Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/112/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.02.2015 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді апеляційну скаргу прокурора прокуратури м. Кіровограда у кримінальному провадженні № 0000927 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Устинівка Кіровоградської області, українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , не маючого постійного місця проживання, раніше судимого:

- 08.05.2013 року вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік. Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.02.2014 року звільнення від відбування призначеного покарання скасовано та направлено засудженого для відбування призначеного вказаним вироком покарання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.07.2014 року скорочено наполовину невідбуту частину покарання на підставі ст.6 Закону України «Про амністію у 2014 році»,

у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК України визнати невинуватим та виправдати, у зв`язку з недоведенням вчинення ним цього кримінального правопорушення. Вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:
Згідно з висунутим обвинуваченням у другій декаді лютого 2014 року, більш точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, близько 22 год. після вживання спиртних напоїв ОСОБА_8 прийшов до підземної теплотраси, розташованої на відстані 250 метрів від мосту через р. Інгул по вул. Київській в м. Кіровограді, в якій на своєму спальному місці помітив раніше відомого йому ОСОБА_10 , якому запропонував встати з його спального місця, на що останній відмовився. Відмова ОСОБА_11 розлютила ОСОБА_8 та останній, взявши до рук кухонного ножа, почав погрожувати ОСОБА_10 та наказав, щоб останній вставав з його спального місця. ОСОБА_10 на зауваження ОСОБА_8 не відреагував та саме в цей момент у обвинуваченого виник умисел на позбавлення життя ОСОБА_10 з мотивів раптово виниклих неприязних стосунків.

У подальшому ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно та цілеспрямовано, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поряд з ОСОБА_10 , який лежав на спальному місці, тримаючи у правій руці кухонний ніж, з метою умисного вбивства останнього, наніс потерпілому не менше дванадцяти ударів в різні частини тіла, а саме: в шию, грудну клітину, живіт, поперек, чим спричинив ОСОБА_10 , згідно з висновком експерта №151 від 04 квітня 2014 року, тілесні ушкодження у вигляді: однотипних, хаотично розташованих колото-різаних і різаних ран з локалізацією в різних анатомічних областях тіла (передня і бокова поверхні шиї, передня і задня поверхні грудної клітини зліва, живота зліва, лівої поперечної області), пошкоджуючи шкіру, м`які тканини і судини шиї, проникаючі в грудну, черевну порожнину і зачеревний простір, з пошкодженням листків плеври, тканини лівої легені, серцевої сорочки, м`язів серця, черевнини, стінки шлунку та товстого кишківника, які утворились за життя потерпілого та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті останнього та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя як в момент заподіяння, так і в їх клінічному перебігу. Причиною смерті потерпілого є геморагічний шок внаслідок гострої крововтрати, розвиненої в результаті проникаючого поранення грудної клітини з пошкодженням серця. Після вчинення злочину ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник.

Вказані дії ОСОБА_8 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
В зміненій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції від 14 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що під час винесення вироку судом допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так суд, в порушення приписів ст. 94 КПК України при розгляді кримінального провадження допустив упереджене ставлення до оцінки доказів у справі порушуючи порядок їх розгляду. За правилами ст. 350 КПК України клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що виноситься ухвала, однак на протязі розгляду справи всі клопотання сторін, а особливо прокурора, розглядалися на місці, без видалення до нарадчої кімнати та не вносились до протоколу судового засідання.

Як вбачається з запису фіксації судового розгляду кримінального провадження технічними засобами в судовому засіданні 14 листопада 2014 року судом приймається ухвала на місці без виходу до нарадчої кімнати про відмову в задоволенні клопотання прокурора про оголошення показань свідка ОСОБА_12 , наданих нею при проведенні досудового слідства після того, як вона в судовому засіданні змінила свої показання. Судом не проаналізовано причину зміни вказаним свідком своїх показань та не вирішено питання про можливість відкриття кримінального провадження відносно ОСОБА_12 за дачу завідомо неправдивих показань або відносно посадових осіб міліції, які примушували її давати неправдиві показання. Крім того, замість застосування до свідка ОСОБА_12 за наявності підстав засобів захисту, під час зміни нею показань, головуючий в судовому засіданні, сприяючи свідку в зміні показань, обіцяв їй особистий захист від морального та фізичного тиску з боку працівників правоохоронних органів. Натомість, клопотання прокурора про допит свідка ОСОБА_12 в порядку відеоконференції з метою усунення тиску на неї з боку ОСОБА_8 , судом залишено без задоволення та розцінене як намагання сторони обвинувачення вплинути на вказаного свідка поза межами судового залу.

Крім того судом безпідставно відхилено клопотання прокурора про проведення судово-психологічної експертизи за матеріалами проведеного допиту підозрюваного ОСОБА_8 та проведення з ним слідчого експерименту в ході яких він визнавав себе винним у вчиненні вбивства, вказував дату вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_10 називаючи того « ОСОБА_13 », що знаряддя вбивства ніж викинув у річку Інгул поблизу теплотраси де в подальшому залученим спеціалістом водолазом був знайдений предмет схожий на ніж.

Також судом під необґрунтовані сумніви поставлено отриману інформацію під час допиту у судовому засіданні, з дотриманням вимог ч.9 ст. 352 КПК України, свідка зі зміненими анкетними даними та зовнішністю ОСОБА_14 якому ОСОБА_15 , прізвище якого свідку не відомо, розповів про обставини вчинення вбивства, що ніж, яким наніс потерпілому близько 12 ударів, викинув у річку, про що свідок по телефону повідомив знайомому працівнику міліції. Судом порушено вимоги ст. 7 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві». Так, оцінюючи показання свідка ОСОБА_14 та визнаючи їх недостовірними суд визнав те, що свідок відмовився повідомляти суду де відбулася зустріч з обвинуваченим, відмовився повідомляти анкетні данні, місце роботи знайомого працівника міліції, чи є він особою, яка конфіденційно співпрацює з органами внутрішніх справ. Поряд з цим, суд допустився помилки оцінюючи вказаний доказ окремо, як показання з чужих слів, керуючись положеннями ч.2 ст. 97 КПК України. Показання свідка ОСОБА_14 не мають викликати у суду жодних сумнівів і суд не мав права схиляти вказаного свідка до порушення вимог одного Закону для досягнення належного виконання приписів іншого Закону.

Безпідставним виправданням ОСОБА_8 за ч.1 ст. 115 КК України судом порушено принципи ст. 2 КПК України, якими визначено завдання кримінального провадження.

Поряд з цим, просить врахувати, що винесення як обвинувального так і виправдувального вироку суду на підставі наявності розумних і обґрунтованих сумнівів не відповідає вимогам законодавства та є грубим порушенням кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідача, провівши судове слідство в обсязі допиту ОСОБА_8 та дослідження матеріалів, які його характеризують, висновок прокурора, який вимоги зміненої апеляції підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити, ОСОБА_16 та його захисника ОСОБА_7 , які в дебатах, а ОСОБА_8 і в останньому слові просили апеляцію прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з таких підстав.

За переконанням сторони обвинувачення та згідно з наданими прокурором доказами вина ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, доводиться:

- протоколами огляду місця події та трупу від 21.02.2014 року, 22.02.2014 року, 22.04.2014 року, протоколом затримання підозрюваного ОСОБА_8 від 23.02.2014 року, протоколами огляду предметів, вилучених під час вказаних слідчих дій, які в подальшому визнані речовими доказами;

- висновками експертів, якими досліджено труп та речові докази у кримінальному провадженні;

- показаннями підозрюваного, протоколом слідчого експерименту за участю підозрюваного, показаннями потерпілої та свідків.

Дослідивши під час судового розгляду усі без виключення надані сторонами докази, оцінюючи вказані докази відповідно до положень ст.94 КПК України кожен окремо та у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення за ч.1 ст.115 КК України недоведене належними, допустимими та достовірними доказам, виходячи з таких мотивів.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України не визнав, та показав суду, що вбивства ОСОБА_10 не вчиняв та обставини вказаної події йому не відомі. Де він був в день вчинення вбивства він сказати не може, оскільки не знає, коли саме було вчинено вбивство та у висунутому обвинуваченні цього не вказано. Деякий час до затримання працівниками міліції він проживав у районі вулиці Тепличної в м. Кіровограді на пункті приймання металобрухту, де і працював. До цього він дійсно проживав у теплотрасі у м. Кіровограді, яка розташована вздовж річки Інгул в районі «Ковалівка», але вказані місце розташоване набагато далі від вул. Київської, ніж зазначено в обвинуваченні, яке не відповідає дійсності. В один із днів лютого, дату точно не пам`ятає, його з товаришами ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на пункті приймання металобрухту затримали працівники міліції, які протягом вечора у приміщенні Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області із застосуванням катування та психологічного тиску примусили зізнатися у вчиненні вбивства ОСОБА_10 , якого він не вчиняв, та сказали йому показання, які необхідно надавати. Далі під погрозою подальшого катування, побоюючись за своє здоров`я, після запрошення захисника він був вимушений під час початкових допитів та слідчого експерименту підтверджувати показання, які нав`язали йому оперативні працівники міліції, які обіцяли продовжити катування якщо змінить показання при захиснику. Лише після того, як його перевели до Кіровоградського СІЗО, де він почував себе в безпеці, він одразу надав вільні правдиві показання про те, що вбивства не вчиняв. Також враховуючи те, що він не має постійного місця проживання, оперативні працівники міліції обіцяли, що звільнять його з-під варти, коли знайдуть справжнього вбивцю.

