Справа № 461/2596/15-к
Провадження № 1-кс/461/1561/15
УХВАЛА
іменем України
11.06.2015 р. м. Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю скаржника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СУ ГУМВСУ у Львівської області ОСОБА_5 від 24.10.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019 від 29.11.2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.3 ст.190 КК України, -

встановив:
04 березня 2015 року скаржник звернувся в суд зі скаргою на постанову слідчого СУ ГУМВСУ у Львівської області ОСОБА_5 від 24.10.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000019 від 29.11.2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.358, ч.3 ст. 190 КК України.
В обґрунтування поданої скарги покликається на те, що слідчим проведено досудове розслідування необ`єктивно та поверхнево, не проведено ряду слідчих дій та неправильно надано оцінку обставинам справи, а також не вчинено ряд слідчих дій спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження, не виконано ряд вказівок по досудовому розслідуванню. Зокрема, скаржник стверджує, що він отримав оскаржувану постанову датовану 24.10.2014 р., та подав скаргу від 25.02.2015 р. до Шевченківського районного суду м. Львова, про скасування такої згідно КПК України. Однак, згідно ухвали слідчого судді ОСОБА_6 від 26.02.2015 р. вказана скарга була йому повернута, оскільки було порушено правила територіальної підсудності, та роз`яснено йому право звернення до Галицького районного суду м. Львова. Ухвалу суду скаржник отримав 03.03.2015 р., згідно штемпеля на Ухвалі суду від 26.02.2015 р. Враховуючи те, що постанову від 24.10.2014 р. слідчого СУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №0000019 за ч.3 ст.190 КК України, скаржник отримав 18.02.2015 р. та вчасно подав скаргу до Шевченківського районного суду м. Львова, отримав ухвалу суду про повернення скарги 03.03.2015 р., а тому просить вважати строки подачі скарги не пропущеними та поновити строки оскарження.

Скаржик стверджує, що тільки три з усіх 7 комбайнів, які у нього було незаконно відчужено, а саме: зернозбиральні комбайни- 1) CASE ІН AFX 8010, 2004 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , двигун номер НОМЕР_2 ; 2) JOHN DEERE 9660 WTS, 2003 року випуску, заводський номер НОМЕР_3 , двигун номер НОМЕР_4 ; 3) JOHN DEERE 9640 I WTS, 2002 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , двигун номер НОМЕР_6 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000019, згідно постанови слідчого СУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_5 , від 13.02.2014 р. Однак, дані комбайни не вилучені та не передані скаржнику на відповідальне зберігання як речові докази. На усі комбайни накладено арешт та заборону на відчуження згідно постанови від 23.12.2010 р. слідчого СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_7 . Також стверджує, що слідчим не виконані вказівки, які надав Перший заступник начальника ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_8 слідчому ОСОБА_9 , від 25 липня 2014р. у яких зобов`язує вжити заходів щодо встановлення місця знаходження зернозбиральної техніки. Також, скаржник стверджує, що слідчим не проведено одночвасного допиту потерпілого ОСОБА_10 з ОСОБА_11 , не складено протоколи оглядів оптичних носіїв інформації, що містять розмови між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , одночасного допиту між свідком ОСОБА_13 та потерпілим ОСОБА_3 , та розмови директора ОСОБА_14 під час обшуку на Товарній біржі "НАША", за результатами прослуховування аудіозаписів розмов додатково не допитані в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , не відібрані експериментальні зразки голосу в ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 та не вирішино питання про проведення судової фоноскопічної експертизи аудіозаписів розмови між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , одночасного допиту між свідком ОСОБА_13 та потерпілим ОСОБА_3 , та розмови директора ОСОБА_14 під час обшуку на Товарній біржі "НАША", не допитані митні брокери котрі підписували акти про проведення митного огляду, за питання - хто розмитнював і підписував акти від імені ОСОБА_3 , тощо. Скаржник наводить також й інші доводи викладені у скарзі та додаткових поясненнях до скарги.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 доводи скарги підтримав в повному обсязі, просив таку задовольнити. Під час судового розгляду скаржник подавав клопотання про збільшення вимог скарги, однак в подальшому від їх підтимки відмовився та просив проводити розгляд скарги у первинній редакції.

