Справа № 206/326/15-к
Провадження № 1-кп/206/50/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"27" квітня 2015 р. м.Дніпропетровськ
Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську матеріали кримінального провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000190 від 15.04.2013 року за обвинуваченням -
ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, громадянина України, освіта вища, не одружений, працючого водiєм-механiком ТОВ «Глобус Плюс» зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_3
захисника-адвоката ОСОБА_6 , ОСОБА_7 потерпілої ОСОБА_8 потерпілого ОСОБА_9 представника потерпілого ОСОБА_10 представника цивiльного вiдповiдача: ОСОБА_11
ВСТАНОВИВ:
Органом досудового слідства ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 15.04.2013 року, приблизно о 15 годині 35 хвилин він, керуючи технічно справним автомобілем «Тойота Ленд Крузер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_12 , рухався по проїжджій частині вул. Маршала Маліновського у м. Дніпропетровську з боку Мерефо-Херсонського мос ту в напрямку проспекту ім. Газети «Правда» зі швидкістю приблизно 75 км/год.

Під час руху по вул. Маршала Маліновського м. Дніпропетровська ОСОБА_3 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, виявивши на своїй смузі руху автомобіль «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що перебував під керуванням ОСОБА_13 , не прийняв заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та продовжив рух, внаслідок чого в районі будинку № 66-А здійснив зіткнення передньою частиною свого автомобіля із задньою частиною автомобіля «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 , який здійснював маневр розвороту ліворуч та знаходився на смузі руху автомобіля «Тойота Ленд Крузер», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Своїми діями водій ОСОБА_13 грубо порушив вимоги п. 1.3., 1.5, 1.7, 2.3, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, якими передбачено, що:

п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 1.7 «Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»;

п. 2.3 « Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

10.4. «Перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою».

Порушення п.п. 10.1, 10.4 Правил Дорожнього руху України водієм ОСОБА_13 перебуває в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди - зіткненням автомобіля «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_2 з автомобілем «Тойота Ленд Крузер», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Своїми діями водій ОСОБА_3 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 1.7, 2.3, 12.3, Правил дорожнього руху України, якими передбачено, що:

п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 1.7 «Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»;

п. 2.3 « Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»

Порушення п. 12.3 Правил Дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 перебуває в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди - зіткненням з автомобілем «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 .

Внаслідок дорожньо-транспортної події водій ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: численних термічних опіків II - IV ступеня із загальною площею опікових ран більше 90%, які ускладнилися опіковим шоком, що підтверджується прижиттєвістю опіків м`яких тканин тіла, які вціліли, наявністю ознак, які вказують на прижиттєве перебування потерпілого у вогнищі пожежі - кіптява у просвітку гортані, трахеї та бронхів, прижиттєві опіки слизової дихальних шляхів карбокигемоглобін у крові в кількості 21%, а також морфологічними ознаками шокової реакції організму вогнищеві крововиливи у товщі сосочкових м`язів серця (плями Мінакова), групи клітин з пінявістю у паренхімі печінки, деліпідізація клітин клубкової зони кори наднирників.

Виявленні тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як такі, що призвели до настання смерті ОСОБА_13 , що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 685М15-Е від 15.05.2013 року.