У місці, де було виявлено труп ОСОБА_10 , про яке він дізнався, коли його вивезли працівники міліції на слідчий експеримент, ніхто не проживав, оскільки там були дуже гарячі труби, які прорвали у 2013 році, а тому там було парко, сиро і всі боялися, що вони можуть знову прорвати. Із потерпілим ОСОБА_10 він раніше не спілкувався та знайомим із ним не був.

Оцінюючи окремо вказаний доказ як показання, які згідно з ч.4 ст.95 КПК України безпосередньо сприйняті під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони стосуються предмету доказування, та допустимими. При цьому, суд врахував, що вказані показання не містять жодних відомостей, які б підтверджували обставини, вказані у висунутому обвинуваченні, а навпаки спростовують його в частині вказаного у ньому місця проживання ОСОБА_8 та вбивства в теплотрасі, яке не співпадає з повідомленим обвинуваченим суду, а також обставин виникнення конфлікту з ОСОБА_10 та вбивства останнього.
Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_19 показала, що з обвинуваченим ОСОБА_8 раніше не була знайома, а потерпілий ОСОБА_10 був її троюрідним братом, із яким у неї були гарні відносини. У зв`язку із тим, що ОСОБА_10 тривалий час зловживав алкоголем вони фактично не спілкувалися. Про смерть брата вона дізналася приблизно через місяць після виявлення його трупу від працівників міліції та у зв`язку із цим його похованням не займалася. Їй відомо, що брат мав свій будинок по АДРЕСА_2 , куди до нього часто приходили люди без постійного місця проживання, але про обставини вбивства ОСОБА_10 вона нічого не знає.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_20 у суді з обвинуваченим ОСОБА_8 вона раніше не була знайома, а потерпілий ОСОБА_10 був її сусідом з того часу, як вона придбала частину будинку АДРЕСА_3 , з яким вона перебувала в нормальних відносинах. ОСОБА_10 бувало зловживав алкогольними напоями, але завжди ночував вдома та про те, щоб він ночував в інших місцях, у тому числі теплотрасі, їй нічого не відомо. У потерпілого був конфлікт з сусідом ОСОБА_21 , який тривалий час через суд намагався відібрати в нього частину нерухомості та одного разу вона бачила як ОСОБА_22 бив ОСОБА_10 . При цьому загибель потерпілого вигідна ОСОБА_22 , оскільки на даний час будинком ОСОБА_10 ніхто не володіє. Також до потерпілого час від часу приходили особи без постійного місця проживання, але обвинуваченого ОСОБА_8 вона серед них не бачила. Востаннє вона бачила ОСОБА_10 за тиждень до того, як їй повідомили працівники міліції про його смерть.

Допитана свідок ОСОБА_23 показала суду, що була сусідкою ОСОБА_10 та проживала у кв. АДРЕСА_4 . З потерпілим вона перебувала в нормальних стосунках, а з обвинуваченим раніше не знайома. Про смерть ОСОБА_10 вона дізналася від працівників міліції, коли вони прийшли до неї та показали фотографію трупа потерпілого і вона його впізнала. Потерпілого може охарактеризувати як врівноважену та спокійну людину. Востаннє потерпілого вона бачила за півтора або два тижні як до неї прийшли працівники міліції, а обвинуваченого ОСОБА_8 в будинку потерпілого вона жодного разу не бачила.

Оцінюючи кожний вказаний доказ окремо як показання, які згідно з ч.4 ст.95 КПК України безпосередньо сприйняті під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони стосуються предмету доказування (доведення події злочину тощо), та допустимими. При цьому суд враховує, що показання потерпілої ОСОБА_19 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_23 не містять жодних відомостей, які б прямо або опосередковано підтверджували обставини, вказані у висунутому обвинуваченні. Навпаки, відомості повідомлені потерпілою та вказаними свідками вказують на те, що ОСОБА_10 міг зловживати алкогольними напоями, але мав власне житло, де завжди ночував, та саме до нього приводив осіб без постійного місця проживання, а не ночував у теплотрасі.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_24 показав, що обвинувачений ОСОБА_8 є його знайомим, який взимку 2014 року певний проміжок часу, точно який не пам`ятає, проживав поруч із ним у теплотрасі в районі «Ковалівки» біля річки Інгул у м. Кіровограді, оскільки вони не мали постійного місця проживання. Траплялися випадки, коли ОСОБА_8 не приходив ночувати. До них інколи приходила ночувати жінка без постійного місця проживання ОСОБА_25 , інші анкетні данні не відомі. Фотографію ОСОБА_10 він вперше побачив у міліції та стверджує, що останнього ніколи не бачив, потерпілий не приходив ночувати у теплотрасу до них і з даного приводу ОСОБА_8 ні з ким при ньому не конфліктував. Місце смерті потерпілого йому не відоме, але він точно стверджує, що воно не знаходилося поруч із місцем у теплотрасі, де ночував він і обвинувачений, оскільки там ніяких трупів не виявляли.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_26 він є особою без постійного місця проживання та разом із знайомим ОСОБА_8 взимку 2014 року проживав у теплотрасі в районі «Ковалівка» біля пішохідного залізного мосту через річку Інгул у м. Кіровограді. До ОСОБА_8 інколи ночувати приходила знайома ОСОБА_27 , з якою той спілкувався. Також він був знайомий із потерпілим ОСОБА_10 , але потерпілий у теплотрасах не мешкав, оскільки мав свій будинок. Йому відомо, що у ОСОБА_10 з приводу будинку були конфлікти із сусідами, але які саме, він не знає. Інколи ОСОБА_10 заходив в теплотрасу та вживав з ним алкогольні напої. Про смерть ОСОБА_10 він дізнався від працівників міліції та її обставини він не знає. Чи вживав алкогольні напої ОСОБА_8 з ОСОБА_10 та чи були вони знайомі взагалі, він не знає. У місці, де було виявлено труп ОСОБА_28 у теплотрасі, яка знаходиться ближче до автомобільного мосту на вул. Київській, ніхто не проживав, оскільки залізти і вилізти звідти було важко через люк, який знаходився на значній висоті від підлоги. Вказане місце знаходиться на значній відстані від місця в теплотрасі, де проживав він і ОСОБА_8 .

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_17 він був знайомий із ОСОБА_8 , оскільки вони разом займалися бродяжництвом, а також обвинувачений зимою 2014 року працював у його брата на пункті приймання металобрухту по вул. Тепличній у м. Кіровограді. У певний проміжок часу, коли саме він не пам`ятає, в один із вечорів його, ОСОБА_8 та інших осіб без постійного місця проживання працівники міліції забрали до приміщення Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області у зв`язку із вчиненням вбивства, де його побили. Наступного дня його відпустили, а ОСОБА_8 затримали. Раніше він був знайомий із потерпілим ОСОБА_10 , але останній не ночував у теплотрасі, оскільки мав власний будинок по АДРЕСА_3 . Також він був в гостях у ОСОБА_10 , де його із потерпілим побив сусід. Він ніколи не бачив, щоб ОСОБА_10 спілкувався з ОСОБА_8 та хто вбив ОСОБА_10 йому не відомо.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_29 показав, що працює вантажником на ринку «Босфор» в районі «Ковалівка» у м. Кіровограді. Взимку 2014 року він декілька разів бачив обвинуваченого ОСОБА_8 кілька разів в районі «Ковалівка» та знав, що останній не має постійного місця проживання. Він не пам`ятає в який саме день та час, але коли він йшов з роботи, до нього під`їхали працівники міліції і попросили стати свідком та підписати документи. Так як він перебував в стані алкогольного сп`яніння, то нічого не розпитував та підписав документи. Потерпілого ОСОБА_10 він ніколи не бачив та не знає будь-яких обставин його смерті. У теплотрасі він ніколи не жив та йому лише відомо, що вона знаходиться біля річки.

Оцінюючи кожний вказаний доказ окремо як показання, які згідно зі ч.4 ст.95 КПК України безпосередньо сприйняті під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження, та допустимими. При цьому, суд враховує, що показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_17 та ОСОБА_29 не містять жодних відомостей, які б прямо або опосередковано підтверджували будь-які обставини, вказані у висунутому обвинуваченні, оскільки вони невідомі свідкам, очевидцями події вони не були та не можуть підтвердити причетність до злочину ОСОБА_8 . Натомість відомості, повідомлені свідками ОСОБА_24 та ОСОБА_26 , спростовують твердження про те, що обвинувачений проживав у місці, де було вчинено злочин, а, як наслідок того, і твердження про те, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник внаслідок того, що ОСОБА_10 зайняв спальне місце обвинуваченого. Більше того показання свідка ОСОБА_30 , ОСОБА_17 спростовують припущення сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_10 міг ночувати у теплотрасах, оскільки той ніколи цього не робив і мав власне житло.
Згідно з показаннями свідка ОСОБА_31 судом встановлено, що він працює слюсарем в КП «Теплоенергетик» та наприкінці лютого 2014 року разом з колегою ОСОБА_32 проводив обхід теплотраси поруч з вул. Київською у м.Кіровограді, де почув неприємний запах. Про вказане він повідомив майстра ОСОБА_33 , який наказав шукати причину цього. Він заліз у саму теплотрасу, де присвітив ліхтариком та за декілька метрів від люку побачив кров та купу речей. Відгорнувши частину речей та матрац, він помітив там руку людини. Нічого надалі не чіпаючи вони з ОСОБА_32 викликали і дочекалися працівників міліції, а також майстра. Всередині теплотраси було чисто, лише в одному місці було накопичення матраців і різних речей. Скільки міг там пролежати труп він не знає. У тому місці, де виявили труп, вони ходили щодня, але запаху чути не було. Вихід через люк, який вів до теплотраси, на момент виявлення трупу був закритий бетонною кришкою. До приїзду працівників міліції труп ніхто не чіпав.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_34 пояснив обставини виявлення трупу в теплотрасі аналогічні обставинам, зазначеним свідком ОСОБА_35 .