В судовому засіданні 13.05.2015 р. слідчий ОСОБА_5 скаргу заперечив та зазначив, що вважає таку необґрунтованою, безпідставною, а постанову від 23.10.2014 рокупро закриття кримінального провадження №0000019, законною, винесеною згідно вимог чинного законодавства, а тому просив залишити скаргу без задоволення. Слідчим також подано письмові заперечення на скаргу (а.с. 139-149). Крім того, пояснив, що постанова слідчого СУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000019 від 29.11.2012 р. за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст 190 КК України, була винесена 23.10.2015 р., що підтверджується матеріалами кримінального провадження (т.13 а.с.290-293).

Прокурор прокуратури Шевченківського району м. Львова ОСОБА_4 та слідчий Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_15 у судовому засіданні 13.05.2015 р. вимоги скарги не заперечили, повідомили, що Шевченківським РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000019 від 29.11.2012 р. за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, та просили постанову слідчого СУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000019 від 29.11.2012 р. за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.190 КК України, скасувати.

Заслухавши думку скаржника, прокурора та слідчих, дослідивши матеріали кримінального провадження № 0000019 від 29.11.2012 р, вивчивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запровадженні механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.303 КПК України рішення слідчого про закриття кримінального провадження на досудовому розслідуванні може бути оскаржене, зокрема, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Скаржник є потерпілим у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру юсудових розслідувань за № 0000019 від 29.11.2012 р, тобто належним носієм права на оскарження постанови слідчого про закриття вказаного кримінального провадження.

23.10.2014 р. слідчим СУ ГУМВСУ у Львівькій області ОСОБА_5 за погодженням з процесуальним керівником у вказаному кримінальному провадженні прокурором прокуратури Львівської області ОСОБА_16 , на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України винесено постанову про закриття кримінального провадження за ч.3 ст.190 КК України, в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України. Відомості про прийняте рішення в ЄРДР внесено 24.10.2014 р. прокурором ОСОБА_16 , який на час розгляду скарги звільнився з органів прокуратури.

Підставою для внесення кримінального провадження до ЄРДР послужили матеріали кримінальної справи №183-0537, порушеної 17.12.2010 р. СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області за заявою ОСОБА_3 про заволодіння невстановленими особами шляхом шахрайства та використання завідомо підроблених документів належними йому комбайнами, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.3 ст.190 КК України.

23.10.2014 р. т.в.о. прокурора Львівської області ОСОБА_17 винесено постанову про визначення місця проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні за Шевченківським РВ ГУМВС України у Львівській області. 31.10.2014 р. матеріали вказаного кримінального провадження скеровані до Шевченківського РВ ГУМВС України у Львівській області, яким досудове розслідування проводиться по теперішній час.

Скаржником зазначено в скарзі, що при закритті вказаного кримінального провадження за ч.3 ст.190 КК України порушено вимоги законодавства України, а саме: провадження закрито без виділення його матеріалів в окреме провадження. Водночас, підстави та процесуальний порядок закриття кримінального провадження, передбачені ст.284 КПК України, відповідно до норм якої відсутні вимоги щодо виділення матеріалів досудового розслідування.

Згідно ч.3 ст.217 КПК України передбачено, що виділення матеріалів досудового розслідування щодо одного або декількох кримінальних правопорушень може відбутись у випадку якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.

Виходячи з цього, зазначена скаржником ОСОБА_3 оцінка процесуального порядку закриття вказаного кримінального провадження з порушенням вимог законодавства, а саме без його виділення в окреме провадження, судом до уваги не приймається, оскільки такої правової норми в діючому КПК України не існує.

Враховуючи те, що оскаржувану постанову від 24.10.2014 р. слідчого СУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0000019 за ч.3 ст.190 КК України, скаржник отримав 18.02.2015 р. та вчасно подав скаргу до Шевченківського районного суду м. Львова, отримав ухвалу суду про повернення скарги 03.03.2015 р., а тому прижоджу до переконання, що скаржнику слід поновити строк на оскарження, оскільки такий ним був пропущено з поважних причин.

