагальності сторін, продемонстрував свій зарані обвинувальний ухил, чим порушив принципи об`єктивності та неупередженості суду.

Крім того, у вироку вказано, що обставини, які пом`якшують покарання відсутні, оскільки обвинувачений фактично вину у вчиненні злочину визнав частково. Дане твердження суду не відповідає дійсності, так як обвинувачений на підставі своїх показів не заперечує, що напевно він наніс удари сокирою своїй дружині після оціпеніння та зникнення світла у свідомості, так як дійшов до тями і побачив жінку без ознак життя і на його руках та одягу були сліди крові. На підставі побаченого він зрозумів, що позбавив життя дружину.

В доповненій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 посилаючись на ті ж мотиви, що і потерпілий ОСОБА_7 просить змінити оскаржуваний вирок, перекваліфікувавши його дії на ст.116 КК України та призначити покарання відносно санкції даної статті, виключивши стягнення з нього на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судово-дактилоскопічної експертизи в розмірі 391,20 гривні, так як дана експертиза не є доказом по кримінальній справі і в мотивувальній частині вироку не конкретизовано на якій підставі процесуальні витрати по справі повинні стягуватися з підсудного, викликати в судове засідання експерта, що надавав висновок по судово-психологічній експертизі №2854 від 07.07.2014 року, а також викликати в судове засідання «експерта - психолога», що надавав висновок по комплексній стаціонарній судовій психолого-психіатричній експертизі №221 від 30.10.2014 року, застосувати до нього санкції ст.ст.66, 69 КК України та помякшити покарання.

Також зазначив, що під час його допиту - 17.03.2014 року він визнавав свою вину, що є обставиною, пом`якшуючою покарання і підпадають під санкції ст. 66, 69 КК України, однак судом це не взято до уваги.

Прокурор до закінчення апеляційного розгляду відмовився від апеляції тому відповідно до вимог ст.403 КПК України його апеляції судом апеляційної інстанції не розглядалася.

Заслухавши доповідача, думку захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , які просили задовольнити подані апеляції, потерпілого ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляцію, прокурора про залишення вироку суду першої інстанції без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність перекваліфікації дій обвинуваченого з п.4 ч.2 ст.115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України фактично визнав частково, не заперечував, що наніс тілесні ушкодження потерпілій, та показав, що проживав у шлюбі з потерпілою ОСОБА_10 з 1986 року. 15 січня 2014 року, увечері після роботи, перебував вдома у квартирі АДРЕСА_2 , де займався ремонтом дверей, під час чого, використовував сокиру, яка використовувалася у домашньому господарстві. Після ремонту залишив сокиру біля дверей поруч із входом до спальні. Коли зібрав коробку для дверей додому прийшла дружина, яка пішла до спальні, а він в цей час пішов у ванну кімнату, де помітив, що немає рушника. Після чого, попросив рушника у дружини, остання відповіла, що його рушників у неї не має, почала ображати та принижувати його гідність, ображати батьків та його самого. Під час сварки він неначе оціпенів, було відчуття, що зникло світло і перебував у пітьмі, а коли отямився, то пам`ятає, що сидів на дивані у залі, підперши голову руками. Після чого, встав та підійшов до дверей спальні та побачив калюжу крові та тіло дружини, зрозумів, що вбив її. Одразу викликав по телефону міліцію та сина. Приблизно через 10 хв. приїхав його син ОСОБА_7 і запитав навіщо він це зробив, на що він відповів, що не знає. Тілесних ушкоджень своїй дружині раніше не спричиняв, остання його ніколи теж не била, могла тільки ображати. Протягом січня 2014 року у нього з дружиною серйозних конфліктів не було, після вказаної події він перебував у шоковому стані та самого моменту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 не запам`ятав. Стверджує, що умислу на позбавлення життя дружини та нанесення тілесних ушкоджень в нього не було.