Свідок ОСОБА_36 підтвердив перед судом раніше вказані обставини виявлення трупу в теплотрасі КП «Теплоенергетик» та вказав, що вилученням трупу звідти по приїзду займалися працівники міліції. Крім того ОСОБА_36 зазначив, що труп було виявлено на відстані близько 250м від мосту по вул. Київській, а особи без постійного місця проживання у теплотрасі мешкали ще далі на відстані близько 250м за пішохідним містком через річку Інгул.

Оцінюючи кожний вказаний доказ окремо як показання, які згідно з ч.4 ст.95 КПК України безпосередньо сприйняті під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження, та допустимими. При цьому, суд враховує, що показання свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_33 та ОСОБА_37 не містять жодних відомостей, які б прямо або опосередковано підтверджували винуватість та причетність ОСОБА_8 до вбивства потерпілого, і вони лише підтверджують факт виявлення трупу невстановленого чоловіка у теплотрасі в лютому 2014 року, зверху якого було багато речей та матрац.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала суду, що певний час у період виявлення трупу ОСОБА_10 мешкала у теплотрасі у м. Кіровограді поруч із річкою Інгул, оскільки не мала постійного місця проживання. Також у вказаному місці проживав обвинувачений ОСОБА_8 , з яким вона мала товариській стосунки. Інколи у вказане місце заходив ОСОБА_10 . Ніяких конфліктів між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 вона ніколи не бачила. Про обставини вбивства ОСОБА_10 вона дізналася від працівників міліції, які після виявлення його трупу примусили надати показання про те, що вбивство останнього нібито вчинив ОСОБА_8 . Такі показання вона надала під час досудового розслідування під загрозою того, що її «посадять», повторивши те, що перед цим їй розповіли працівники міліції, у тому числі працівник, який її допитував. Також їй погрожували працівники міліції, що її затримають перед тим, як привели в судове засідання, якщо вона не надасть показання проти ОСОБА_8 , але у суді вона каже правду.

Насправді про вбивство потерпілого їй нічого не відомо, при цьому вона не була присутня та хто його вбив, вона не знає. У місці теплотраси, де виявили його труп, про яке вона дізналася від працівників міліції, ніхто, у тому числі ОСОБА_8 не проживав, але чому, їй не відомо. Вказане місце розташоване на відстані до 1км від того місця де проживала вона та ОСОБА_8 . Вважає, що ОСОБА_8 не вчиняв вбивства потерпілого.

Оцінюючи вказаний доказ окремо як показання, які згідно з ч.4 ст.95 КПК України безпосередньо сприйняті під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження, та допустимими, які безпосередньо сприйняті судом. При цьому, суд враховує, що показання свідка ОСОБА_12 не містять жодних відомостей, які б прямо або опосередковано підтверджували винуватість та причетність ОСОБА_8 до вбивства потерпілого. Навпаки, відомості, повідомлені свідком, спростовують твердження про те, що обвинувачений проживав у місці, де було вчинено злочин.

Також, під час аналізу дослідженого у судовому засіданні відеозапису допиту свідка ОСОБА_12 та протоколу її допиту від 02.05.2014 року (т.1 а.п.219-220) як документу судом встановлено аналогічні порушення порядку проведення і оформлення слідчих дій, допущені органом досудового розслідування як і під час допиту підозрюваного ОСОБА_8 , які впливають на їх оцінку та окремо тягнуть за особою наслідком визнання недопустимим доказом протоколу допиту свідка ОСОБА_12 та додатку до нього відеозапису. Зокрема, встановлено, що у порушення раніше вказаних вимог ст.ст.105, 107, 290 КПК України відеозапис допиту свідка не долучено до протоколу та навіть матеріалів кримінального провадження, внаслідок чого сторону захисту не ознайомлено з ним, що підтверджується відповідним протоколом (т.1 а.п.262) та поясненнями сторони захисту в суді, згідно з яким обвинуваченому пред`являлися тільки матеріали кримінального провадження в 1 томі на 261 аркуші. Проте, відеозапис допиту свідка надано суду прокурором у судовому засіданні у конверті, який у порушення вимог ч.3 ст.105 КПК України не посвідчений підписом особи, яка проводила слідчу дію та виготовляла його. Наведені порушення є окремою підставою визнання відеозапису слідчої дії, який виготовлений з порушенням вимог КПК України та фактично прихований від сторони захисту, недопустимим доказом.

Окрім всього судом встановлено, що зміст протоколу допиту свідка ОСОБА_12 (т.1 а.п.219-220), який підписаний останньою, суттєво суперечить відеозапису слідчої дії, згідно з яким крім неї очевидцем вбивства потерпілого був чоловік на прізвисько « ОСОБА_38 », який також допомагав приховувати їй тіло загиблого. Наведені обставини у протоколі допиту взагалі не відображені. Як і не відображено те, що свідок самостійно на прохання працівника міліції не змогла назвати прізвище ОСОБА_39 , який вчиняв злочин.

Відповідно до ст.2 КПК України з метою захисту законних інтересів ОСОБА_8 , а також недопущення того, щоб невинна людина була засуджена, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що зміст показань свідка ОСОБА_12 викликає суттєві сумніви з приводу їх достовірності і не міг бути покладений в основу обвинувачень. Так, зазначений навіть під час досудового розслідування ОСОБА_12 механізм вбивства ( ОСОБА_15 наніс ножем близько 20 ударів в передню частину тулубу), суперечить об`єктивним даним і доказам, зокрема висновкам судово-медичної та судово-криміналістичної експертиз, згідно з якими не менше половини (6 ран) ОСОБА_10 було спричинено зі спини, а усього їх виявлено 12. Крім всього з переглянутого відеозапису встановлено, що свідок у власних показаннях плуталася, вказувала про те, що під час вбивства була тільки вона, а потім називала присутність і допомогу «Дрона», на пряме запитання не змогла повідомити прізвище ОСОБА_39 , який вчинив вбивство, та назвала його лише після того, як працівник поставив навідне запитання, в якому зазначив, що ОСОБА_15 є ОСОБА_40 . Вказані показання органом досудового розслідування не перевірялися, не проведено впізнання ОСОБА_39 , не з`ясовувалися протиріччя із показаннями ОСОБА_8 , наданими на початку досудового розслідування, не встановлено особу « ОСОБА_41 », а тому підстави довіряти їм були відсутні.

Окремо суд вважає зазначити, що показання ОСОБА_12 під час досудового розслідування визнаються недопустимими в силу вимог ч.4 ст.95 КПК України.
Допитаний у судовому засіданні з іншого приміщення з дотриманням вимог ч.9 ст.352 КПК України у зв`язку із вжиттям заходів безпеки свідок із зміненими анкетними даними та зовнішністю ОСОБА_14 показав, що у вечірній час взимку 2014 року, точний день не пам`ятає, у м. Кіровограді він випадково познайомився із особою на ім`я ОСОБА_15 , прізвище якого йому не відоме, який був подавлений і в стані алкогольного сп`яніння. Він спробував з`ясувати, що трапилося, та ОСОБА_15 відповів, що разом з іншим чоловіком вживав алкогольні напої в теплотрасі та відлучився на деякий час, а після повернення у них виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_15 ножем наніс 12 ударів потерпілому. Також ОСОБА_15 розповів, що ніж викинув у річку. Після почутого він зателефонував знайомому йому працівнику міліції та повідомив про те, що розповів йому ОСОБА_15 . З потерпілим ОСОБА_10 , як і з ОСОБА_42 , він раніше знайомий не був. ОСОБА_39 він може описати як чоловіка зростом близько 1м 70см з русим волоссям та інших ознак назвати не може, оскільки під час зустрічі та розмови на вулиці було темно. Під час досудового розслідування для впізнання ОСОБА_15 йому не пред`являвся, але у судовому засіданні він впізнає його як обвинуваченого ОСОБА_8 .

Водночас на запитання суду свідок ОСОБА_14 відмовився повідомляти суду анкетні дані знайомого працівника міліції, місце або район м. Кіровограда, де відбулася зустріч з обвинуваченим, а також чи є він особою, яка конфіденційно співпрацює з органами внутрішніх справ.

Оцінюючи вказаний доказ окремо як показання з чужих слів, суд керується положеннями ч.2 ст.97 КПК України, згідно з якими суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках. Тобто вказані показання у суду не мають викликати жодних сумнівів.

Проте, аналізуючи показання свідка ОСОБА_14 відповідно до положень п.3 ч.2 ст.97 КПК України, суд вважає, що з їх змісту неможливо встановити точні обставини надання свідку первинних пояснень ОСОБА_8 , оскільки свідок ОСОБА_14 відмовився повідомляти суду місце розмови із ОСОБА_8 . Водночас, враховуючи те, що ОСОБА_14 та ОСОБА_8 до зустрічі взагалі не були знайомі, зміст розмови, згідно з якою останній незнайомій людині зізнався у вбивстві, викликає обґрунтовані сумніви.