Оскаржувану постанову слідчим винесено на підставі допиту свідка ОСОБА_12 який показав, що зернозбиральний комбайн CLAAS DOMINATOR-96, заводський № НОМЕР_7 , він придбав за власні грошові кошти, зернозбиральні комбайни JOHN DEERE 96401 WTS, заводський № НОМЕР_5 , та JOHN DEERE 9660 WTS, заводський № НОМЕР_3 , він придбав особисто на замовлення інших суб`єктів господарської діяльності (СТзОВ «Дружба» та ТзОВ «Добробут»), зернозбиральний комбайн НОМЕР_8 , 1994 року випуску, за власні кошти придбав ОСОБА_13 , зернозбиральний комбайн CLAAS DOMINATOR-86, 1983 року випуску, за власні кошти придбав ОСОБА_11 , а зернозбиральний комбайн CASE ІН AFX 8010, 2004 року випуску, за власні кошти спільно придбали ОСОБА_18 та ОСОБА_11 . Жодних коштів ОСОБА_3 на придбання вказаних зернозбиральних комбайнів не надавав. В той же час, ОСОБА_3 надавав їм послуги з розмитнення даної техніки та постановки на облік за відповідну винагороду, оскільки, зі слів останнього він має знайомих у митних та реєстраційних органах та може посприяти у швидшому оформленні усіх документів. Поряд із цим, ОСОБА_3 здійснював реєстрацію вказаних комбайнів на своє ім`я, формально, оскільки, така реєстрація, з його слів, повинна відбуватись на особу, яка розмитнювала техніку, запевнивши при цьому про забезпечені: і зняття їх з обліку при першій же вимозі. В подальшому, ОСОБА_3 самостійно знімав з реєстрації вказані комбайни та укладав біржові угоди на товарній біржі «Наша», після чого передавав усі необхідні документи ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 відповідно. Щодо зернозбирального комбайну CLAAS DOMINATOR-96, заводський № НОМЕР_9 , ОСОБА_12 показав, що він мав борг перед ОСОБА_3 , оскільки, брав в останнього позику. З метою повернення вказаних грошових коштів, ОСОБА_12 погодився на перереєстрацію вказаного комбайну на ОСОБА_3 . При цьому, останній займався оформленням усіх необхідних документів. В подальшому, ОСОБА_12 знайшов покупця на вказаний комбайн у м. Івано-Франківську. Пошуком та спілкуванням із покупцем займався особисто ОСОБА_12 . Після цього, ОСОБА_3 особисто зняв з реєстрації вказаний комбайн, оформив усі необхідні документи, а ОСОБА_19 після отримання грошових коштів у покупця з м. Івано-Франківськ передав їх ОСОБА_3 як часткове повернення боргу. Також слідчий при прийнятті постанови приймав до уваги одночасний допит ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , під час якого останній від дачі показів на підставі ст.63 Конституції України відмовився, однак, настояв на своїх показах, які він надавав раніше під час проведення досудового слідства. Також було досліджено фінансовий стан ОСОБА_3 на предмет можливості купівлі 7 зернозбиральних комбайнів, та встановлено, що у приватній власності ОСОБА_3 рухоме та нерухоме майно не перебувало, що останнім підтверджено в ході проведення одночасного допиту із свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_18 . При цьому, під час вказаного одночасного допиту потерпілий ОСОБА_3 зазначив, що грошові кошти, за які ним здійснювалось придбання вказаних зернозбиральних комбайнів, він отримав під час здійснення своєї офіційної трудової діяльності, водночас, згідно даних Пенсійного фонду України ОСОБА_3 офіційної заробітної плати, з якої б здійснювались загальнообов`язкові відрахування, з 2000 року не отримував. Під час проведення досудового слідства шляхом проведення слідчих та процесуальних дій слідчому не вдалось встановити будь-які письмові документи, які б свідчили про те, що потерпілий, згідно його показів, передавав ОСОБА_12 свої власні грошові кошти на купівлю вказаних зернозбиральних комбайнів, а також, будь-яких оригіналів та копії документів щодо передачі в користування ОСОБА_12 вказаних зернозбиральних комбайнів та оригіналів технічних паспортів на них. Таких документів в ході досудового розслідування потерпілим ОСОБА_3 також не надано. Досудовим слідством також перевірялась інформація про перетин кордону ОСОБА_3 в період з 2003 по 2008 рік, та встановлено, що у можливі встановлені дати завезення усіх зернозбиральних комбайнів останній їх на митну територію не ввозив. Також проведеними почеркознавчими експертизами товарно-супровідних та митних документів, які стосуються ввезення на митну територію України зернозбиральних комбайнів встановлено, що наявний у них почерк та підписи виконані не ОСОБА_3 . Слідчому в ході проведення досудового розслідування не вдалось здобути будь-яких об`єктивних даних про те, що потерпілий ОСОБА_3 мав фінансову можливість придбати 7 зернозбиральних комбайнів на загальну суму близько 300 тисяч Євро, не маючи при цьому у власності рухомого та нерухомого майна та офіційного заробітку, передавав дані грошові кошти ОСОБА_12 , здійснював перетини кордону з метою купівлі зернозбиральних комбайнів, оформлення митних документів на таку техніку та реєстрацію у відповідних органах 5 комбайнів, а також, підтвердження того, що він передавав у користування ОСОБА_12 зернозбиральні комбайни та оригінали технічних паспортів. Тому, зібраними докази не вдалось встановити докази того, що потерпілому ОСОБА_3 завдано матеріальної шкоди, що є обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України, в той же час, мали місце лише факти вчинення підробок заяв про постановку та зняття з обліку вказаних зернозбиральних комбайнів. Також встановлено, що підписи на п`яти із семи заяв про постановку на облік вказаних зернозбиральних комбайнів, а також, усі сім заяв про зняття їх з обліку, виконані згідно почеркознавчих експертиз також не ОСОБА_3 , а іншою особою. Приймалися до уваги слідчим також інші докази, які є в матеріалах кримінального провадження.