Незважаючи на фактичне часткове визнання вини, вина ОСОБА_7 у скоєння кримінального провадження передбаченого ч.1 ст.115 КК України, і на це правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження, зібраними під час досудового розслідування та під час судового слідства, проведеного судом першої інстанції і, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_7 , наданими у судовому засіданні, згідно з якими обвинувачений ОСОБА_9 та потерпіла ОСОБА_10 є його батьками, які спільно проживали у квартирі АДРЕСА_2 . Стосунки у батьків були нормальні, але останнім часом ОСОБА_10 провокувала батька на конфлікти. 15 січня 2014 року приблизно о 17 год. йому зателефонував батько - ОСОБА_9 та сказав, що хоче поговорити з ним і він пообіцяв, що заїде до нього пізніше. У подальшому о 19 год. 34 хв. батько знову зателефонував йому та повідомив, що зарубав мати та не зміг пояснити як це сталося. Коли він приїхав додому до батьків, то зайшов у спальну кімнату, де підбіг до матері, яка була в положенні на колінах, а голова нахилена. Він перевернув матір на диван та намагався знайти пульс, після чого зрозумів, що остання мертва. Також він помітив, що у квартирі було багато крові, неподалік дивану знаходилася сокира. На його запитання батько так і не зміг пояснити обставини спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , зазначивши лише, що викликав міліцію і швидку медичну допомогу;
· показаннями свідка ОСОБА_14 , згідно з якими вона проживає в квартирі АДРЕСА_3 , поверхом нижче квартири обвинуваченого. З приводу смерті ОСОБА_10 їй нічого не відомо. 15 січня 2014 року вона прийшла з роботи приблизно в 19 год. 00 хв. та потерпілу і обвинуваченого в цей день вона не бачила. Приблизно о 19 год. 30 хв. з квартири ОСОБА_15 вона чула звуки, схожі на гупання, які були досить сильні та повторювалися приблизно 9-10 разів та вона подумала, що це онучка ОСОБА_15 стрибає з дивану. Будь-яких криків, скандалів і шуму в цей день вона не чула. Крім того, зазначила, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проживали не зовсім мирно, бувало сварилися та жалілися одне на одного;
· аналогічними показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які є сусідами подружжя ОСОБА_15 та підтвердили, що останні проживали у квартирі АДРЕСА_2 . Проте, обставини вчинення кримінального правопорушення їм не відомі. При цьому свідок ОСОБА_18 зазначила, що востаннє ОСОБА_10 бачила 15.01.2014 року в період з 18 год. до 19 год., коли потерпіла зайшла до неї додому в квартиру АДРЕСА_4 вказаного будинку, щоб взяти гарячу воду в термос, бо світло, газ і воду відключив обвинувачений три тижні тому;
· показаннями свідка ОСОБА_19 , згідно з якими вона є сусідкою ОСОБА_9 та ОСОБА_20 , з якими вона проживає на одному поверсі. Більше вона товаришувала з ОСОБА_10 , яка часто жалілася на обвинуваченого через те, що він зловживає алкогольними напоями. Одного разу ОСОБА_10 навіть викликала працівників міліції, так як ОСОБА_9 лякав її, сильно сварився. Останнім часом в квартирі в них були відключені газ, вода, світло, ОСОБА_10 у сусідів брала гарячу воду та боялася йти додому;
· показаннями свідка ОСОБА_21 , згідно з якими вона працювала з потерпілою ОСОБА_10 та дуже добре знала їх сім`ю. Востаннє вона бачила ОСОБА_10 07 січня 2014 року, коли та приходила до неї додому провідати та жалілася на напружені відносини з ОСОБА_9 , вказувала, що проживають вони в окремих кімнатах, ОСОБА_9 все контролює та розказала їй, що хоче обміняти квартиру. 15 січня 2014 року вона зателефонувала ОСОБА_10 приблизно о 18 год. 40 хв., в той момент, коли вона перебувала у своїх сусідів ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , так як вдома обвинувачений вимкнув газ, світло і воду. Розмовляла з нею потерпіла в нормальному стані, тільки сказала, що їй страшно одній в темній кімнаті перебувати. Свідком конфліктів в сім`ї ОСОБА_15 вона не була, але знає про них зі слів ОСОБА_10 . У той день обвинуваченого і потерпілу вона не бачила, але її син розповів, що бачив ОСОБА_9 в стані алкогольного сп`яніння;