Більше того відповідно до п.4 ч.2 ст.97 КПК України суд, враховуючи відомості повідомлені ОСОБА_14 щодо факту надання первинних пояснень ОСОБА_42 , вимушений звернути увагу на непослідовність і нелогічність показань ОСОБА_14 , що спростовує їх достовірність і ставить під сумнів добросовісність сторони обвинувачення при їх отриманні. Так, безпосередньо допитаний у судовому засіданні ОСОБА_14 зазначив, що ОСОБА_39 , який зізнався йому у вбивстві, раніше не знав та його прізвище йому було не відоме, оскільки той його не назвав. Із зовнішніх прикмет ОСОБА_39 у зв`язку із темною порою доби він запам`ятав лише зріст та колір волосся, не змігши назвати суду інших будь-яких особливих ознак. Також, як вбачається із показань ОСОБА_14 , що підтверджується матеріалами кримінального провадження, із ним впізнання безпосередньо або за фотознімками особи ОСОБА_39 , який зізнався у вбивстві, не проводилося. Натомість із протоколу допиту вказаного свідка під час досудового розслідування вбачається, що про вчинення вбивства потерпілого йому розповів раніше відомий ОСОБА_8 (т.1 а.п.223).

Відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Таким чином, з показань наданих ОСОБА_14 в суді суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення залучено в якості свідка особу, якій ОСОБА_15 , анкетні відомості якого їй не відомі та якого вона не впізнавала, зізнався у вбивстві. Тобто свідка, який до проведення судового засідання і допиту не знав, що про вбивство йому повідомив саме ОСОБА_8 . Стосовно вказаного свідка ОСОБА_14 вжито заходи безпеки та лише під час судового засідання і допиту з іншого приміщення в присутності працівника міліції, яким вжито заходи безпеки, ОСОБА_14 впізнав обвинуваченого як ОСОБА_39 , який зізнався у вбивстві. Проте, свідок ОСОБА_14 під час допиту у судовому засіданні мав можливість бачити обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою до його впізнання. Крім того, від суду було приховано факт присутності оперативного працівника міліції під час впізнання свідком ОСОБА_14 з іншого приміщення ОСОБА_8 , який безпосередньо брав участь у впізнанні та на якого постійно озирався свідок (що підтверджується відеозаписом процесуальної дії). З наведеного суд вважає за неможливе вважати достовірними та допустимими результати впізнання у суді.

Крім цього, суд враховує те, що свідок ОСОБА_14 пояснив, що після розмови з ОСОБА_42 повідомив про це знайомого працівника міліції, але як вбачається із матеріалів кримінального провадження свідка було допитано 29.04.2014 року (т.1 а.п.223), тобто фактично більш, ніж через 2 місці після затримання ОСОБА_8 , що підтверджує нелогічність показань ОСОБА_14 .

Відповідно до ч.6 ст.97 КПК України показання з чужих слів не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті. Положеннями ч.7 вказаної статті передбачено, що у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Таким чином, суд вважає, що:

- обставини зустрічі із ОСОБА_8 , вказані свідком ОСОБА_14 , який незважаючи на вжиті заходи безпеки та утримання обвинуваченого під вартою відмовився повідомляти її деталі (місце, район та інше);

- відсутність між свідком та обвинуваченим раніше будь-яких стосунків (товариських чи то знайомих), які б сприяли веденню відвертих розмов;

- не проведення зі свідком впізнання особи ОСОБА_39 , яка повідомила йому про вбивство потерпілого (безпосередні показання свідка у суді та матеріали кримінального провадження), але залучення стороною обвинувачення вказаного свідка для доведення винуватості ОСОБА_8 ;

- нелогічність та непослідовність показань свідка ОСОБА_14 , про яку вказано раніше;

- відмова свідка ОСОБА_14 пояснити чи не є він особою, яка згідно з законодавством конфіденційно співпрацює з органами міліції, та відмова вказати знайомого працівника міліції, якому він повідомив про розмову з ОСОБА_42 ;

- відсутність будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт спілкування свідка із обвинуваченим, а також категоричне заперечення вказаного обвинуваченим ОСОБА_8 , - дають підстави зробити висновок, що показання свідка ОСОБА_14 з чужих слів за наявності низки обґрунтованих сумнівів в їх об`єктивності, неупередженості та правдивості, не можуть бути визнані допустимими та достовірними у розумінні вимог ч.2 ст.97 КПК України (тобто у виняткових випадках), а тому вони не беруться до уваги судом.

Оцінюючи показання допитаного у судовому засіданні за клопотанням сторони обвинувачення свідка ОСОБА_43 , який працює слідчим СВ Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області, суд керується положеннями ч.7 ст.97 КПК України, згідно з якими у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим стосовно пояснень осіб, наданих слідчому під час здійснення ним кримінального провадження.

Відтак показання ОСОБА_43 стосовно пояснень підозрюваного ОСОБА_8 , наданих йому під час здійснення ним вказаного кримінального провадження, згідно з прямою вимогою процесуального Закону визнаються судом недопустимим доказом і не беруться до уваги.

Водночас суд вважає за можливе покласти в основу вироку та прийняти до уваги як допустимий доказ показання свідка ОСОБА_43 в частині, яка стосується дотримання ним положень КПК України при здійсненні досудового розслідування, згідно з якими ОСОБА_44 підтвердив, що при проведенні слідчого експерименту з обвинуваченим під час з`ясування місця вбивства потерпілого у теплотрасі та місця викидання ним ножа, захисник ОСОБА_8 не знаходилася поруч із ним та не спускалася до теплотраси, тобто частина слідчої дії була проведена за відсутності захисника. Крім того, він підтверджує, що протокол проведення слідчого експерименту із ОСОБА_8 не був наданий для ознайомлення і підпису ОСОБА_8 , його захиснику та понятому ОСОБА_45 .

Дослідженням письмових, речових доказів та висновків експертів у кримінальному провадженні судом встановлено наступне.

Згідно з рапортом оперативного чергового Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області від 21.02.2014 року підтверджено надходження до працівників міліції повідомлення по телефону « 102» про виявлення трупу невідомого чоловіка біля водойми по вул. Київській (т.1 а.п.9).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 21.02.2014 року з фототаблицею на бетонному покритті, розміщеному між лісопосадкою та річкою Інгул зліва від вулиці Жовтневої Революції до вулиці Валентини Терешкової в м.Кіровограді біля проходу до каналу теплової мережі виявлено труп невідомого чоловіка, який знаходився в положенні лежачи на спині, з ознаками насильницької смерті. При цьому на одязі трупу зафіксовані накладення речовини бурого кольору, схожої на кров, та речовини сірого кольору, схожої на ґрунт. У ході огляду вилучено дактилокартку пальців рук трупу. Також встановлено, що на відстані 30см від голови трупу знаходиться відкритий люк каналу теплоелектроцентралі, а поруч кришка від люку з металевою основою залита бетоном (т.1 а.п.10-11).

Довідкою НДЕКЦ при УМВС України в Кіровоградській області від 24.02.2014 року №9/681 підтверджено, що відбитки пальців рук, отримані з трупу невстановленого чоловіка, вилучені при огляді місця події 21.02.2014 року, належать ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.п.26).

Згідно з протоколом огляду місця події від 21.02.2014 року з фототаблицею, раніше зазначений люк, розташований на відстані близько 250м від мосту на вул. Київській у м. Кіровограді. У прохідному каналі ТЕЦ, вхід до якого здійснюється через вказаний люк, на відстані 3м від люку виявлено низку речей, частина з яких забруднена речовиною бурого кольору, схожою на кров. У 5 метрах від вказаних речей виявлено дерев`яні нунчаки, кухонний ніж, а в 100 метрах в сторону вул. Київської за 5 метрів до наступного люку пару чоловічих черевиків, які вилучено. Також вилучено: шапку; виріз куртки з речовиною бурого кольору; виріз з підодіяльника з речовиною бурого кольору; зразок ґрунту з речовиною бурого кольору; виріз з куртки жовтого кольору з бурою речовиною; пару чоловічих черевиків, - які оглянуто та визнано речовими доказами у кримінальному провадженні (т.1 а.п.12-24).

Протоколом огляду трупу від 22.02.2014 року у приміщенні моргу Кіровоградського обласного бюро судово-медичних експертиз зафіксовано наявні на трупі тілесні ушкодження, а також вилучено з нього 2 светри, штани та нігтьові зрізи, які оглянуто та визнано речовими доказами у кримінальному провадженні (т.1 а.п.27-29).

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №151 від 04.04.2014 року на трупі ОСОБА_10 виявлено багаточисельні тілесні ушкодження у вигляді однотипних, хаотично розташованих колото-різаних і різаних ран, з локалізацією в різних анатомічних областях тіла (передня і бокова поверхні шиї, передня і задня поверхні грудної клітини зліва, живота зліва, лівої поперечної області), які ушкоджують шкіру, м`які тканини і судини шиї, проникаючі в грудну, черевну порожнину і зачеревний простір, з пошкодженням листків плеври, тканини лівої легені, серцевої сорочки, м`язів серця, черевнини, стінки шлунку та товстого кишківника, які утворились за життя потерпілого та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті останнього та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя як в момент заподіяння, так і в їх клінічному перебігу. Причиною смерті потерпілого є геморагічний шок внаслідок гострої крововтрати, розвиненої в результаті проникаючого поранення грудної клітини з пошкодженням серця.

Вказані тілесні ушкодження утворилися внаслідок не менше 12 травмуючих дій предмета плоскої форми, маючого колюче ріжучі властивості, індивідуальні особливості якого в пошкодженнях не відобразились.

При цьому в крові трупу ОСОБА_10 виявлений етиловий алкоголь у концентрації 4,34г/дм3, що стосовно живих осіб можна віднести до тяжкого ступеню алкогольного сп`яніння.

