Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

28 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7
та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, в режимі відеоконференцзв`язку з Вінницьким СІЗО, клопотання засудженого ОСОБА_7 , подане в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України, про приведення призначеного йому покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2004 року у відповідність з Конституцією України, законами України та практикою Європейського суду з прав людини та заміні нелегітимного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк, який не може перевищувати 15 років,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2004 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено:

- за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 345 КК України 2001 року на 8 років позбавлення;
- за ч. 1 ст. 263 КК України 2001 року на 4 роки позбавлення волі;
- за ст. 69 КК України 1960 року на 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- за ч. 6 ст. 19, п.п. «а», «и», «і» ст. 93 КК України 1960 року на 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- за ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 17, п.п. «а», «з», «и», «і» ст. 93 КК України 1960 року на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- за ч. 6 ст. 19, ст. 190-1 КК України 1960 року на 14 років позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 19, п.п. «з», «и», «і» ст. 93 КК України 1960 року на 15 років позбавлення волі;
- за ч. 6 ст. 19, ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «в», «з», «и», «і» ст. 93 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ст. 42 КК України 1960 року, за сукупністю злочинів, ОСОБА_7 остаточно призначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з моменту його фактичного затримання з 21 квітня 2000 року.

Цим вироком також засуджені: до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також до покарання у виді позбавлення волі на різні строки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 (т. 94, а.с. 1-385).
Ухвалою колегії суддів Судової палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 14 грудня 2004 року вирок Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2004 року щодо ОСОБА_7 та інших залишено без змін, а касаційні скарги засуджених та їх захисників без задоволення (т. 101, а.с. 479-566).

Вирок щодо ОСОБА_7 звернуто до виконання 18 січня 2005 року (т. 102, а.с. 19).

Після того, як вирок суду набрав законної сили та був звернений до виконання, засуджений ОСОБА_7 , який відбуває покарання у Вінницькій установі виконання покарань № 1 Управління державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області, 05 березня 2015 року, на підставі п. 14 ст. 537, п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК України та ст. 55 Конституції України, звернувся до Апеляційного суду міста Києва з клопотанням, в якому просить привести призначене йому за вироком Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2004 року покарання у відповідність з Конституцією України, законами України та практикою Європейського суду з прав людини та замінити нелегітимне покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк, який не може перевищувати 15 років.

В обґрунтування зазначеного клопотання засуджений ОСОБА_7 посилається на те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність), а також принципу верховенства права та його невід`ємної складової правової визначеності закону, незаконності порядку його введення та застосування згідно чинного законодавства України.

Як далі зазначається у клопотанні ОСОБА_7 , на момент скоєння злочину, передбаченого ч. 6 ст. 19, ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «в», «и», «і» ст. 93 КК України (1960 р.), а саме 13 квітня 1999 року, вказаний закон не передбачав довічного позбавлення волі. Застосувавши до нього цей вид покарання, суд не мотивував свого рішення, що підтверджується доданим до клопотання науково-практичним висновком Інституту вивчення проблем злочинності НАПрН України.

На підтвердження вищенаведеного ОСОБА_7 наводить Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, яким була скасована смертна кара і з того часу санкції всіх статей Особливої частини КК України, які передбачали це покарання, встановлювали в якості максимального кримінального покарання позбавлення волі на строк до 15 років, що знайшло підтвердження в ряді рішень Верховного Суду України, прийнятих у 2009 році в порядку перегляду вироків щодо осіб, помилково засуджених за скоєння відповідних тяжких злочинів у період з 29.12.1999 року по 29.03.2000 року.

Відповідно до прийнятого 22 лютого 2000 року Верховною Радою України Закону України № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», КК України (1960 р.) було доповнено ст. 25-2 «Довічне позбавлення волі», тобто введено новий вид покарання, яке могло бути призначено за скоєння «особливо тяжкого злочину».

Разом з тим, як зазначає засуджений ОСОБА_7 , дана новела жодним чином не узгоджувалась із ст. 7-1 КК України (1960 р.), яка містила вичерпний перелік діянь, визначених як «тяжкі злочини», до яких відносилась і ст. 93 Особливої частини цього Кодексу.