· показаннями свідка ОСОБА_22 , згідно з якими ОСОБА_10 була її сестрою, а обвинувачений зятем. Про смерть ОСОБА_10 вона дізналася від доньки. 15 січня 2014 року вона перебувала на роботі, куди до неї спочатку зайшов обвинувачений, а потім і ОСОБА_10 . ОСОБА_10 пішла додому приблизно о 18 год. 00 хв., а обвинувачений затримався ще на 30 хв. та розповіді їй, як ненавидить потерпілу, як відключив світло і воду, бо потерпіла не заплатила за комунальні послуги та як їй здалося обвинувачений був в стані легкого алкогольного сп`яніння, так як говорив з нею на підвищених тонах. Коли вона прийшла додому, то одразу зателефонувала ОСОБА_10 , це було приблизно о 21 год. 30 хв. А через деякий час їй повідомила по телефону донька - ОСОБА_23 , що ОСОБА_10 «зарубав» обвинувачений;
· показаннями свідка ОСОБА_24 , згідно з якими вона була старшою сестрою ОСОБА_10 . Про смерть потерпілої їй стало відомо в останню чергу від племінниці, яка по телефону їй сказала, що ОСОБА_9 «зарубав» ОСОБА_10 . За кілька днів до загибелі ОСОБА_10 їй телефонувала та говорила, що боїться йти додому, що в неї з ОСОБА_9 щось сталося, що обвинувачений вимкнув усі комунікації в квартирі. ОСОБА_10 часто розповідала їй, що обвинувачений приходив в стані алкогольного сп`яніння додому. Останнім часом вони проживали в одній квартирі, але фактично окремо. Особисто при ній скандалів між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не було;
· показаннями свідка ОСОБА_25 , яка пояснила суду, що ОСОБА_10 була її тіткою. Про смерть останньої вона дізналася від мами ОСОБА_24 15 січня 2014 року, коли вона приїхала за місцем мешкання ОСОБА_10 , то побачила там багато працівників міліції;
-показаннями свідка ОСОБА_26 , згідно з якими вона є співмешканкою потерпілого ОСОБА_7 з ОСОБА_10 вона востаннє спілкувала після 18 год. 15.01.2014 року та остання повідомила, що перебуває вдома з чоловіком ОСОБА_9 . Про смерть ОСОБА_10 вона дізналася від ОСОБА_7 , коли зателефонувала йому. Свідком сварок між обвинуваченим і загиблою вона не була, але їй відомо, що вони проживали в різних кімнатах, та останнім часом у квартирі були відключені комунікації;
· показаннями свідка ОСОБА_27 , яка зазначила, що є двоюрідною сестрою обвинуваченого та перебуває у довірливих відносинах з ним. Про смерть ОСОБА_10 вона дізналася 15 січня 2014 року приблизно о 20 год. 10 хв., коли їй зателефонував ОСОБА_9 та повідомив, що «зарубав» ОСОБА_10 . Пізніше в той вечір вона телефонувала ОСОБА_9 та він сказав їй, що вже викликав швидку допомогу та міліцію. Свідком конфліктів в сім`ї ОСОБА_15 вона не була, але ОСОБА_9 часто жалівся на потерпілу, говорив, що вона його принижує. Може охарактеризувати ОСОБА_9 як спокійного, врівноваженого чоловіка;
-показаннями свідка ОСОБА_28 , згідно з якими він з обвинуваченим перебуває у дружніх відносинах. Про смерть ОСОБА_10 він дізнався від обвинуваченого 15 січня 2014 року о 20 год. 00 хв., коли останній йому зателефонував та повідомив, що «зарубав ОСОБА_29 ». При цьому голос обвинуваченого був схвильований. За тиждень до подій він спілкувався з обвинуваченим та знав, що з ініціативи ОСОБА_10 вони не проживали повноцінною сім`єю вже 3 роки. Свідком скандалів між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 він не був та може охарактеризувати обвинуваченого як спокійного чоловіка. 15 січня 2014 року, коли він прийшов додому до ОСОБА_9 , після того, що сталося, той був дуже схвильований;
· аналогічними показаннями свідків ОСОБА_30 та ОСОБА_31 ,
згідно з якими вони разом працюють з обвинуваченим на ПАТ «Гідросила Леда» та позитивно характеризують останнього як справедливого, працьовитого, який усім приходить на допомогу та відстоює інтереси робітників;
· показаннями свідка ОСОБА_32 , згідно з якими вона працює на заводі з ОСОБА_9 бригадиром приблизно 9 років. Як людина ОСОБА_9 дуже добросовісно ставився до роботи та до робочих, захищав їх. При конфліктах обвинувачений вів себе по-різному, в залежності від ситуації.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_9 , і на це також правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, підтверджується іншими зібраними у справі доказами і, зокрема:

· протоколом огляду місця події від 15.01.2014 року із фототаблицею, під час якого в спальній кімнаті квартири АДРЕСА_2 виявлено труп ОСОБА_10 із ознаками насильницької смерті, а також поруч із ним вилучено сокиру зі слідами речовини бурого кольору, виріз тканини з простирадла на дивані зі слідами речовини бурого кольору, змив з підлоги зі слідами речовини бурого кольору, які оглянуто судом та згідно з протоколом огляду предметів від 17.01.2014 року й визнано речовими доказами (т.1 а.п. 11-22, 24-26);

· висновками судово-медичних експертиз №70 від 20.10.2014 року, №117 від 18.02.2014 року, №75 від 19.02.2014 року, №76 від 19.02.2014 року, згідно з якими на вилучених при раніше зазначеному огляді місця події фрагменті тканини з простирадла, марлевому тампоні-змиві з підлоги виявлено кров людини, яка за системою АВ0 може походити від ОСОБА_10 та не походить від ОСОБА_9 (т.1 а.п. 107-108, 115-116, 101-102, 141-142);

· висновком судово-медичної експертизи №35 від 28.02.2014 року, відповідно до якого в змивах з металевої робочої частини сокири та з дерев`яного держака виявлена кров людини, яка належить жінці та за системою АВ0 не виключається її походження від ОСОБА_10 (т.1 а.п. 147-149);

· висновком судово-медичної експертизи №42 від 06.03.2014 року, згідно з яким на трупі ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: а)черепно- мозкової травми, забою головного мозку, крововиливу під м`які мозкові оболонки, обширного багатоуламкового перелому кісток зводу і основи черепа з наявністю врубів та розрубів кісткової тканини, множинні (18) рани обличчя й волосяної частини голови; б) рани лівого зап`ястя, - які утворилися не менше, ніж від 19 травматичних дій предметом з рубленими властивостями, та усі вони, крім рани лівого зап`ястя, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння.
Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок черепно-мозкової травми, забою речовини головного мозку, крововиливу під м`які мозкові оболонки та знаходиться у прямому причинному зв`язку з наявними тілесними ушкодженнями в області голови (т. 1 а.п.45-52);
· показаннями експерта ОСОБА_33 , згідно з якими вона оглядала труп ОСОБА_10 та проводила судово-медичну експертизу №42 від 06.03.2014 року, висновки якої нею підтверджуються у повному обсязі. Також вона стверджує, що враховуючи кількість тілесних ушкоджень, смерть потерпілої могла настати як від першого удару, так і від останнього та будь-які медичні дані про те, від якого удару наступила смерть, немає;