На думку сторони обвинувачення ОСОБА_3 вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.
В судовому засіданні обвинувачений не визнав себе винним та пояснив, що 15.04.2013 р. близько 15-30 годин він керуючи автомобілем «Тойота Ленд Крузер», р/н НОМЕР_1 рухався по вул. М. Маліновського з боку Мерефо-Херсонського мосту в напрямку проспекту ім. Газети «Правда» зі швидкістю приблизно 75 км/год в крайній лівій смузі руху. Напрямки руху на цій ділянці руху розділені подвійною суцільною лінією дорожньої розмітки. В смузі руху обвинуваченого перешкод не було, з права від автомобіля «Тойота Лен Крузер» знаходився автомобіль ВАЗ білого кольору, який рухався з трохи меншою швидкістю, так як обвинувачений його випереджав. Коли автомобіль під керуванням обвинуваченого порівнявся з автомобілем ВАЗ, то він побачив, фактично за два метри від свого автомобілю, автомобіль «ЗАЗ 110307», який рухався з невеликою швидкістю і мав намір перетнути подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки з метою розвороту. Обвинувачений злякався та прийняв заходів до екстреного гальмування, а перед самим зіткненням вивернув кермо праворуч, намагаючись уникнути зіткнення, однак йому це не вдалось і лівий бік його автомобіля вдарив автомобіль «ЗАЗ 110307» внаслідок чого останній виїхав на зустрічну смугу руху і загорівся. З моменту виявлення перешкоди для руху до моменту зіткнення пройшло не більше 2-3 секунд і обвинувачений не мав часу для ефективного застосування гальмування та уникнення ДТП. П`ятисекундний часовий проміжок між виявленням для нього не безпеки і зіткненням встановив слідчий і обвинувачений вважає, що він не відповідає дійсності, так як цей час складає 2-3 с. Після ДТП були викликані працівники міліції, які проводили огляд місця події. Також обвинувачений бачив як працівники міліції забрали у водія автомобіля ДАФ, який був свідком події, відеореєстратор. При цьому карту пам`яті з нього не витягували, відеореєстратор не упаковували в пакет та не описували. Обвинувачений вважає, що запис ДТП, наданий суду стороною обвинувачення враховувати не можна, так як запис надано на флеш-карті синього кольору в той час як свідки зазначають, що флеш-карта була чорного кольору.

Заслухавши сторони кримінального провадження, потерпілих та їх представника, дослідивши докази надані сторонами кримінального провадження і потерпілими, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено наявності складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в діях обвинуваченого ОСОБА_3 , а отже він підлягає виправданню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт, що 15.04.2013 року, приблизно о 15 годині 35 хвилин в районі будинку АДРЕСА_3 автомобіль «Тойота Ленд Крузер», р/н НОМЕР_1 , під керуванням обвинуваченого, рухаючись у крайній лівій смузі для руху, з боку Мерефо-Херсонського мосту в напрямку проспекту ім. Газети «Правда» зі швидкістю приблизно 75 км/год. допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110307», р/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 , який здійснював маневр розвороту ліворуч та знаходився на смузі руху автомобіля «Тойота Ленд Крузер», внаслідок чого автомобіль «ЗАЗ 110307», р/н НОМЕР_2 виїхав на зустрічну смугу руху, загорівся та зіткнувся з автомобілем ДАФ р/н НОМЕР_3 . Водій автомобіля «ЗАЗ 110307», р/н НОМЕР_2 загинув.

Вказані обставини об`єктивно підтверджуються показаннями обвинуваченого, описаними вище та іншими доказами, а саме.

Показаннями свідка ОСОБА_14 допитаного в судовому засіданні, який пояснив, що він працює водієм і здійснює перевозки вантажу на автомобілі ДАФ р/н НОМЕР_3 . 15.04.2013 р. в другій половині дня він знаходився в припаркованому на узбіччі на вул. Маршала Маліновського в м.Дніпропетровську вантажному автомобілі ДАФ р/н НОМЕР_3 , займаючись оформленням документів. Він почув звук сильного удару, підняв очі і побачив автомобіль який їхав на нього, а за ним «бігло» полум`я. Цей автомобіль, як потім з`ясувалось марки ЗАЗ, зіткнувся з автомобілем ДАФ р/н НОМЕР_3 і загорівся. З метою захисту свого автомобілю від вогню свідок заднім ходом від`їхав на 15 метрів від місця зіткнення, вийшов з автомобіля та побачив, що нічим допомогти не зможе, так як ЗАЗ горів.

З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події від 15.04.2013 р. вбачається, що учасниками дорожньо-транспортної події являються: автомобіль «Тойота Ленд Крузер», р/н НОМЕР_1 з пошкодженою передньою частиною, переважно лівою; автомобіль ДАФ р/н НОМЕР_3 з пошкодження передньої лівої нижньої частини (бампер), лівої передньої фари та лівої двері; та автомобіль «ЗАЗ 110307», р/н НОМЕР_2 з пошкодженою задньою частиною, деформацією всього кузова, відсутністю оптики і вікон в якому виявлено обгорілий труп людини.