Між тим, КК України (1960 р.) взагалі не містив правового визначення поняття «особливо тяжкого злочину», а Закон України № 1483-ІІІ не вирішив інших питань, пов`язаних із введенням нового виду покарання, порядку та умов його застосування, що, на думку засудженого, вказувало на відсутність правової визначеності закону, яка є невід`ємною складовою частиною принципу верховенства права. Вказана обставина не надавала суду права застосовувати нововведений вид покарання «довічне позбавлення волі» за вчинення злочинів, які не були визначені законом, як «особливо тяжкі» за КК України (1960 р.), в тому числі за ст. 93 цього Кодексу, на підставі якої його, ОСОБА_7 , було засуджено до цього покарання, як пособника, незважаючи на те, що його не було на місці злочину, а потерпілий залишився живим.

Лише з прийняттям КК України (2001 р.) та КВК України (2003 р.) покарання «довічне позбавлення волі» набуло певного правового статусу, але все одно воно порушує низку міжнародних норм та Конституцію України, які забороняють жорстоке, нелюдське, принижуюче людську гідність поводження і покарання. При цьому, якщо внутрішнє законодавство не передбачає можливості перегляду вироку щодо засудженого до довічного позбавлення волі або можливості його дострокового звільнення, довічне ув`язнення не буде відповідати стандартам ст. 3 Конвенції, що підтверджено практикою Європейського суду з прав людини.

Отже, як вважає ОСОБА_7 , призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі за ч. 6 ст. 19, ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «в», «и», «і» ст. 93 КК України (1960 р.) по відношенню до нього порушує принцип законності, відповідно до якого «злочинність та карність діяння визначаються лише чинним КК».

Також засуджений звертає увагу на те, що відносно нього грубо порушено принцип справедливості, оскільки в судовій практиці України, як до 29.12.1999 року, так і з моменту набрання чинності Закону України 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, не має жодного вироку чи ухвали щодо застосування покарання у виді смертної кари або довічного позбавлення волі, за інкримінований йому злочин (за ч. 6 ст. 19, ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «в», «и», «і» ст. 93 КК України (1960 р.), коли потерпілий залишився живим.

Крім цього, відповідно до Закону України від 15.04.2008 року № 270-VI, ст. 68 КК України була доповнена ч. 3, згідно якої за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

З огляду на ці та інші, наведені в клопотанні обставини, засуджений ОСОБА_7 зазначає про те, що у його справі виникло протиріччя, коли за той самий злочин у тій же справі, організатору злочину ОСОБА_23 (справа № 5-658к07, яка була розглянута Апеляційним судом м. Києва у 2006 році через перебування ОСОБА_23 у розшуку) призначено покарання 13 років позбавлення волі (за сукупністю злочинів 15 років); виконавцю Вишневському 14 років (за сукупністю злочинів 15 років), а йому ОСОБА_7 , визнаному пособником у зазначеному епізоді довічне позбавлення волі.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_7 вважає, що відносно нього грубо порушено принципи справедливості та домірності призначеного покарання відповідно до скоєного злочину, а наведені у вироку мотиви щодо обґрунтування призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, не відповідають спеціальним вимогам закону.

Приймаючи до уваги вищенаведене, а також підписання у 2014 році Україною з країнами Європейського Союзу Угоди про асоціацію, відповідно до якої Україна взяла на себе зобов`язання щодо розв`язання соціальних та правових проблем виключно на засадах верховенства права та дотримання демократичних принципів в галузі правосуддя та прав людини, засуджений робить висновок про те, що, на підставі ст. 55 Конституції України, суд зобов`язаний припинити порушення його прав людини.

При цьому, в якості правових підстав для задоволення поданого ним клопотання, крім нормативних актів національного законодавства, наводяться і інші джерела права, а саме: Загальна Декларація прав людини; Міжнародний Пакт про громадські і політичні права (1966 р.); Віденська конвенція про право міжнародних договорів (1969 р.), яка є чинною для України з 13.06.1986 року; Конвенція проти катувань; Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.); Угода про асоціацію між Україною та ЄС (2014р.); Резолюція Комітету Міністрів Ради Європи № 76 (2); Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № 2003 (22) про умовно-дострокове звільнення; Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № 2002 (2) об организации тюремными властями пожизненного и иных длительных сроков лишения свободы; практика Європейського суду з прав людини у справах: «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства», «Скоппола проти Італії» та інших.