· протоколом особистого обшуку ОСОБА_9 від 15.01.2014 року, у якого під час затримання вилучено сорочку, спортивні штани та капці, які оглянуто судом та згідно з протоколом огляду предметів від 17.01.2014 року й визнано речовими доказами (т.1 а.п.30-32);

· висновками судово-медичних експертизи №№77, 78, 79 від 19.02.2014 року, згідно з яким на парі гумових капців, спортивних штанах та сорочці, які були вилучені в ході особистого обшуку ОСОБА_9 , знайдено кров людини, яка за системою АВ0 може належати потерпілій ОСОБА_10 (т.1 а.п.121-123, 128-130, 134-136);

· висновком судово-медичної експертизи №57 від 15.01.2014 року, згідно з яким у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження від травматичного контакту тупим об`єктом (об`єктами), які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, у вигляді: саден по боковій поверхні шиї, по зовнішньо-внутрішній поверхні правого стегна, які утворилися 15.01.2014 року, саден на лівій та правій кисті, які утворилися за 1-2 доби до 15.01.2014 року (т.1 а.п.56);

-висновком судово-психіатричної експертизи №63 від 04.02.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_9 в момент скоєння кримінального правопорушення психічним захворюванням не страждав, не знаходився в тимчасовому хворобливому стані. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У відношенні інкримінованого правопорушення ОСОБА_9 слід вважати осудним. На даний час ОСОБА_9 психічним захворюванням не страждає та застосування заходів медичного характеру не потребує (т.1 а.п.154-155);
· висновком комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи №221 від 30.10.2014 року, згідно з яким ОСОБА_9 хронічним душевним захворюванням у період інкримінованого йому діяння не страждав і на момент проведення експертизи не страждає. Виявляв раніше і в теперішній час легкий когнітивний розлад. У період, який відноситься до інкримінованого діяння, на момент проведення експертизи ОСОБА_9 не виявляв ознак будь-якого часового хворобливого розладу психічної діяльності та за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових одів медичного характеру не потребує. Індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_9 не здійснили суттєвого впливу на його свідомість та поведінку під час події злочину, в ході якої ОСОБА_9 у стані фізіологічного афекту або іншому емоційному стані, який суттєво впливав на його свідомість та поведінку, не знаходився (т.3 а.п.51-57).

Оцінюючи викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, за що його засуджено, колегія судів приходить до висновку, що дані висновки ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у повному обсязі та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано перекваліфікував дії ОСОБА_9 з п.4 ч.2 ст.115 КК України на ч.1 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки в його діях відсутня така кваліфікуюча ознака, вказана у висунутому обвинуваченні, як особлива жорстокість під час вбивства ОСОБА_10 .
При цьому суд першої інстанції правильно послався у своєму вироку на роз`яснення надані судам у п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 07.02.2013 року « Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоровя особи», відповідно яких, умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю, якщо винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних, шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню , струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин , отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо, психічних чи моральних, шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління, тощо.., страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.

Крім того, як вбачається з висновків судово-медичної експертизи №42 від 06.03.2014 року та показань експерта ОСОБА_33 , і на це правильно послався суд першої інстанції, незважаючи на те, що ОСОБА_10 було спричинено 18 рублених ран в області голови, смерть останньої могла настати як від першого удару, так і під час останнього. При цьому, будь-які тілесні ушкодження, які б вказували про тортури, мордування, мучення, а також докази зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо під час судового розгляду суду першої інстанції стороною обвинувачення не надано.