Обстановка місця події, описана в протоколі огляду, та обставини події описані в судовому засіданні свідком ОСОБА_14 і обвинуваченим підтверджуються схемою до протоколу огляду з якої вбачається місце розташування автомобілів після ДТП, наявність і місце розташування слідів ковзання, місце зіткнення, а також фототаблицею з якої вбачається, що автомобіль «ЗАЗ 110307», р/н НОМЕР_2 знаходиться у згорілому стані.

Факт смерті ОСОБА_13 внаслідок даної дорожньо-транспортної події підтверджений актом судово-медичного дослідження № 685, висновком експерта № 685/1115е від 15.05.2013 р. згідно якого у водія ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: численних термічних опіків II - IV ступеня із загальною площею опікових ран більше 90%, які ускладнилися опіковим шоком, що підтверджується прижиттєвістю опіків м`яких тканин тіла, які вціліли, наявністю ознак, які вказують на прижиттєве перебування потерпілого у вогнищі пожежі - кіптява у просвітку гортані, трахеї та бронхів, прижиттєві опіки слизової дихальних шляхів карбокигемоглобін у крові в кількості 21%, а також морфологічними ознаками шокової реакції організму вогнищеві крововиливи у товщі сосочкових м`язів серця (плями Мінакова), групи клітин з пінявістю у паренхімі печінки, деліпідізація клітин клубкової зони кори наднирників. Тілесні ушкодження у вигляді термічних опіків тіла відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як такі, що призвели до настання смерті ОСОБА_13 .

З суб`єктивної сторони злочин передбачений ч. 2 ст. 286 КК України характеризується необережною формою вини, яка складається з наявністю у винної особи прямого умислу або злочинної недбалості до порушень правил дорожнього руху та необережності до наслідків порушення цих правил. Для наявності суб`єктивної сторони в діях ОСОБА_3 необхідно встановити факт порушення ним правил дорожнього руху та причинний зв`язок між такими порушеннями і наслідками.

Стороною обвинувачення зазначено, що ОСОБА_3 порушив вимоги п. 12.3, Правил дорожнього руху України згідно якого «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди» внаслідок чого сталось зіткнення автомобіля «Тойота Ленд Крузер», р/н НОМЕР_1 з автомобілем «ЗАЗ 110307», р/н НОМЕР_2 .

В обґрунтування доказу вини ОСОБА_3 стороною обвинувачення покладено висновок комплексної судової експертизи відео -, звукозапису, фототехнічної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №4175/4176/4177/6717 від 18.06.2014 р. в ході якого було досліджено відео-, звукозапис з карти пам`яті, наданої експертам органом досудового слідства на якій мається відео-, звукозапис запис дорожньо-транспортної події, що розглядається в даному кримінальному провадженні.

Згідно вказаного висновку, виходячи з наданого на дослідження відеозапису, з моменту початку зміни напрямку руху ліворуч автомобіля «ЗАЗ 110307», р/н НОМЕР_2 відносно свого напрямку руху до моменту зіткнення цього автомобіля з автомобілем «Тойота Ленд Крузер», р/н НОМЕР_1 пройшов час 5 с., а з моменту коли передня частина автомобіля «Тойота Ленд Крузер», р/н НОМЕР_1 вже знаходилась дещо попереду передньої частини автомобіля ВАЗ, який рухався з ним у попутному напрямку по сусідній смузі руху, а автомобіль «ЗАЗ 110307» в цей час знаходився в стадії маневру розвороту ліворуч, до моменту зіткнення складає 4,3 с.

Також експертами встановлено, що:

· виходячи із загальної довжини слідів юзу автомобіля «Тойота Ленд Крузер» швидкість його руху перед зіткненням складала 65,6 км/год.;
· зупиночний шлях автомобіля «Тойота Ленд Крузер» при швидкості руху 60 км/год. складає 45,5 м., при швидкості руху 75 км/год. - 63,2 м., а при швидкості руху 65,6 км/год. 51,8 м.;
· час, який необхідний на зупинку шляхом екстреного гальмування автомобіля «Тойота Ленд Крузер» при швидкості руху 60 км/год. складає 3,9 с., при швидкості руху 75 км/год 4,5 с., при швидкості руху 65,6 км/год. 4,2 с.
На підставі вищевказаних даних експертами встановлено, що виходячи з часу 5 с., який пройшов з моменту початку зміни напрямку руху ліворуч автомобіля «ЗАЗ 110307», р/н НОМЕР_2 відносно свого напрямку руху до моменту зіткнення цього автомобіля з автомобілем «Тойота Ленд Крузер», водій ОСОБА_3 при обраній швидкості руху 75 км/год. мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110307» шляхом застосування екстреного гальмування, тобто шляхом виконання ним вимог п. 12.3. ПДР для чого у нього не було перешкод технічного характеру, а тому дії водія ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 12.3. ПДР та, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Також, на підставі вищевказаних даних експертами встановлено, що виходячи з часу 4,3 с., з моменту коли передня частина автомобіля «Тойота Ленд Крузер» вже знаходилась дещо попереду передньої частини автомобіля ВАЗ, який рухався з ним у попутному напрямку по сусідній (правій) смузі руху, тобто коли оглядовість водію ОСОБА_3 не могла бути та не була обмежена, при цьому автомобіль «ЗАЗ 110307» вже знаходився в процесі маневру розвороту ліворуч, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Тойота Ленд Крузер» ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання ним вимог п. 12.3., 12.4. ПДР для чого у нього не було перешкод технічного характеру, а тому дії водія ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 12.3. 12.4 ПДР та, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Інші данні, викладені у висновку експерта суд у вироку не наводить, так як вони виходять за межі висунутого обвинувачення.

Будучи допитаними в судовому засіданні експерти ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 свої висновки підтвердили та пояснили, що відеозапис, наданий на експертизу, являється єдиним джерелом, з якого експертами були отримані данні про те, що з моменту початку зміни напрямку руху ліворуч автомобіля «ЗАЗ 110307» до моменту його зіткнення з автомобілем «Тойота Ленд Крузер», пройшов час 5 с., а з моменту коли передня частина автомобіля «Тойота Ленд Крузер», вже знаходилась дещо попереду передньої частини автомобіля ВАЗ, який рухався з ним у попутному напрямку по сусідній смузі руху до моменту зіткнення автомобіля «Тойота Ленд Крузер» з автомобілем «ЗАЗ 110307» складає 4,3 с. Також експерти пояснили, що не вирішували питання про те чи піддавався відеозапис монтажу та під час експертизи не змогли встановити відстані між автомобілями так як відеозапис не якісний і деталі обстановки і контури автомобілів на відеозапису розмиті.

Вказаний висновок експерта суд вважає за необхідне визнати недопустимим доказом з наступних підстав.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Конституційний суд України у своєму Рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України N 1-31/2011 дійшов наступних висновків:

«…Недопустимість обґрунтування обвинувачення особи у вчиненні злочину на доказах, одержаних незаконним шляхом, закріплена в першому реченні частини третьої статті 62 Конституції України, а згідно з частиною другою її статті 64 ця гарантія не може бути обмежена. Основний Закон України, гарантуючи права і свободи особи, вимагає від неї певної поведінки щодо інших осіб та держави в цілому, встановлює відповідні вимоги та обмеження…»

«…Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції ) тощо. Таким чином, даючи офіційне тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, Конституційний Суд України виходить з того, що обвинувачення особи у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України допускає такі обмеження…».

«…Конституційний Суд України вважає, що положення частини третьої статті 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, безпосередньо пов`язане з положенням частини першої цієї статті, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку…»

«…Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом" дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо…»

Верховний суд України в п. п. 19, 20 Постанові Пленуму «Про застосування конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року за № 9, роз`яснив судам, що визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Також, в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» від 30 травня 1997 року за № X, було роз`яснено судам, що згідно з ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. У зв`язку з цим судам при розгляді кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи попереднього слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК України. Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди повинні визнавати їх недопустимими і не враховувати при обґрунтуванні обвинувачення у вироку.

В іншій Постанові Пленуму «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» від 11 лютого 2005 року за № X, Верховний суд України в п. п. 3, 11 якої роз`яснив судам, що допущені при вчиненні окремих слідчих чи процесуальних дій порушення закону, що призвели до ущемлення прав та інтересів учасників процесу, за наявності відповідних підстав мають тягти визнання доказів недопустимими. Звернути увагу судів на те, що їхні висновки не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих із порушенням процесуального порядку збирання останніх, а також на матеріалах досудового слідства, які не перевірені в судовому засіданні.