Згідно ч.1 ст.306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду передбаченими статтями 318-380 КПК України, з урахуванням положень цієї глави.

Відповідно до ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і захисту їх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбачених Кодексом.

Незважаючи на зазначені положення КПК України скаржником під час розгляду скарги у суді не надано відомостей та доказів, які б підтверджували доводи, викладені у скарзі, доводи скаржника спростовано матеріалами кримінального провадження в своїй сукупності.

Так, суд критично оцінює доводи потерпілого ОСОБА_3 , оскільки будучи вже допитаним ОСОБА_3 показав, що сам повністю оплатив вартість всіх семи комбайнів з власних коштів та, відповідно, вони належали йому на праві власності. Проте, відповідно до показань ОСОБА_3 , об`єктивно викликає сумнів той факт, що передавши, з його слів, сім комбайнів в користування ОСОБА_12 він: жодним чином не обумовив з ОСОБА_12 умови своєї винагороди за оренду комбайнів; незважаючи на те, що вартість комбайнів становила понад 300 000 Євро, ОСОБА_3 передав їх ОСОБА_12 з ключами від замків запалювання та оригіналами технічних паспортів (свідоцтв про реєстрацію машин), при цьому жодним чином юридично не оформив даний факт, не вимагаючи та не отримавши жодних гарантій забезпечення даного майна; не будучи зареєстрованим як суб`єкт господарювання ОСОБА_3 начебто домовився з ОСОБА_12 про спільну господарську діяльність в сфері сільського господарства, умови якої він теж з останнім не погодив, не будучи при цьому як керівником, так і в числі засновників чи учасників яких-небудь суб`єктів господарювання; знаючи про знос та значні витрати на обслуговування нібито належних йому комбайнів ОСОБА_3 вказує, що він сподівався на вкладення ОСОБА_12 прибутків в їх знову ж таки спільну господарську діяльність, про яку він також нічого повідомити не може; в період часу з 2003 по 2008 рік нібито належні ОСОБА_3 комбайни зберігались в ОСОБА_12 , а де конкретно він ствердно сам не може показати, оскільки фізично їх чомусь такий тривалий період часу не оглядав; комбайни були зняті з реєстрації в період часу з 2006 по 2008 рік включно, ОСОБА_3 чомусь стверджує, що дізнався про це в 2010 році коли звернувся з заявою в правоохоронні органи про заволодіння нібито його майном; за досить великий період часу з 2003 року по 2014 рік ОСОБА_3 вклавши більше 300 000 Євро в придбання комбайнів отримав від ОСОБА_12 як орендну плату за використання комбайнів в розмірі всього близько 3 000 гривень.

Як встановлено досудовим розслідуванням та перевірено у судовому засіданні, скаржник ОСОБА_3 , створюючи видимість належності йому комбайнів, які насправді належали ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , будучи неспроможним логічно та аргументовано пояснити джерело походження грошових коштів, за які він придбав цю сільгосптехніку, обставини оформлення документів, подальшого використання цієї техніки, безпідставно намагався пояснити у кримінальному провадженні вище наведені факти «довірливими відносинами» з ОСОБА_12 . Разом з тим, факт підробки підписів ОСОБА_3 в заявах про зняття з реєстрації комбайнів жодним чином не доводить завдання останньому матеріальної, моральної шкоди, що є обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України.