Також, відповідно до диспозиції, і на це також правильно послався суд першої інстанції, п.4 ч.2 ст.115 КК України, особа, яка вчиняє вбивство, має усвідомлювати, тобто її намірами має охоплюватися завдання потерпілому особливих фізичних страждань. Враховуючи те, що умисне вбивство само по собі є досить жорстоким злочином, вирішальним для кваліфікації дій за п. 4 ч.2 ст.115 КК України є особливість, тобто винятковість цієї жорстокості. Сама по собі значна кількість спричинених тілесних ушкоджень, як обєктивна ознака кримінального правопорушення, не може кваліфікуватися, як вчинення вбивства з особливою жорстокістю.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи і на це також правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, незважаючи на значну кількість тілесних ушкоджень в області голови, смерть потерпілої як і втрата нею свідомості могла настати від першого удару, який наніс їй обвинувачений, будь-які докази, які б спростували це, або б вказували про наміри обвинуваченого щодо знущання над ОСОБА_10 , приведення з цією метою у свідомість після її нанесення тілесних ушкоджень, відсутні. Нанесення 18 ударів сокирою в область голови підтверджує лише прагнення ОСОБА_9 спричинити смерть ОСОБА_10 , оскільки кожен з них міг привести до страти свідомості або загибелі і не ніс за своїм характером особливих виняткових страждань. За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дії обвинуваченого правильно перекваліфіковані з п.4 ч.2 ст.115 КК України на ч.1 ст.115 КК України, санкція якої є більш м`якою.