Також підтверджено те, що згідно з даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 від 24.02.2014 року, що одне з 12 тілесних ушкоджень на трупі в області передньої поверхні грудної клітини могло утворитися за обставин, вказаних підозрюваним, а данні про можливість утворення на трупі потерпілого інших одинадцяти ушкоджень за обставин, вказаних ОСОБА_8 , відсутні (т.1 а.п.141-150).

Висновками судово-медичної експертизи №46 від 19.03.2014 року встановлено, що у піднігтьовому вмісті з лівої руки трупу ОСОБА_10 знайдена кров людини, у якій за системою АВО виявлено тільки антиген А, що не виключає можливість її походження від загиблого та виключає її походження від ОСОБА_8 (т.1 а.п.89-91).

Висновками судово-медичної експертизи №147 від 04.04.2014 року встановлено, що на шапці, вилученій з теплотраси під час огляду місця події, є волосся людини. При його морфологічному дослідженні встановлено, що волосся схоже між собою і походить від однієї людини та за системою АВО не виключається можливість походження волосся з шапки від потерпілого ОСОБА_10 (т.1 а.п.67-69).

Висновками судово-медичних експертиз №146 від 04.04.2014 року та №151 від 28.03.2014 року встановлено, що на жакеті (светрі) ОСОБА_10 , в зразку ґрунту, на вирізці з жовтої куртки, на вирізці з чорної куртки, на вирізці з підодіяльника, які вилучені у ході раніше зазначених оглядів місця події, знайдена кров людини, яка за системою АВО може належати потерпілому ОСОБА_10 та не можна виключити в даних об`єктах домішку крові підозрюваного ОСОБА_8 , оскільки групи крові як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_8 містять супутній антиген Н (т.1 а.п.74-77, 96-98).

Оцінюючи кожний вказаний доказ окремо як документи, речові докази та висновки експертів, які безпосередньо досліджені під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження, та допустимими, але вони не доводять вини обвинуваченого у вчиненні злочину, а підтверджують лише саму подію злочину. При цьому суд враховує, що протоколи огляду місця події та рапорт від 21.02.2014 року, протокол огляду трупу від 22.02.2014 року, довідка НДЕКЦ при УМВС України в Кіровоградській області від 21.02.2014 року, висновки експерта №151 безпосередньо підтверджують факт вчинення вбивства ОСОБА_10 в лютому 2014 року, труп якого було виявлено у теплотрасі в місці, вказаному у висунутому обвинуваченні, але вони не містять жодних відомостей про осіб, у тому числі ОСОБА_8 , які вчинили вказаний злочин.

При цьому, висновки експертів №46 від 19.03.2014 року, №№146, 147 від 04.04.2014 та №151 від 28.03.2014 року підтверджують факт виявлення крові людини на речових доказах, вилучених у ході раніше зазначених оглядів, яка імовірно може належати потерпілому за груповою належністю, а на частині речових доказів (светрі ОСОБА_10 , куртках, підодіяльнику та інших речах) яка імовірно, крім потерпілого, може належати ще й ОСОБА_8 , оскільки групи крові обвинуваченого та потерпілого мають спільний супутній антиген Н. Відтак, виявлення на речах потерпілого та інших речах на місці виявлення трупу крові з антигеном, характерним для двох різних груп крові людини, навіть без визначення конкретної групи крові, за переконанням суду не може слугувати підставою висунення обвинувачення ОСОБА_8 , оскільки вказані висновки експертів є припущенням можливості вчинення вказаного злочину будь-якою особою, яка у крові має антиген Н, характерний для мільйонів мешканців України та тисяч жителів м. Кіровограда, а також припущенням, яке не виключає походження виявленої крові від самого потерпілого. Проте, будь-які генетичні експертизи у кримінальному провадженні не проводилися.

У ході проведення судово-медичних експертиз №150 від 25.03.2014 року та №54 від 20.03.2014 року висновками експертів підтверджено відсутність крові на вилучених під час раніше зазначених оглядів місць подій 21.02.2014 року черевиках та ножі (т.1 а.п.104-105, 126-127).

Відповідно до висновку судово-дактилоскопічної експертизи №91 від 06.03.2014 року на ножі, вилученому під час проведення огляду місця події 21.02.2014 року сліди пальців рук відсутні (т.1 а.п.113-115).

Оцінюючи кожний вказаний доказ окремо як речові докази та висновки експертів, які безпосередньо досліджені під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони підтверджують обставини, пов`язані із виявленням трупу ОСОБА_10 , та допустимими. Проте, висновки експертів №150 від 25.03.2014 року, №54 від 20.03.2014 року та №91 від 06.03.2014 року про відсутність крові на вилучених під час раніше зазначених оглядів місць подій 21.02.2014 року черевиках та ножі, а також слідів пальців рук на ножі, прямо чи непрямо не вказують жодним чином на осіб, які вчинили злочин, а тому суд визнає їх такими, що не можуть бути використаними для доведення винуватості саме ОСОБА_8 .
Згідно з протоколом затримання ОСОБА_8 23.02.2014 року затриманий працівниками міліції та під час затримання у нього в ході особистого обшуку вилучено джинси, які оглянуто та визнано речовим доказом (т.1 а.п.42-48).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №148 від 17.03.2014 року на джинсових штанах, вилучених при затриманні підозрюваного ОСОБА_8 , слідів крові не виявлено (т.1 а.п.82-83).

Оцінюючи кожний вказаний доказ окремо як документ, речовий доказ та висновок експерта, які безпосередньо досліджені під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження, та допустимими. При цьому суд враховує, що вказані докази мають бути використані на користь сторони захисту, оскільки підтверджують, що джинси, які носив обвинувачений у період вчинення вбивства ОСОБА_10 , не містять слідів крові потерпілого, незважаючи на те, що останній помер від гострої крововтрати, викликаної пораненням шиї та тулуба. Також суд враховує, що стороною обвинувачення не вилучено і не встановлено слідів крові на іншому одязі обвинуваченого. Таким чином вказані докази не містять жодних відомостей про причетність ОСОБА_8 до вбивства потерпілого, а навпаки мають бути враховані судом на спростування його вини.

Висновками судово-медичної експертизи №171 від 23.02.2014 року на тілі ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді саден на правій кисті (3), на 2 пальці правої кисті (1), біля основи 4 пальця лівої кисті (1), в тім`яній ділянці голови (1), які утворилися від травматичного контакту з тупим об`єктом, індивідуальні ознаки яких в пошкодженнях не відобразилися та які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, частина з яких утворилася за 3 доби до обстеження, а інша частина за 4-5 діб (т.1 а.п.63).

Аналізуючи вказаний висновок експерта, суд вважає його належним та допустимими. При цьому суд керується тим, що стороною обвинувачення не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на обставини отримання ОСОБА_8 виявлених ушкоджень, а також яке відношення вони мають до вбивства ОСОБА_10 , тобто вказаний доказ не може бути використаний на обґрунтування доведення обвинувачення.
Згідно з протоколом огляду місця події та актом виконання робіт по водолазному обстеженню від 22.04.2014 року на прибережній території річки Інгул на відстані близько 60 метрів від пішохідного металевого мосту, залученим спеціалістом водолазом шляхом занурення у воду був знайдений предмет схожий на ніж з ручкою білого кольору, який вилучений, оглянутий та визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні (т.1 а.п.189-194).

Висновком медико-криміналістичної експертизи №155 від 05 травня 2014 року встановлено, що на ділянці шкіри задньої поверхні грудної клітини зліва трупа ОСОБА_10 виявлені пошкодження у вигляді ран, які є результатом шістьох травмуючих дій плоского односторонньо гострого колючо-ріжучого предмету з найбільшою шириною поринулої частини клинка близько 31мм, обухом клинка П-подібної форми, який товщиною більше 1мм та з добре вираженими ребрами. Індивідуальні особливості травмуючого предмета в ранах не відобразилися. Таким чином рани на ділянці шкіри трупа ОСОБА_10 могли бути спричинені клинком ножа, вилученого при огляді місця події 22.04.2014 року, або іншим предметом з подібними конструктивними особливостями клинка (робочої частини) (т.1 а.п.199-217).

Оцінюючи кожний вказаний доказ окремо як документ, речовий доказ та висновок експерта, які безпосередньо досліджені під час судового засідання, суд вважає їх належними, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження, та допустимими. При цьому суд враховує, що висновком експерта №155 від 05 травня 2014 року підтверджено спричинення ОСОБА_10 шести поранень в області спини односторонньо гострим колюче-ріжучим предметом з найбільшою шириною поринулої частини клинка близько 31мм, обухом клинка П-подібної форми, який товщиною більше 1мм та з добре вираженими ребрами, тобто подію злочину. Водночас, суд враховує те, що будь-які індивідуальні особливості вказаного предмету, які б дали можливість його ідентифікувати, не встановлені. За вказаних обставин висновок експерта містить лише припущення щодо можливості спричинення ран звичайним кухонним ножем, який виявлено під час огляду місця події 22.04.2014 року, так і іншими подібними предметами або кухонними ножами. Більше того, суд враховує, що відсутність навіть будь-яких особливостей вказаного предмету, які б виокремлювали виявлений ніж з загальної кількості ножів з шириною клинка на рівні проникнення 31мм та обухом «П»-подібної товщиною більше 1мм з добре вираженими ребрами (що характерно для значної кількості кухонних ножів), ставить під розумний сумнів факт вбивства ОСОБА_10 саме цим ножем, а не іншим ножем. Крім того суд враховує, що стороною обвинувачення на вилученому ножі не встановлено будь-яких слідів крові чи інших біологічних матеріалів людини, а також не виявлено слідів пальців рук.

