АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6569/14-к Номер провадження 11-кп/786/44/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст.408 КК України с.т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 30 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :
Цим вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Полтава, громадянин

України, мешканець

АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, неодружений,

солдат військової служби за призовом під час

мобілізації, працюючий електрозварювальником-

ковалем взводу матеріально-технічного забезпечення

військової частини НОМЕР_1 , раніше несудимий

визнаний винним та засуджений за ч.1 ст. 408 КК України на 2 роки позбавлення волі.

За вироком суду, ОСОБА_9 , являючись солдатом військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , усупереч вимогам ст.ст. 4, 11, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 11 вересня 2014 року близько 19 години, діючи з прямим умислом, бажаючи повністю ухилитися від виконання обов`язків військової служби та з мотивів побутового характеру, без поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та вибув за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де проводив час на власний розсуд.

25 вересня 2014 року повідомив командування військової частини НОМЕР_1 про відмову проходити військову службу та повертатися до військової частини та вибув до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де проводив час на власний розсуд.

03 жовтня 2014 року близько 09 години ОСОБА_9 прибув до військової прокуратури Полтавського гарнізону, де повторно відмовився повертатися до військової частини НОМЕР_1 та проходити військову службу з побутових мотивів.

В апеляційній скарзі від 26.11.2014 року обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок змінити в частині призначення покарання та скасувати запобіжний захід, застосувати ч.1 ст.75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що при винесенні вироку судом не були враховані пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні малолітньої дитини, позитивні характеристики з попереднього місця роботи.

В апеляційній скарзі від 27.11.2014 року, яка фактично є змінами до раніше поданої апеляції, ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати як незаконний та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки в ході судового розгляду було порушено право обвинуваченого на захист внаслідок безпідставного застосування ст.349 КПК України, так як обвинуваченому не було роз`яснено, що в апеляційному порядку він не зможе оскаржувати фактичні обставини, визнані судом доведеними.

Інші учасники судового розгляду вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідача, доводи апелянта обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу від 26.11.2014 року та просили пом`якшити призначене покарання, врахувавши вищевказані пом`якшуючі покарання обставини, а також наявність хворої матері, думку прокурора про залишення вироку суду без зміни як законного та обґрунтованого, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_9 слід залишити без задоволення з таких підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах, не заперечується в апеляційній скарзі і на підставі ст.349 КПК України докази, щодо цих обставин, які ніким не оспорювались, в ході судового розгляду не досліджувались.

Дії ОСОБА_9 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 1 ст.408 КК України, як дезертирство, а саме самовільне залишення військової частини з метою ухилення від військової служби і в частині кваліфікації вирок також не оскаржується.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції керувався вимогами ст.65 КК України у зв`язку з чим обґрунтовано врахував суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, а також особу винного, який характеризується негативно, раніше не був судимий. Обставин, що пом`якшують покарання судом не встановлено.

Доводи апелянта про необхідність застосування щодо нього ч.1 ст.75 КК України та визнання обставинами, які пом`якшують покарання таких, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні малолітньої дитини, хворої матері, позитивної характеристики з попереднього місця роботи колегія суддів вважає безпідставними.

Так, навіть з викладу фактичних обставин провадження видно, що фактично ОСОБА_9 не розкаявся у скоєнні злочину, оскільки не повернувся до військової частини для проходження військової служби і не погодився це зробити під час судового розгляду.
Не може бути враховано при визначенні покарання і знаходження на утриманні ОСОБА_9 малолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки батьком дитини у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_11 . Інші ж докази, що підтверджують факт утримання обвинуваченим дитини, у провадженні відсутні.
Також, під час апеляційного розгляду не надано і достатніх доказів наявності тяжкого захворювання у матері обвинуваченого ОСОБА_12 , оскільки вказана обставина повинна підтверджуватись довідкою медичної установи із вказівкою ступеню тяжкості захворювання. Надана ксерокопія виписки із медичної карти стаціонарного хворого належним чином не завірена і не містить інформації про тяжкість захворювання та необхідність стороннього догляду.
З аналогічних підстав судом обґрунтовано не врахована характеристика на ОСОБА_9 (а.с.44), яка не має дати її видачі.
Відповідно ст.75 КК України звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку, що виправлення засудженого можливе без ізоляції відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання. Як убачається зі справи, ОСОБА_9 вчинив дезертирство умисно ухилившись від проходження військової служби в особливий період функціонування Збройних Сил України під час дії Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та заходів часткової мобілізації згідно указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», тобто у час, коли необхідно виконувати завдання по збереженню суверенітету і територіальної цілісності України, а отже такі дії мають підвищену соціальну небезпеку.
Судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що призначення покарання із встановленням іспитового строку, або іншого більш м`якого покарання, ніж того, яке передбачено санкцією ч. 1 ст. 408 КК України може призвести до втрати державою важелів та інструментів, які стримують військовослужбовців від масового дезертирства та створить уяву останніх про можливість ухилення від військової служби не зазнавши відповідного покарання.
За таких обставин доводи апеляції обвинуваченого про застосування до нього ч.1 ст.75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає непереконливими.

Обране судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 за ч.1 ст.408 КК України, яке відповідає мінімальній межі санкції статті, колегія суддів вважає достатнім і справедливим, у звязку з чим підстав для його помякшення не убачається.

З огляду наведеного, вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтава від 30 жовтня 2014 року стосовно нього - без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у трьохмісячний строк з дня проголошення, а засудженим, що утримуються під вартою у цей же строк з часу вручення їм копії судового рішення.

с у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3