Отже, виходячи із загальних засад кримінального провадження, визначених ст. ст. 7, 17 КПК України, підозра, обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 15.04.2013 р. з місця події було вилучено цифровий електромагнітний носій (карта пам`яті «Transcend» об`ємом 32 гб. з відеореєстратора).

З показань свідка ОСОБА_14 , допитаного в судовому засіданні, вбачається, що в його автомобілі ДАФ, під час дорожньо-транспортної події, було встановлено відеореєстратор з картою пам`яті на 32 гб чорного кольору, який працював та здійснював запис ДТП. Цей реєстратор було встановлено в лютому 2013 р. і свідок його не знімав та карту пам`яті з нього не вилучав. Працівники міліції проглянули вказаний відеозапис в кабіні автомобіля свідка і сказали, що перепишуть його та повернуть реєстратор. Однак через деякий час підійшов працівник міліції і повідомив, що відеореєстратор з картою пам`яті він вилучає. При цьому не було складено жодного протоколу вилучення чи огляду, карта пам`яті з реєстратора не витягалась та ні реєстратор ні карта пам`яті не опечатувались в пакет.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснили, що вони приїхали на місце ДТП, так як автомобіль ДАФ, який керував ОСОБА_14 здійснює перевозки від підприємства на якому ОСОБА_19 являється директором, а ОСОБА_18 працівником цього підприємства. Вони були присутні при тому як міліціонер забрав у ОСОБА_14 , відеореєстратор, пояснивши, що він вилучається. При цьому не було складено жодного документу про вилучення, відеореєстратор не пакувався, протокол його огляду не складався. Також свідок ОСОБА_18 пояснила, що вона не бачила чи витягували карту пам`яті з відеореєстратора, а свідок ОСОБА_19 пояснив, що такі дії здійснював працівник міліції, однак коли точно він сказати не може. Крім того, свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснив, що вищевказаний відеореєстратор подарувала свідкові ОСОБА_14 його донька і свідок бачив як приблизно за два місці до подій, цей реєстратор встановлювали в автомобілі ДАФ. Зокрема, свідок точно пам`ятає, що в реєстратор вставляли карту пам`яті і вона була чорного кольору.

Аналізуючи вищевказані докази в своїй сукупності, які є належними, допустимими, не містять в собі суперечностей, а навпаки, доповнюють один одного, суд приходить до однозначного висновку про те, що відеореєстратор та карта пам`яті з нього працівниками міліції були вилучені у свідка ОСОБА_14 15.04.2014 р. під час огляду місця події без складання окремого протоколу про таке вилучення та без внесення в протокол огляду місця події даних про вилучення відеореєстратора. Незважаючи на те, що в протоколі огляду місця події вказано, що вилучено цифровий електромагнітний носій (карта пам`яті «Transcend» об`ємом 32 гб. з відеореєстратора), однак в порушення п. 3 ч. 3 ст.104 КПК України вказану річ не ідентифіковано.

Незважаючи на те, що карта пам`яті вже буде вилучена працівниками міліції, 29.04.2013 р. слідчий відділу ДТП СУ ГУУМВС України в Дніпропетровській області звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з клопотанням про надання тимчасового доступу до цифрового носія карти пам`яті «Transcend» 32 гб., синього кольору, серійний номер НОМЕР_4 , яке ухвалою слідчого судді від 30.04.2013 р. задоволено.

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 до нього з вказаною ухвалою ніхто не звертався і нічого у нього не вилучав, про наявність даної ухвали йому стало відомо тільки в судовому засіданні під час здійснення його допиту в якості свідка.

Більш того, ще до отримання доступу до вказаної карти пам`яті, 20.04.2013 р. її було оглянуто слідчим за участі понятих ОСОБА_20 та ОСОБА_21 і в ході огляду встановлено, що на ній мається запис обставин дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобілів «ЗАЗ 110307» та «Тойота Ленд Крузер».

Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 вона працює в ГУУМВС України в Дніпропетровській області прибиральницею. 20.04.2013 р. її разом з ОСОБА_22 , яка теж працює прибиральницею, було запрошено слідчим в якості понятих при огляді відеозапису дорожньо-транспортної події. При них слідчий вставив в комп`ютер карту пам`яті, можливо сірого кольору. Вони проглянули відеозапис на яку було видно як іномарка темного кольору зіткнулась з «Таврією». Після огляду свідок розписалась в протоколі огляду, який вона не читала і який їй слідчим не оголошувався. Після цього слідчий опечатав карту пам`яті в поліетиленовий пакет, який свідок не пам`ятає, щоб підписувала.

Постановою слідчого ОСОБА_23 від 20.04.2015 р., оглянута карта пам`яті «Transcend» 32 гб., синього кольору, серійний номер НОМЕР_4 була визнана речовим доказом у справі.

Аналізуючи вищевикладені докази в їх сукупності, враховуючи вимоги ст. 62 Конституції України, яка зобов`язує суд усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачити на її користь, суд приходить до висновку, що вказана карта пам`яті підлягає визнанню недопустимим доказом оскільки:

- вилучення карти пам`яті у ОСОБА_14 пройшло з грубим порушенням вимог ст. 168, п. 3 ч. 3 ст. 104 КПК України, що в свою чергу призвело до неможливості ідентифікувати карту пам`яті вилучену на місці події з картою пам`яті, наданою на експертизу та суду, тим паче, що слідчим оглянуто карту пам`яті синього кольору, а згідно показань свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_19 вона була чорного кольору;

- вилучена у ОСОБА_14 15.04.2013 р. карта пам`яті чорного кольору на протязі п`яти днів не оглядалась слідчим і жодних процесуальних дій з нею не виконувалось і лише на п`ятий день 20.04.2013 р. слідчий оглянув карту пам`яті синього кольору в своєму кабінеті за участю понятих працівниць ДМУ УМВС України ОСОБА_21 і ОСОБА_20 , що ставить під сумнів той факт, що оглянута і вилучена карти пам`яті являються однією і тією ж картою;

- звернення слідчим 29.04.2013 р. з клопотанням до суду про надання тимчасового доступу до карти пам`яті, в той час як він достовірно знав, що карта пам`яті знаходиться в матеріалах справи, оглянута ним та залучена в якості речового доказу, свідчить про бажання слідчого виправити допущені під час вилучення карти пам`яті процесуальні порушення, шляхом фіксування в судовому рішенні ідентифікаційних ознак цієї карти.

Допитаний у якості свідка під час судового засідання 24 квітня 2015 р. свідок ОСОБА_23 пояснив, що порушення з його боку, як слідчого, вимог кримінального процесуального кодексу України щодо не внесення ним до протоколу огляду від 15.04.2013 р. даних про ідентифікуючи ознаки карти пам`яті таких як колір та номер карти є його помилкою та людським фактором, а також відсутності на час порушення кримінальної справи 15.04.2013 р. практики щодо складання процесуальних документів відповідно до вимог КПК України. Куди дівся опечатаний 15.04.2013 р. поштовий конверт з картою пам`яті з матеріалів справи свідок пояснити не зміг. Також свідку ОСОБА_23 не відомо куди зникла з матеріалів справи бірка з підписами понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_18 .

Показання свідка ОСОБА_23 про те, що 20.04.2013 р. він пред`являв понятим ОСОБА_25 і ОСОБА_21 опечатаний паперовий конверт, підшитий до матеріалів кримінального провадження, в якому була карта пам`яті синього кольору, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_21 , яка під час судового розгляду справи показала, що слідчий дістав карту пам`яті з шухляди свого письмового столу. Вона знаходилася в целофановому пакеті.

Вказані порушення порядку проведення огляду карти пам`яті Transcend об`ємом 32GB синього кольору № А 33063 3882 є законною підставою вважати її недопустимим доказом по справі.

Таким чином, в судовому засіданні не встановлено факту того, що вилучена і надана експертам та суду карти пам`яті являються однією і тією ж картою, а, відповідно, і ідентичність запису на цих картах також піддається сумніву, тим паче, що ані експертами ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ані висновком експерта № 7693/13-35 від 09.10.2013 р. не встановлено чи піддавався запис монтажу.

Загальновідомо, що елементарне «зжимання» відеозапису за допомогою відеоредактора, доступного кожному користувачеві ПК, тягне за собою погіршення якості зображення, що унеможливило встановлення експертами відстаней між автомобілями.