Також оцінюючи сам факт виявлення ножа у річці поруч із місцем проживання значної кількості осіб, які не мають житла, де певний час ночував обвинувачений взимку 2014 року, суд вважає, що наведене за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів факту використання вказаного ножа обвинуваченим, не може бути доказом вбивства, оскільки таке твердження є нічим необґрунтованим припущенням.

Більше того, ніж виявлено через 2 місяці після вчинення вбивства ОСОБА_10 . Протягом вказаного часу у органу досудового розслідування були відсутні будь-які перешкоди для виявлення вказаного ножа одразу після затримання ОСОБА_8 або після проведення слідчого експерименту з ним у лютому 2014 року, чого вчинено не було. Наведене місце, за наявності даних про можливе знаходження там ножа (виходячи із слідчого експерименту з ОСОБА_8 ), не охоронялося працівниками міліції і могло зазнати змін. Підтвердженням цього є те, що у цей час поруч із місцем виявлення ножа в теплотрасі знаходилася велика кількість людей без постійного місця проживання, які постійно змінювалися. Також туди приходили люди, які разом з ними зловживають алкогольними напоями. Відтак, суд вважає, що протокол огляду місця події від 22.04.2014 року та виявлений речовий доказ ніж, не можуть бути використані на підтвердження того, що саме цим ножем ОСОБА_8 вчинив вбивство ОСОБА_10 , після чого викинув його у річку, оскільки наявні розумні сумніви щодо потрапляння вказаного ножа до річки в результаті дій інших осіб протягом 2 місяців після вбивства або до цього.
Оцінюючи досліджений у судовому засіданні протокол допиту підозрюваного ОСОБА_8 від 23.02.2014 року (т.1 а.п.52-56), а також наданий суду прокурором додаток відеозапис цієї слідчої дії на диску, суд керується положеннями ч.2 ст.23, ч.4 ст.95 КПК України, згідно з якими суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому та посилатися на них. За вказаних обставин показання, зафіксовані у вказаному протоколі та додатках (стенограмі та відеозапису), визнаються судом недопустимим доказом.

Окрім вказаного, суд відповідно до вимог ч.1 ст.86 КПК України визнає протокол допиту підозрюваного з додатками як процесуальний документ недопустимим доказом, оскільки він складений з порушенням порядку, встановленого Кримінальним процесуальним Кодексом України.

Так, згідно з частинами 4-6 ст.104 КПК України перед підписанням протоколу учасникам процесуальної дії надається можливість ознайомитися із текстом протоколу. Протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні слідчої дії. Факт відмови особи від підписання протоколу та причини цього посвідчуються підписом її захисника, а у разі його відсутності понятих. Положеннями ст.105 КПК України визначено, що особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, зокрема, стенограма та відеозапис процесуальної дії. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також завірені підписами слідчого та інших осіб, які брали участь у виготовленні таких додатків.

Відповідно до ч.2 ст.106 КПК України визначено, що до складу слідчої дії входять також дії щодо належного упакування речей і документів та інші дії, що мають значення для перевірки результатів процесуальної дії.

Положеннями ч.3 ст.107 КПК України передбачено безальтернативний обов`язок сторони обвинувачення зберігати оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії у матеріалах кримінального провадження. Згідно з вимогами ч.ч.2-4, 12 ст.291 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана надати стороні захисту доступ до усіх матеріалів досудового розслідування та доказів з можливістю зробити їх копії або відобразити, а у разі невиконання вказаного обов`язку, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Судом встановлено, що протокол допиту підозрюваного ОСОБА_8 від 23.02.2014 року не підписаний його захисником ОСОБА_7 та спеціалістом, який брав участь у слідчій дії ОСОБА_46 , відомості про відмову від підписання протоколу цими особами відсутні, що вказує про порушення визначеного ст.104 КПК України порядку проведення слідчої дії і складання протоколу та відповідно до вимог ст.86 КПК України тягне за собою визнання його недопустимим доказом.

Окрім всього, судом встановлено, що у порушення попередньо вказаних вимог ст.ст.105, 107, 290 КПК України відеозапис допиту підозрюваного не долучено до протоколу та навіть матеріалів кримінального провадження, внаслідок чого сторону захисту не ознайомлено з ним, що підтверджується відповідним протоколом (т.1 а.п.262), згідно з яким обвинуваченому пред`являлися тільки матеріали кримінального провадження в 1 томі на 261 арк. Проте, відеозапис допиту підозрюваного надано суду прокурором у судовому засіданні 31.10.2014 року у запечатаному конверті, який у порушення вимог ч.3 ст.105 КПК України не посвідчений підписом слідчого, який проводив слідчу дію та виготовляв його. Наведені порушення є окремою підставою невизнання відеозапису слідчої дії, який виготовлений з порушенням вимог КПК України та фактично прихований від сторони захисту, допустимим доказом.
Оцінюючи досліджений у судовому засіданні протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 від 24.02.2014 року (т.1 а.п.128-130), а також наданий суду прокурором додаток відеозапис цієї слідчої дії на диску, суд вважає, що вони також не можуть бути визнані доказами внаслідок їх недопустимості та виходить із такого.

Частиною 1 ст.95 КПК України визначено, що показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Згідно з вимогами ст.240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та здійснюється шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Таким чином з врахуванням положень ч.2 ст.23, ч.4 ст.95 КПК України усі показання та пояснення, надані ОСОБА_8 слідчому під час слідчого експерименту, які суд не сприймав безпосередньо у судовому засіданні, визнаються недопустимим доказом.

Крім цього, суд керується положеннями ч.1 ст.52 КПК України, згідно з якими участь захисника у вказаному кримінальному провадженні є обов`язковою. Проте, із переглянутого відеозапису слідчого експерименту встановлено, що під час перевірки показань ОСОБА_8 у теплотрасі захисник присутня не була та до неї не спускалася, не могла чути, що каже підозрюваний, які запитання йому ставляться, надавати йому юридичну допомогу та сама ставити запитання. Крім того захисник знаходилася на значній відстані від підозрюваного і не могла забезпечити реалізацію вищезазначених прав наприкінці слідчої дії у місці, де ОСОБА_8 вказував як викинув ніж. Наведене вказує на істотне порушення права на захист ОСОБА_8 під час слідчого експерименту, що є окремою підставою визнання відомостей, встановлених під час слідчого експерименту, недопустимим доказом.

Поміж іншого судом встановлено аналогічні порушення порядку проведення і оформлення слідчих дій, допущені органом досудового розслідування як і під час допиту підозрюваного ОСОБА_8 , які впливають на їх оцінку та окремо тягнуть за особою наслідок визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту та додатку відеозапису. Зокрема, встановлено, що протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 не підписаний самим підозрюваним, його захисником ОСОБА_7 та понятим ОСОБА_47 , відомості про відмову від підписання протоколу цими особами відсутні, що вказує про порушення визначеного ст.104 КПК України порядку проведення слідчої дії і складання протоколу та відповідно до вимог ст.86 КПК України тягне за собою визнання його недопустимим доказом. Крім цього, у порушення попередньо вказаних вимог ст.ст.105, 107, 290 КПК України відеозапис слідчого експерименту не долучено до протоколу та навіть матеріалів кримінального провадження, внаслідок чого сторону захисту не ознайомлено з ним, що підтверджується відповідним протоколом (т.1 а.п.262), згідно з яким обвинуваченому пред`являлися тільки матеріали кримінального провадження в 1 томі на 261 арк. Проте, відеозапис слідчого експерименту надано суду прокурором у судовому засіданні у конверті, який у порушення вимог ч.3 ст.105 КПК України не посвідчений підписом слідчого, який проводив слідчу дію та виготовляв його. Наведені порушення є окремою підставою невизнання відеозапису слідчої дії, який виготовлений з порушенням вимог КПК України та фактично прихований від сторони захисту, недопустимим доказом.
Поміж іншого відповідно до ст.2 КПК України з метою захисту законних інтересів ОСОБА_8 , а також недопущення того, щоб невинна людина була засуджена, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що зміст показань підозрюваного, зафіксований у ході проведення допиту 23.02.2014 року та слідчого експерименту 24.02.2014 року, викликає суттєві сумніви з приводу їх достовірності і не міг бути покладений в основу обвинувачень. Зокрема, зазначені навіть під час досудового розслідування ОСОБА_8 механізм вбивства (наніс ножем один-два удари в передню частину тулубу), суперечать об`єктивним даним і доказам, зокрема висновкам судово-медичної та судово-криміналістичної експертиз, згідно з якими не менше половини (6 ран) ОСОБА_10 було спричинено зі спини, а усього їх виявлено 12.
Дослідженням документів, які характеризують особи ОСОБА_10 та ОСОБА_8 встановлено, що ОСОБА_10 мав місце проживання по АДРЕСА_2 , де характеризується позитивно, на обліках в лікарнях не перебував, вважався таким, що не має судимостей, знятий з військового обліку (т.1 а.п.151-155, 157, 159).

ОСОБА_8 за останнім місцем навчання характеризується негативно, на обліку у Кіровоградській обласній психіатричні лікарні не перебуває та відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №103 від 25.02.2014 року є осудним, згідно з висновком судово-наркологічної експертизи №166 від 27.03.2014 року страждає психічно-поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, постійне вживання, потребує лікування, яке йому не протипоказане (т.1 а.п.229-233, 235).

