АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №11-314-2007 р . Головуюча
у 1 -й інстанції: Селіванова О.О.,
Категорія: ст. 187 ч. 1 КК України Доповідач
апел.інст.:Тимошевський В.П.,
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах

апеляційного
суду Миколаївської області

у
складі:

головуючої Погорєлової
Г.М.,

суддів Маркової
Т.О., Тимошевського
В.П.,

за участю прокурора БагіровоїВ.А.,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2

24 квітня 2007 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві кримінальну справу за апеляціями засудженого ОСОБА_1, та в його
інтересах захисника ОСОБА_3, на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва
від 27 лютого 2007 року, яким,

ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженець с. Зірне Березнівского
району Рівненської області, українець, громадянин України, з
середньою-спеціальною освітою, працюючий каменярем в ТОВ «Рокс»,проживаючий
АДРЕСА_1,не судимий,

-засуджений за ч.1 ст.187 КК України з застосуванням ст. 69 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на 2 роки.

Згідно вироку, ОСОБА_1 визнаний винним в тому, що 02.06. 2006року
реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння чужим майном, наздогнав на розі
вулиць Гагаріна і вул. Одеська в м. Миколаєві, ззаду ОСОБА_4 , вхопив її за
волосся, повалив на землю. В зв'язку з тим, що потерпіла намагалася вчинити опір нападнику, останній наніс їй

2

декілька ударів ногою в область тулуба і голови,
спричинивши при цьому легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад
здоров'я, тобто застосував насилля, небезпечне для життя чи здоров'я
потерпілої, вимагав від ОСОБА_4, передати йому, належний їй мобільний телефон.
Побоюючись подальшого застосування у відношенні неї насилля, ОСОБА_4, передала
ОСОБА_1, мобільний телефон «Нокіа 1100» вартістю 300грн., зі стартовим пакетом
«Ді Джус» вартістю 25 грн., потім став виривати з вух потерпілої золоті сережки
, вартістю 250грн. В зв'язку з причиненим сильним болем, ОСОБА_4, сама зняла
серги і передала їх ОСОБА_1, крім того , на його вимогу, вона передала йому 2
золоті каблучки вартістю 250 грн. і 700грн., часи наручні вартістю 200 грн.,
Заволодівши майном потерпілої на загальну суму 1725 грн., ОСОБА_1 , з місця
злочину скрився.

Засуджений ОСОБА_1, в апеляції, не оспорюючи вчиненого злочину і
кваліфікацію його дій судом, просить вирок змінити, пом'якшити покарання,
обрати покарання не пов'язане з позбавлення волі. На думку засудженого, суд,
при призначенні покарання, не врахував його щире каяття, з'явлення в міліцію
без примусу, допомогу досудовому слідству, щире каяття та негативне відношення
до вчиненого, що він раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину.
Разом з тим, засуджений оспорює висновок судово-медичної експертизи від 27
грудня 2006 року , про наявність у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, які на думку
ОСОБА_1 не можуть вважатися як небезпечні для життя.

Захисник ОСОБА_3 в апеляції, в інтересах засудженого, не оспорюючи
вчиненого ОСОБА_1 злочину і кваліфікації його дій судом, посилаючись на
аналогічні доводи викладені в попередній апеляції, просить вирок змінити, і
пом'якшити покарання ОСОБА_1 З застосуванням ст. 75 КК України, звільнити його
від відбування покарання з випробуванням, тобто обрати покарання без
позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 та захисника
ОСОБА_2, які підтримали апеляції, просили змінити вирок та пом'якшити
покарання, згідно ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_1, від відбування
покарання з випробуванням, думку прокурора Багірової В.А., про залишення вироку
без зміни, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляцій, колегія
суддів вважає, що апеляції не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні ним зазначеного у
вироку злочину за обставин встановлених судом відпові дають фактичним
обставинам справи і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та
викладеними у вироку доказами.

Кваліфікація дій ОСОБА_1 за ч.1 ст.187 КК України як
напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним

3

для життя чи здоров'я особи, яка зазнала нападу є
правильною і в апеляціях не оспорюється.

За змістом ч.2 ст. 65 КК України, особі яка вчинила
злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення
та попередження нових злочинів.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в абзаці 2 п.1
постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 №7 зі змінами,
внесеними постановою Пленуму від 10 грудня 2004 року №18 «Про практику
призначення судами кримінального покарання», при обранні покарання у кожному
конкретному випадку суд зобов'язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого
злочину, дані про особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують
покарання.

Як видно з матеріалів справи і вироку, при призначенню ОСОБА_1 покарання
суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією
злочинів за ст. 12 КК України відноситься до тяжких, дані про особу винного, те
що він раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, позитивно
характеризується за місцем проживання і роботи.

Суд першої інстанції, з врахуванням обставин які
пом'якшують покарання ОСОБА_1, а саме, щирого каяття, повного добровільного
відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, які визнано такими, що істотно
знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, умотивувавши своє рішення,
правильно призначив основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в
санкції статті Особливої частини цього Кодексу, згідно ч. 1 ст. 69 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд при призначенні покарання ОСОБА_1, належно
врахував обставини які пом'якшують покарання винного, його щире каяття, повне
відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, наявність на утриманні ОСОБА_1
малолітньої дитини, та дійшов вірного висновку, що виправлення і перевиховання
винного неможливо без відбування покарання.

Призначене покарання засудженому, повною мірою відповідає ступеню тяжкості
вчиненого злочину, а тому, підстав для подальшого пом'якшення призначеного
судом покарання ОСОБА_1, колегія суддів не знаходить.

Що стосується доводів засудженого який оспорює висновок судово-медичної
експертизи від 27 грудня 2006 року, про наявність у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень,
які на думку ОСОБА_1 не можуть вважатися як небезпечні для життя, то вони не
підлягають розгляду в зв'язку з наступним.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що прокурор Хрущова І.А., яка
брала участь в розгляді справи, заявила клопотання в зв'язку з повним визнанням
підсудним своєї вини, про можливість визначення обсягу доказів, що підлягають
дослідженню, та порядку їх дослідження відповідно з вимогами ст. 299 КПК
України. Суд роз'яснив учасникам судового розгляду, чи правильно розуміють
підсудний і інші учасники

4

судового розгляду
зміст цих обставин, а також роз'яснив їм, що у такому випадку вони будуть
позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи та розмір цивільного
позову у апеляційному порядку. Підсудний, суть ст.299 КПК України розуміє
правильно, визнає вину, від дослідження доказів відмовляється добровільно.
Потерпіла, прокурор, захисник суть ст. 299 КПК України розуміють правильно.

Згідно ч.1 ст. 365 КПК України, висновки суду першої інстанції щодо
фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких відповідно до
вимог частини першої статті 299 і статті 301-1 КПК України докази не
досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються.

Керуючись
ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляції засудженого ОСОБА_1 і захисника ОСОБА_3, залишити без задоволення,
а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2007 року у
відношенні ОСОБА_1, залишити без зміни.