Разом із тим, доводи обвинуваченого, захисту та потерпілого з приводу того, що ОСОБА_34 не мав намірів вбивати ОСОБА_10 , і його дії слід кваліфікувати за ст.116 КК України, оскільки останній під час скоєння злочину перебував у стані (комулятивного афекту), що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок судово-психологічної експертизи №2854 від 07.07.2014 року, згідно якої під час скоєння кримінального правопорушення перебував у стані афекту, а при винесенні взяв до уваги висновок комплексної судово-психологічної експертизи №221 від 30.10.2014 року, згідно якої ОСОБА_35 під час скоєння злочину не перебував у стані (кумулятивного афекту), є необґрунтованими та безпідставними.
Так, висновками амбулаторної судової-психіатричної експертизи №63 від 04.02.2014 року та комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи №221 від 30.10.2014 року, і на це правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_9 в момент скоєння кримінального правопорушення психічним захворюванням не страждав, не знаходився в тимчасовому хворобливому стані, у стані фізіологічного афекту або іншому емоційному стані, який суттєво впливав на його свідомість та поведінку, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Дослідженими у суді першої інстанції доказами та вказаними висновками експертів підтверджено, що між обвинуваченим та потерпілою протягом тривалого часу до вчинення злочину склалися складні конфліктні стосунки, які фактично стали нормою життя. У період вчинення злочину жодної субєктивної раптовості інтенсивної емоціональної реакції з суттєвим звуженням свідомості, фрагментарністю сприйняття, порушенням свідомо вольового контролю агресивних дій і подальшого настання фізичної і психічної астенії у ОСОБА_9 не було. У обвинуваченого склався стереотип поведінки з потерпілою, вони у ході сварок часто вживали різкі слова. Таким чином субєктивної раптовості у настанні подібних станів не характерне повне забуття події, уривкові спогади внаслідок фрагментарності залишаються. Після вчинення злочину з показань ОСОБА_9 він прийшовши в себе без думок і т.п. пасивний, але побачивши труп потерпілої , різко оживився, викликав міліцію та сина. Такий різкий перехід від пасивності до активності не характерний для стану після афекту( аркуш 10 дослідницької частини експертизи).
Відповідно до ст.116 КК України умисне вбивство може бути кваліфікованим як вчинене в стані сильного душевного хвилювання, якщо воно раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого.
Разом із тим, як вбачається із показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, висновків судово-медичних експертиз будь-яке насильство з боку потерпілої у відношенні обвинуваченого, а так само систематичне знущання не застосовувалися. Події злочину не передували і тяжкі образи з боку потерпілої. Натомість мала місце чергова, передбачувана для обвинуваченого, конфліктна ситуація на ґрунті відсутності рушника у ванній кімнаті.
З об`єктивних обставин, з`ясованих судом першої інстанції, так із вказаних експертиз, під час яких із застосуванням спеціальних знань проведено дослідження психолого - психіатричних особливостей обвинуваченого встановлено, що під час вчинення вбивства ОСОБА_9 у стані всильного душевного хвилювання не перебував, повністю усвідомлював зміст своїх дій, міг керувати ними, бажав настання наслідків у виді смерті потерпілої, все для цього зробив та відповідно був у осудному стані.
Крім того, комплексна стаціонарна судова психолого - психіатричну експертиза №221 від 30.10.2014 року, яка є більш кваліфікованою у порівнянні із судово-психологічної експертизи №2854 від 07.07.2014 року, проведена чотирма експертами, якими проведено комплексне дослідження психологічної та психіатричної сторін обвинуваченого. Членами комісії є кваліфіковані експерти із відповідною освітою та стажем роботи. висновок експерта складений згідно із положеннями ст.ст.101, 102 КПК України, у ньому на першому аркуші вказано вид експертизи та інші данні, передбачені законодавством. Експертизу проведено експертами, які відповідають вимогам Закону України «Про судову експертизу», ст.69 КПК України та внесені до реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України із чинними повноваженнями, у тому числі ОСОБА_13 . Даних експертів було попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову від покладених на них обов`язків за ст. ст. 384,385 КК України. Кваліфікаційний рівень членів комісії, якими проведено дану експертизу у колегії суддів сумніву не викликає. Жодної зацікавленості експертів у кримінальному провадженні не встановлено. Тому будь-які підстави ставити під сумнів вказані висновки експертизи, які повністю узгоджуються із дослідженими у кримінальному провадженні доказами, відсутні.
А тому, твердження обвинуваченого, захисту та потерпілого що до невідповідності вимогам законодавства висновку вказаної експертизи колегія суддів вважає безпідставнимиі такими, що не відповідають дійсним встановленим в судовому засіданні першої інстанції обставинам справи.
Разом із тим, при цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, та визнав недопустимим доказом висновок судово-психологічної експертизи №2854 від 07.07.2014 рок, згідно якого обвинувачений ОСОБА_9 в момент вчинення злочину знаходився в стані фізіологічного (кумулятивного) афекту, викликаного діями потерпілої ОСОБА_10 (Т.2 а. с. 226-234), оскільки експерт при складанні висновку не обґрунтував і не вказав, які ж конкретно дії або висловлювання ОСОБА_9 викликали стан фізіологічного( комулятивного) афекту у ОСОБА_9 та у чому саме полягала загроза на його адресу (насилля, систематичні знущання чи яка саме тяжка образа у розумінні положень ст.116 КК України).
Більше того, висновок експерта №2854 від 07.07.2014 року, і на це також правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, суперечить вимогам ч.2 ст.102 КПК України, експерта не попереджено про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, згідно ст.385 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є умисним особливо тяжким злочином, внаслідок якого настали тяжкі наслідки - смерть людини та особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, осудний, відсутність обставин, що пом`якшує та обтяжує покарання, а тому обґрунтовано дійшов висновку, призначивши ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням на строк, необхідний для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, у межах санкції ч.1 ст.115 КК України, в ближче до нижчої межі, що цілком відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який умисно заподіяв смерть близькій йому людині, вчинивши особливо тяжкий злочин, а тому становить суспільну небезпеку для суспільства.
А тому, доводи обвинуваченого та потерпілого щодо неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання особи обвинуваченого та пом`якшуючих обставин покарання є необґрунтованими.
Підстави для застосування ст.ст. 69, 75 КК України та призначення більш м`якого покарання ОСОБА_9 відсутні.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_9 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4