На думку колегії суддів, з врахуванням викладеного, при ухваленні вироку судом першої інстанції правильно не враховано в якості доказів та визнано недопустимими і недостовірними: показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_43 (в частині пояснень отриманих від ОСОБА_8 під час здійснення кримінального провадження); протоколи допиту підозрюваного ОСОБА_8 від 23.02.2014 року, проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 від 24.02.2014 року, допиту свідка ОСОБА_12 від 02.05.2014 року з додатками відеозаписами та показання вказаних осіб під час досудового розслідування.

Отже на думку колегії суддів суду першої інстанції, оцінивши відповідно до вимог ст.94 КПК України кожний доказ окремо, правильно дійшов висновку про те, що сукупність доказів, які згідно з раніше викладеним визнані достовірними, належними та допустимими, є недостатньою для доведення висунутого ОСОБА_8 обвинувачення. При цьому взаємозв`язок прийнятих до уваги доказів доводить перед судом лише подію злочину - факт вбивства ОСОБА_10 , тіло якого виявлено у теплотрасі, але жодним чином прямо чи непрямо не вказує на осіб, які вчинили його.

З прийнятих судом першої інстанції до уваги доказів вбачається, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення є припущенням, яке ґрунтується на тому, що останній певний період часу взимку 2014 року разом з іншими особами проживав у теплотрасі біля річки Інгул неподалік від місця виявлення трупу ОСОБА_10 .. При цьому у річці поруч із місцем групового проживання ОСОБА_8 та осіб, які не мають житла, через 2 місяці після вчинення злочину та затримання ОСОБА_8 виявлено кухонний ніж, який міг бути знаряддям злочину. Проте, знаряддям злочину також міг бути будь-який інший подібний ніж чи предмет, який має аналогічні властивості.

При цьому, суд першої інстанції врахував те, що показання підозрюваного ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 під час досудового розслідування, показання ОСОБА_14 , протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_8 визнані судом недопустимими та їх достовірність поставлена під розумний сумнів. Будь-які належні, допустимі та достовірні докази, які б підтверджували, що місце проживання ОСОБА_8 знаходилося у місці виявлення трупу, де відбувся конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у другій декаді лютого 2014 року, в ході якого обвинувачений наніс йому тілесні ушкодження, стороною обвинувачення не надані. Наведене свідчить про те, що висунуте обвинувачення та припущення про вчинення вбивства ОСОБА_8 не ґрунтується на досліджених доказах і викликає розумні сумніви.

Окрім цього, оцінюючи у сукупності між собою та з іншими доказами показання підозрюваного ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 під час досудового розслідування, показання свідка ОСОБА_14 у суді з точки зору достовірності, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що вони не узгоджуються між собою, містять різний виклад обставин злочину щодо кількості та локалізації нанесених ОСОБА_10 ударів ножем, наявність очевидців цього, не пояснюють отримані потерпілим ушкодження в області спини. Більше того ні свідок ОСОБА_12 під час досудового розслідування, ні свідок ОСОБА_14 у суді не змогли самостійно назвати прізвище ОСОБА_39 , який вчинив вбивство, а відповідне впізнання проведене не було. Таким чином за глибоким переконанням суду вказані показання крім того, що згідно з раніше викладеним є недопустимими, є ще й недостовірними.

Водночас на думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно врахував, що стороною обвинувачення точно не встановлено дня, коли було вчинено вбивство ОСОБА_10 та вказано, що злочин скоєний у другій декаді лютого 2014 року. Проте, з досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що при проведенні судово-медичних експертиз у кримінальному провадженні перед експертами питання щодо часу настання смерті потерпілого не ставилося. Під час судового розгляду суд був позбавлений можливості доручити проведення експертизи для вирішення вказаного питання і з`ясування більш точної дати вчинення злочину, оскільки відповідно до ст.332 КПК України відповідні клопотання сторонами не заявлялися. Відтак, доводи ОСОБА_48 згідно з якими він не може зазначити своє алібі внаслідок не конкретно висунутого обвинувачення заслуговують на увагу.

Більше того, з досліджених доказів суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що стороною обвинувачення із достовірністю не були встановлені час та обставини вбивства ОСОБА_10 , що було допущено внаслідок порушення вимог КПК України та залишення без уваги низки доказів, безпідставного надання переваги одних доказів над іншими та полягає у наступному.

Так, з показань свідків ОСОБА_31 та ОСОБА_33 встановлено, що ними у самій теплотрасі було виявлено труп чоловіка, який вони не чіпали і одразу викликали працівників міліції. Проте, місцезнаходження трупу, його положення та розташування працівниками міліції зафіксоване не було, оскільки з незрозумілих для суду причин при проведенні оглядів місця події 21.02.2014 року труп чоловіка був розташований зверху теплотраси. При цьому в який спосіб труп був переміщений і для чого, чому не було зафіксовано початкові відомості, згідно з наданими доказами суду не відомо. Вказаними діями фактично зруйновано та втрачено відомості, які можуть містити докази щодо обставин залишення трупу ОСОБА_10 особою, яка вчинила вбивство.

Також, з протоколів огляду місця події від 21.02.2014 року та огляду трупу встановлено, що на ньому відсутнє взуття. Натомість в ста метрах в сторону вул. Київської (фактично в сторону житла ОСОБА_10 ) від місця виявлення трупу в теплотрасі виявлено черевики. Проте, стороною обвинувачення не з`ясовувалося питання належності виявлених черевиків ОСОБА_10 та причини перебування його без взуття. Оскільки потерпілий проживав неподалік, а на дворі була зима, не з`ясовано як його тіло без взуття потрапило у теплотрасу, а якщо він ночував там та виявлені черевики належать йому, то чому він зняв взуття та пройшов 100 метрів. Наведене ставить під сумнів те, що ОСОБА_10 зайняв спальне місце у теплотрасі та з врахуванням виявлених на одязі ОСОБА_10 забруднень у вигляді ґрунту дає обґрунтовані підстави стверджувати про те, що його тіло переміщали (волокли) на значну відстань.

Жоден з досліджених у судовому засіданні доказів у кримінальному провадженні не містить відомостей щодо обставин отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень в області спини та ці обставини взагалі не з`ясовувалися під час досудового розслідування.

Після завершення досудового розслідування матеріали кримінального провадження слідчим за дорученням прокурора в 1 томі на 261 аркуші 08.05.2014 року пред`явлені стороні захисту, що підтверджується відповідним протоколом (т.1 а.п.262).

Під час судового розгляду вказані матеріали надані суду першої інстанції та їх дослідженням встановлено, що після 08.05.2014 року вони змінювалися, оскільки на аркуші №1 тому першого міститься витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, сформований 12.05.2014 року. Таким чином станом на 08.05.2014 року сторона захисту не могла ознайомитися з документом, який виготовлений 12.05.2014 року. Оскільки суд позбавлений можливості з`ясувати, що саме з наданих матеріалів зазнало змін після пред`явлення їх стороні захисту та долучення витягу від 12.05.2014 року, суд правильно дійшов висновку, що наведене порушує загальні правила законності та об`єктивності кримінального провадження, передбачені ст.9 КПК України, що вказує про порушення права на захист та має тлумачитись на користь обвинуваченого.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Нормами ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Положеннями ст.84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Кожен доказ, яким суд обґрунтовує своє рішення, має бути належним та допустимим.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції який, зважаючи на усе раніше викладене, правильно дійшов висновку, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення за ч.1 ст.115 КК України є припущенням, не знайшло свого підтвердження дослідженими під час судового розгляду доказами та не доведене стороною обвинувачення поза межами розумного сумніву, а тому на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України суд правильно ухвалив за цим обвинуваченням виправдувальний вирок у зв`язку із недоведеністю вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Доводи прокурора викладені в зміненій апеляційній скарзі, як підстави для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, є безпідставними, не обґрунтованими та повністю спростовуються матеріалами справи.

Так, прокурор посилається не те, що суд в порушення приписів ст. 94 КПК України при розгляді кримінального провадження допустив упереджене ставлення до оцінки доказів у справі порушуючи порядок їх розгляду, але конкретно не зазначає у чому виразилось упереджене ставлення суду до оцінки доказів та який саме порядок їх розгляду був порушений. За вказаних обставин вказані доводи прокурора є безпідставними.

Прокурор посилається на порушення судом вимог ст. 350 КПК України, оскільки на протязі розгляду справи всі клопотання сторін, а особливо прокурора, розглядалися на місці, без видалення до нарадчої кімнати та не вносились до протоколу судового засідання, однак конкретних прикладів про те, які саме клопотання не вносились до журналу судового засідання не зазначає, а тому колегія суддів вважає в цій частині вимоги апеляції прокурора не обґрунтованими та безпідставними.

Прокурор посилається на те, що в судовому засіданні судом приймається ухвала на місці без виходу до нарадчої кімнати про відмову в задоволенні клопотання прокурора про оголошення показань свідка ОСОБА_12 , наданих нею при проведенні досудового слідства після того, як вона в судовому засіданні змінила свої показання та безпідставно відхилено клопотання прокурора про проведення ОСОБА_8 судово-психологічної експертизи за матеріалами проведеного його допиту та проведення з ним слідчого експерименту. Вказане колегія суддів також вважає безпідставним та необґрунтованим. Так, під час судового засідання 14 листопада 2014 року, суд вирішуючи клопотання прокурора про оголошення показань свідка, заслухав думку всіх учасників процесу та ухвалив на місці про відмову в його задоволенні про що секретарем відображено в журналі судового засідання. Крім того вирішення клопотання про оголошення показань свідка саме у нарадчі кімнаті чинним КПК України не передбачено. Вирішуючи клопотання прокурора щодо призначення експертизи, суд також заслухав думку інших учасників судового провадження, видалився до нарадчої кімнати де і вирішив вказане клопотання з винесенням відповідної ухвали, в якій обґрунтовано мотивував відмову в задоволенні клопотання, що було відображено секретарем судового засідання в журналі судового засідання. Порядок розгляду судом вказаних клопотань не суперечить вимогам ст. 350, п.4 ст. 371 КПК України. ( т.3 а.с.70-76). За вказаних обставин доводи прокурора є не обґрунтованими та безпідставними.