Оскільки карта пам`яті визнана судом недопустимим доказом, а на підставі даних, зафіксованих на цій карті, було складено висновок судової експертизи відео -, звукозапису, фототехнічної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 4175/4176/4177/6717 від 18.06.2014 р., то суд приходить до переконання, що вказаний висновок експертизи також підлягає визнанню недопустимим доказом, як доказ отриманий на підставі недопустимого доказу.

Таким чином, в силу ч. 2 ст. 86 КПК України надана суду карта пам`яті та висновок судової експертизи відео -, звукозапису, фототехнічної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 4175/4176/4177/6717 від 18.06.2014 р. не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень і суд не вправі посилатись на них при ухваленні судового рішення.

Під час досудового розслідування, 22.07.2013 р. було проведено судову-транспортну трасологічну експертизу № 70/29-345, якою встановлено розташування автомобілів «ЗАЗ 110307» і «Тойота Ленд Крузер» відносно один одного, однак висновки цієї експертизи жодним чином не впливають на доведеність вини обвинуваченого у інкримінованому йому злочині.

Також, 25.03.2014 р. було проведено судову автотехнічну експертизу №70/27-70, висновки якої підтвердив, будучи допитаним в судовому засіданні експерт ОСОБА_26 , та якою встановлено, що в разі швидкості руху автомобіля «ЗАЗ 110307» 10 км/год. дії водія автомобіля «Тойота Ленд Крузер» ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 12.4. ПДР України, що знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку з даною ДТП. Однак, порушення вимог п. 12.4. ПДР не покладено в основу обвинувачення ОСОБА_3 , а тому виходить за межі висунутого обвинувачення і не підлягає включенню до доказів, які доводять вину ОСОБА_3 у інкримінованому йому злочині.

Показання потерпілих ОСОБА_27 і ОСОБА_28 , допитаних в судовому засіданні не містять в собі данних, які б вказували на винність обвинуваченого, так як потерпілі на місці ДТП не були і обставин дорожньо-транспортної пригоди не бачили.

Показання свідка ОСОБА_24 в судовому засіданні про те, що він був понятим під час огляду місця події не містять в собі даних, які б вказували на винність обвинуваченого.

Будь-яких інших доказів наявності в діях ОСОБА_3 складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме суб`єктивної сторони вини в порушенні п. 12.3. ПДР України, стороною обвинувачення не надано, а отже ОСОБА_3 підлягає виправданню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з недоведеністю того, що в діях останнього є склад злочину.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що стороною обвинувачення в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_3 порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 1.7, 2.3 Правил дорожнього руху України, однак в судовому засіданні стороною обвинувачення не наведено жодного доказу того, що ОСОБА_3 допустив порушення вимог ПДР, закріплених у вказаних пунктах і, відповідно, не доведено наявності причинного зв`язку між порушенням вимог цих пунктів і наслідками у вигляді дорожньо-транспортної пригоди.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що сторонами кримінального провадження під час судового розгляду не було ініційовано питання про проведення будь-яких експертиз, а суд в силу принципу диспозитивності, який закріплено і в ст. 332 КПК України, позбавлений права призначати експертизу за відсутності клопотань сторін кримінального провадження.

Вирішуючи заявлений ОСОБА_28 цивільний позов до ОСОБА_3 та ПрАТ «СГ «ТАС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд вважає, що він підлягає залишенню без розгляду на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України, так як ОСОБА_3 підлягає виправданню за відсутністю в його діях складу злочину.

Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374-376 КПК України, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України виправдати в зв`язку з недоведеністю того, що в його діях є склад вказаного злочину.

Позовну заяву ОСОБА_28 до ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхової групи «ТАС» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди - залишити без розгляду.

Речові докази:

- автомобіль «Тойота Ленд Крузер» д/н НОМЕР_1 повернути ОСОБА_12 .

- цифровий носій карту пам"яті "Transcend" 32GB серійний номер А330633882- зберігати при матеріалах кримінального провадження.

- автомобіль «ЗАЗ 110307» д/н НОМЕР_2 повернути ОСОБА_13 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляції через Самарський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
Суддя ОСОБА_1