Вислухавши пояснення засудженого ОСОБА_7 , який підтримав у повному обсязі подане ним клопотання; пояснення його захисника адвоката ОСОБА_8 , яка вважала, що клопотання засудженого необхідно задовольнити та замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання засудженого; вивчивши матеріали додані до клопотання останнього та матеріали кримінальної справи № 1-2/04 щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та інших, колегія суддів вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як прямо зазначається в клопотанні засудженого, його було подано до суду на підставі п. 14 ст. 537, п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК України та ст. 55 Конституції України, тобто відповідно до порядку, передбаченого розділом VІІІ КПК України, який регламентує виконання судових рішень, а не в порядку розділу V цього Кодексу, яким передбачені судові провадження з перегляду судових рішень, у тому числі тих, які набрали законної сили.

Пунктом 14 ст. 537 КПК України, зокрема передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Системний аналіз зазначених вище норм кримінального процесуального закону дозволяє зробити висновок про те, що в порядку, передбаченому ст. 539 КПК України, суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть за собою погіршення становища засудженого.

В зазначеному порядку не можуть розглядатись питання, які стосуються суті вироку, в тому числі прогалин чи недоліків вироку частині призначеного засудженому покарання, оскільки відповідно до вимог ст. 124 Конституції України та ст. 533 КПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Виходячи з того, що в клопотанні засудженого ОСОБА_7 мова йде не про питання, яке може бути вирішене судом під час виконання вироку щодо нього, а фактично про перегляд судового рішення в частині призначеного останньому покарання, воно не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі на судову практику Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Крім цього, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

По-перше, оскільки в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, колегія суддів не може погодитися з доводами клопотання засудженого ОСОБА_7 про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2004 року не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема ст. 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, Конституції України, а також принципу верховенства права, тобто є нелегітимним по суті та таким, що викликає сумніви і протиріччя, оскільки, як зазначалось вище, на цій стадії судового провадження, суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі чинні міжнародні договори, які відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого.

По-друге, висновки, які наведені в клопотанні засудженого ОСОБА_7 , з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 та норми діючого на час вчинення ним злочинів Кримінального кодексу України 1960 року (надалі КК України 1960 року), не в повній мірі є обґрунтованими, оскільки спростовуються висновками, які наведені в іншому рішенні Конституційного Суду України, про яке засуджений навіть не згадує.

Зокрема, в своєму Рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 у справі про заміну смертної кари довічним позбавленням волі, Конституційний Суд України зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.
Однак, як зазначається далі у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин, як зазначає Конституційний Суд України, альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім цього, у зазначеному Рішенні Конституційний Суд України зробив висновок про те, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 11 частини першої статті 23 КК України 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом. У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Зазначені положення кримінальних кодексів щодо законів, які мають зворотну дію в часі, як підкреслив Конституційний Суд України, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання.
Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (п. 1 ст. 15).
У Резолюції 1984/50 Економічної і Соціальної Ради ООН «Заходи, що гарантують захист прав тих, хто засуджений до страти» від 25 травня 1984 року закріплено, що якщо після вчинення злочину були внесені зміни до законодавства, які передбачають більш м`які міри покарання, то вони повинні поширюватися й на правопорушника, який вчинив цей злочин (п. 2).
Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принци претроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви

№ 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня

2007 року, заява № 39458/02).
Отже, незважаючи на доводи клопотання засудженого ОСОБА_7 , призначене йому за вироком Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2004 року покарання, у виді довічного позбавлення волі, не може бути визнане таким, що не відповідає вимогам Конституції та законам України, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Що ж стосується відповідності призначеного ОСОБА_7 покарання за вказаним вироком ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі засудженого, то це питання, як зазначалось вище, не є предметом судового розгляду в порядку, який передбачений ст.ст. 537, 539 КПК України, а тому колегія суддів не може прийняти до уваги інші доводи, якими засуджений обґрунтовує необхідність приведення призначеного йому покарання у відповідність до Конституції України, законів України та практики Європейського суду з прав людини, а також заміну нелегітимного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк, який не може перевищувати 15 років.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 та вважає, що у його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 537, 539 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а :

Відмовити засудженому ОСОБА_7 в задоволенні його клопотання про приведення призначеного йому покарання за вироком Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2004 року у відповідність з Конституцією України, законами України та практикою Європейського суду з прав людини та заміні нелегітимного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк, який не може перевищувати 15 років, у відповідності до порядку, передбаченого ст. 537 КПК України.
Ухвала Апеляційного суду міста Києва може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а ОСОБА_7 , що утримується під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Судове провадження № 8/796/6/2015

Категорія: ст. 537, 539 КПК України

Головуючий у 1-й інстанції суддя ОСОБА_24

Доповідач - суддя ОСОБА_1