Прокурор посилається в апеляції на те, що судом не проаналізовано причину зміни свідком ОСОБА_12 своїх показань.

Однак, як вбачається із матеріалів справи допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала суду, що певний час у період виявлення трупу ОСОБА_10 мешкала у теплотрасі у м. Кіровограді поруч із річкою Інгул, оскільки не мала постійного місця проживання. Також у вказаному місці проживав обвинувачений ОСОБА_8 , з яким вона мала товариській стосунки. Інколи у вказане місце заходив ОСОБА_10 . Ніяких конфліктів між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 вона ніколи не бачила. Про обставини вбивства ОСОБА_10 вона дізналася від працівників міліції, які після виявлення його трупу примусили надати показання про те, що вбивство останнього нібито вчинив ОСОБА_8 . Такі показання вона надала під час досудового розслідування під загрозою того, що її «посадять», повторивши те, що перед цим їй розповіли працівники міліції, у тому числі працівник, який її допитував. Також їй погрожували працівники міліції, що її затримають перед тим, як привели в судове засідання, якщо вона не надасть показання проти ОСОБА_8 , але у суді вона каже правду.

Насправді про вбивство потерпілого їй нічого не відомо, при цьому вона не була присутня та хто його вбив, вона не знає. У місці теплотраси, де виявили його труп, про яке вона дізналася від працівників міліції, ніхто, у тому числі ОСОБА_8 не проживав, але чому, їй не відомо. Вказане місце розташоване на відстані до 1км від того місця де проживала вона та ОСОБА_8 . Вважає, що ОСОБА_8 не вчиняв вбивства потерпілого.

Оцінюючи вказаний доказ окремо як показання, які згідно з ч.4 ст.95 КПК України безпосередньо сприйняті під час судового засідання, суд першої інстанції вважає їх належними, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження, та допустимими, які безпосередньо сприйняті судом. При цьому, суд врахував, що показання свідка ОСОБА_12 не містять жодних відомостей, які б прямо або опосередковано підтверджували винуватість та причетність ОСОБА_8 до вбивства потерпілого. Навпаки, відомості, повідомлені свідком, спростовують твердження про те, що обвинувачений проживав у місці, де було вчинено злочин.

Також, під час аналізу дослідженого у судовому засіданні відеозапису допиту свідка ОСОБА_12 та протоколу її допиту від 02.05.2014 року (т.1 а.п.219-220) як документу судом першої інстанції встановлено аналогічні порушення порядку проведення і оформлення слідчих дій, допущені органом досудового розслідування як і під час допиту підозрюваного ОСОБА_8 , які впливають на їх оцінку та окремо тягнуть за особою наслідком визнання недопустимим доказом протоколу допиту свідка ОСОБА_12 та додатку до нього відеозапису. Зокрема, встановлено, що у порушення раніше вказаних вимог ст.ст.105, 107, 290 КПК України відеозапис допиту свідка не долучено до протоколу та навіть матеріалів кримінального провадження, внаслідок чого сторону захисту не ознайомлено з ним, що підтверджується відповідним протоколом (т.1 а.п.262) та поясненнями сторони захисту в суді, згідно з яким обвинуваченому пред`являлися тільки матеріали кримінального провадження в 1 томі на 261 аркуші. Проте, відеозапис допиту свідка надано суду прокурором у судовому засіданні у конверті, який у порушення вимог ч.3 ст.105 КПК України не посвідчений підписом особи, яка проводила слідчу дію та виготовляла його. Наведені порушення є окремою підставою визнання відеозапису слідчої дії, який виготовлений з порушенням вимог КПК України та фактично прихований від сторони захисту, недопустимим доказом.

Окрім всього судом першої інстанції встановлено, що зміст протоколу допиту свідка ОСОБА_12 (т.1 а.п.219-220), який підписаний останньою, суттєво суперечить відеозапису слідчої дії, згідно з яким крім неї очевидцем вбивства потерпілого був чоловік на прізвисько « ОСОБА_38 », який також допомагав приховувати їй тіло загиблого. Наведені обставини у протоколі допиту взагалі не відображені. Як і не відображено те, що свідок самостійно на прохання працівника міліції не змогла назвати прізвище ОСОБА_39 , який вчиняв злочин. За вказаних обставин посилання прокурора на те, що судом не проаналізовано причину зміни свідком ОСОБА_12 своїх показань є не обґрунтованими.

Посилання прокурора на те, що судом не вирішено питання про можливість відкриття щодо свідка ОСОБА_12 кримінального провадження за дачу завідомо неправдивих показань або відносно посадових осіб міліції, які примушували її давати неправдиві показання, на думку колегії суддів також є не обґрунтованим, так як сам прокурор не позбавлений права такої можливості.

Прокурор посилається на те, що замість застосування до свідка ОСОБА_12 за наявності підстав засобів захисту, під час зміни нею показань, головуючий в судовому засіданні, сприяючи свідку в зміні показань, обіцяв їй особистий захист від морального та фізичного тиску з боку працівників правоохоронних органів. Натомість, клопотання прокурора про допит свідка ОСОБА_12 в порядку відеоконференції з метою усунення тиску на неї з боку ОСОБА_8 , судом залишено без задоволення та розцінене як намагання сторони обвинувачення вплинути на вказаного свідка поза межами судового залу, однак зазначене прокурором матеріалами справи не підтверджується, а сам факт не допиту свідка в режимі відеоконференції не є підставо для скасування вироку суду, оскільки даний свідок був допитаний в судовому засіданні.

Прокурор в апеляції також зазначає, що судом під необґрунтовані сумніви поставлено отриману інформацію під час допиту у судовому засіданні свідка зі зміненими анкетними даними та зовнішністю ОСОБА_14 якому ОСОБА_15 , прізвище якого свідку не відомо, розповів про обставини вчинення вбивства, що судом порушено вимоги ст. 7 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві», що суд допустився помилки оцінюючи вказаний доказ окремо, як показання з чужих слів, керуючись положеннями ч.2 ст. 97 КПК України. Показання свідка ОСОБА_14 не мають викликати у суду жодних сумнівів і суд не мав права схиляти вказаного свідка до порушення вимог одного Закону для досягнення належного виконання приписів іншого Закону. Однак посилання прокурора є не обґрунтованими та безпідставними за наступних підстав.

Так суд першої інстанції, аналізуючи показання свідка із зміненими анкетними даними та зовнішністю ОСОБА_14 , отриманні відповідно вимог ч.9 ст. 352 КПК України, та які детально викладені у вироку суду, дійшов до висновку, що:

- обставини зустрічі із ОСОБА_8 , вказані свідком ОСОБА_14 , який незважаючи на вжиті заходи безпеки та утримання обвинуваченого під вартою відмовився повідомляти її деталі (місце, район та інше);

- відсутність між свідком та обвинуваченим раніше будь-яких стосунків (товариських чи то знайомих), які б сприяли веденню відвертих розмов;

- не проведення зі свідком впізнання особи ОСОБА_39 , яка повідомила йому про вбивство потерпілого (безпосередні показання свідка у суді та матеріали кримінального провадження), але залучення стороною обвинувачення вказаного свідка для доведення винуватості ОСОБА_8 ;

- нелогічність та непослідовність показань свідка ОСОБА_14 , про яку вказано раніше;

- відмова свідка ОСОБА_14 пояснити чи не є він особою, яка згідно з законодавством конфіденційно співпрацює з органами міліції, та відмова вказати знайомого працівника міліції, якому він повідомив про розмову з ОСОБА_42 ;

- відсутність будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт спілкування свідка із обвинуваченим, а також категоричне заперечення вказаного обвинуваченим ОСОБА_8 .

Відповідно до ч.6 ст.97 КПК України показання з чужих слів не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті. Положеннями ч.7 вказаної статті передбачено, що у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Вказане, з чим погоджується також і колегія суддів, дали обґрунтовані підстави зробити суду першої інстанції висновок, що показання свідка ОСОБА_14 з чужих слів за наявності низки обґрунтованих сумнівів в їх об`єктивності, неупередженості та правдивості, не можуть бути визнані допустимими та достовірними у розумінні вимог ч.2 ст.97 КПК України (тобто у виняткових випадках), а тому вони не і не були взяті до уваги судом першої інстанції.

За вказаних вище обставин також є необґрунтованим посилання прокурора в апеляції на те, що безпідставним виправданням ОСОБА_8 за ч.1 ст. 115 КК України судом порушено принципи ст. 2 КПК України, якими визначено завдання кримінального провадження та, що винесення як обвинувального так і виправдувального вироку суду на підставі наявності розумних і обґрунтованих сумнівів не відповідає вимогам законодавства та є грубим порушенням кримінального процесуального закону.

Будь-яких не перевірених судом першої інстанції обставин в апеляціях не наведено, а тому колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Змінену апеляційну скаргу прокурора прокуратури м. Кіровограда залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2014 року щодо ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченим в той самий строк з моменту отримання її копії.

Суддя - підпис
Згідно з оригіналом
Суддя апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2