Слідчим під час досудового розслідування було встановлено, що зернозбиральні комбайни придбані ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 за свої кошти. При цьому, розслідуванням не здобуто підтверджуючих відомостей того, що ця ж сільськогосподарська техніка придбана ОСОБА_3 , а спростовано факт придбання ним даної техніки. Проведеними у кримінальному провадженні судовими почеркознавчими експертизами не встановлено особу, що заповнювала митні декларації. Кількість ввезеної ОСОБА_12 сільськогосподарської техніки на територію України, відображена в скарзі, лише підтверджує факт здійснення ним господарської діяльності в сільськогосподарській сфері та спростовує наведені скаржником доводи щодо можливої належності йому будь-яких одиниць сільськогосподарської техніки. Крім того, так як досудовим розслідуванням встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, спростовано фактичне перебування у власності ОСОБА_3 вказаних ним в заяві зернозбиральних комбайнів, то й, відповідно, в такому випадку, його твердження з приводу не проведення процесуальних чи слідчих дій відносно вказаного майна є нелогічними.

У відповідності до вимог ч.1 ст.56 КПК України потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору.

Згідно положень ст.ст.93, 99 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона кримінального провадження, потерпілий зобов`язані надати оригінал документу.

Разом із тим, як встановлено у судовому засіданні, потерпілим ОСОБА_3 не надано жодних документів, які б підтверджували його доводи з приводу вчинення відносно нього шахрайських дій.

Відповідно до норми ч.6 ст.110 КПК України, постанова слідчого виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення. Встановлено, що 23.10.2014 р. слідчим прийнято процесуальне рішення про закриття вище вказаного кримінального провадження за ч.3 ст.190 КК України та виготовлено постанову про дане процесуальне рішення на офіційному бланку ГУМВС України у Львівській області, що міститься на аркушах 290-293 в томі № 13 вказаного провадження, що відображено в описі. Постанова про закриття вказаного кримінального провадження від 24.10.2014 р. слідчим не виносилась, про що помилково зазначено скаржником в його скарзі. Як встановлено у судовому засіданні, 18.02.2015 р. на усну вимогу прокурора прокуратури Шевченківського району міста Львова ОСОБА_20 слідчий ОСОБА_5 надав їй копію тексту вказаної постанови про закриття кримінального провадження не на офіційному бланку, в якій власноручно відобразив дату складення документа не 23.10.2014 р., а дату внесення відомостей в ЄРДР, тобто 24.10.2014 р., по причині відсутності на той час можливості доступу як до матеріалів вказаного провадження, так і до електронного файлу постанови. Тому, ОСОБА_3 помилково зазначено в своїй скарзі про те, що постанова про закриття кримінального провадження винесена не на офіційному бланку в порушення ч. 6 ст.110 КПК України та після прийняття т.в.о. прокурора Львівської області ОСОБА_17 рішення про визначення місця проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні за Шевченківським РВ ГУМВС України у Львівській області. Аргументи скаржника щодо невиконання слідчим вказівок процесуального керівника чи керівника органу досудового розслідування не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду скарги.

Згідно ч.1 ст.91 КПК України, обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні є: подія кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Крім того, ст.55 КПК України передбачено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

В ході судового розгляду вказаної скарги встановлено, що сідчим було досліджено та не знайшло свого підтвердження, зокрема, як винуватість ОСОБА_12 на якого безпідставно вказує скаржник ОСОБА_3 , так і факт завдання матеріальної шкоди ОСОБА_3 . Досудовим розслідуванням, зокрема проведеною почеркознавчою експертизою встановлено, що ОСОБА_12 не підробляв документи від імені ОСОБА_3 , а тому необхідності у проведенні додаткових слідчих дій, у тому числі додаткових, одночасних допитів, для перевірки даних обставин немає. Факт підробки підписів ОСОБА_3 жодним чином не доводить завдання скаржнику матеріальної, моральної шкоди. Доводи скаржника ОСОБА_3 про недоліки у проведенні почеркознавчих експертиз є предметом розслідування у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 358 КК України.

Судом не приймаються до уваги доводи скаржника про те, що підставою для скасуваня оскаржуваної постанови є нездійснення слідчим певних слідчих дій, зокрема, не відібрання зразків голосу в ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , не вилучення касової книги на Товарній біржі «Наша», не проведення судової фоноскопічної експертизи до прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження. Також, скаржником зазначається про наявні «аудіозаписи зізнання» ОСОБА_12 у вчиненні заволодіння згаданими комбайнами, хоча такі в матеріалах кримінального провадження відсутні, а також про наявність аудіозаписів розмов з ОСОБА_14 під час обшуку, та очної ставки з ОСОБА_13 , що підтверджують причетність ОСОБА_12 до вчинення вказаного злочину. Наведені скаржником доводи не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки допитаний у кримінальному провадженні ОСОБА_14 показав, що єдиним обов`язковим платежем, що оплачувався за результатами укладених біржових угод як в 2006-2008 років, так і станом на теперішній час, є виключно реєстраційний збір. Реєстраційний збір сплачується в касу ТБ «Наша» особами покупцем чи продавцем за їхньою домовленістю. Документально це ніяк не відображалося, бо члени біржі є фізичними особами-підприємцями, які не зобов`язані видавати чеки на підтвердження проведення будь-якої операції. Про наявність касової книги ОСОБА_14 досудове розслідування не повідомлялось. Відповідно, рішення про вилучення касової книги не могло прийматись.

Згідно ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При цьому, відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Тобто, жоден аудіозапис не може бути джерелом доказів, якщо він отриманий з порушенням чинного законодавства та порядку його отримання. Огляд оптичного носія, що містить звукозаписи розмов ОСОБА_12 та ОСОБА_3 слідчим не проведений, оскільки такий скерований для проведення судової фоноскопічної експертизи на виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду міста Львова ОСОБА_21 від 28.07.2014 р. Оскільки вище згаданою ухвалою визначено, що звукозаписи розмов ОСОБА_3 з ОСОБА_14 та ОСОБА_3 з ОСОБА_13 є неналежними доказами, так як зібрані з порушеннями чинного законодавства, а тому відсутні підстави для огляду таких записів, відібранні зразків голосу в ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та призначення по них судової фоноскопічної експертизи.

При цьому, судова фоноскопічна експертиза досліджує питання лише щодо ідентифікації голосів, в даному випадку ОСОБА_3 та ОСОБА_12 . Відповідно же до змісту аудіозаписів в розмові йдеться про якісь неідентифіковані комбайни; ОСОБА_12 в розмові не спростовує, а навпаки підтверджує надані ним же показання про те, що комбайни насправді належали йому, а не ОСОБА_3 та право власності на них було переоформлено з ОСОБА_3 на інших власників. З огляду на наведене, згадані аудіозаписи не доводять причетності до заволодіння комбайнами ОСОБА_12 чи іншими особами, а доводять відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України. Виходячи з цього, час скерування аудіозаписів розмови ОСОБА_3 з ОСОБА_12 в день прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження, чи в будь-який інший день, жодним чином не впливає на об`єктивність прийняття рішення про закриття кримінального провадження без отримання висновку фоноскопічної експертизи.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами кримінального провадження № 0000019, що слідчим СУ ГУМВСУ у Львівської області ОСОБА_5 досудове розслідування проведено повно та неупереджено, а на підставі отриманих під час досудового розслідування даних прийнято правильне рішення про закриття вказаного кримінального провадження за ч.3 ст.190 КК України. Доводам особи, яка подала скаргу, у їх сукупності, надано належну оцінку під час досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала, яка згідно ч.2 цієї статті може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов"язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що обставин, які б викликали сумнів у повноті, всебічності та неупередженості дослідження обставин кримінального провадження, що стало підставою для винесення постанови від 23 жовтня 2014 року про закриття кримінального провадження за ч. 3 ст. 190 КК України, не встановлено; висновки та процесуальне рішення слідчого відповідають вимогам кримінального процесуального закону і ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження; в скарзі не наведено переконливих доводів, які б стверджували б про те, що шляхом проведення додаткових дій, будуть встановлені достатні дані, які б виключали підстави для закриття кримінального провадження за ч. 3 ст. 190 КК України, а відтак приходжу до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст.303, 304,306,307, 318-380 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в :
У задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого СУ ГМВС України у Львівській області ОСОБА_5 від 24.10.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000019 від 29.11.2012 року, відмовити за безпідставністю.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанії.

Слідчий суддя ОСОБА_1