Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах
Верховного Суду України у складі :
суддів
Кривенди О.В., Мороза М.А.,
розглянула в судовому засіданні у м. Києві 18 вересня 2008 року кримінальну
справу за касаційним поданням заступника прокурора Кіровоградської області на
вирок Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 2 вересня 2004
року, вирок апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2005 року та
ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 6 листопада 2007 року щодо
ОСОБА_1

Вироком Компаніївського районного
суду Кіровоградської області від 2 вересня 2004 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України,

згідно зі ст. 89 КК України не
судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на
п'ять років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними
засобами, а на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування
покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки.

Вироком апеляційного суду
Кіровоградської області від 19 липня 2005 року вирок місцевого суду в частині
не призначення ОСОБА_1 додаткового покарання скасовано та постановлено вважати
його засудженим за ч. 3 ст. 286 КК України на п'ять років позбавлення волі з
позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ст. 75 КК України
засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим
строком тривалістю два роки.

Ухвалою Верховного Суду України від
2 березня 2006 року зазначений вирок апеляційного суду скасовано у зв'язку з
призначенням ОСОБА_1 надмірно м'якого покарання, а справу направлено на новий
апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 6 листопада 2007 року апеляційне провадження за
апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції,
на вирок Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 2 вересня
2004 року щодо ОСОБА_1 закрито у зв'язку з відкликанням прокурором своєї
апеляції та відсутністю апеляцій інших учасників судового розгляду.

ОСОБА_1 визнано винним у тому, що
він, за обставин, викладених у вироку, 28 листопада 2003 року, керуючи
автомобілем “Опель” р. н. НОМЕР_1, рухаючись на 98 кілометрі автодороги
“Олександрівка-Кіровоград-Миколаїв”, порушив вимоги п. 13.3. Правил дорожнього
руху, не впорався з керуванням та виїхав на смугу зустрічного руху, де
відбулося зіткнення його автомобіля з автомобілем ВАЗ 21011 р. н. НОМЕР_2під
керуванням ОСОБА_2, який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП водій
ОСОБА_2 та пасажир ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень померли на місці, а
пасажири автомобіля ВАЗ 21011 отримали: ОСОБА_4 - середньої тяжкості тілесні
ушкодження, ОСОБА_5 - легкі тілесні ушкодження, ОСОБА_6 - тяжкі тілесні
ушкодження.

У касаційному поданні
прокурор посилається на призначення засудженому надмірно м'якого покарання, яке
не відповідає тяжкості злочину та особі винного, та просить скасувати
постановлені в справі судові рішення, а справу - направити на новий судовий
розгляд.

Заслухавши доповідь судді
Верховного Суду України, думку прокурора, який частково підтримав касаційне
подання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи подання, колегія
суддів вважає, що воно підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як видно з вироку, ОСОБА_1
засуджений за порушення ним під час керування транспортним засобом Правил
дорожнього руху, що спричинило загибель двох осіб та тілесні ушкодження різного
ступеня тяжкості іншим потерпілим.

Звільнивши ОСОБА_1 від
відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та не
призначивши йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати
транспортними засобами, суд у достатній мірі не врахував, що відповідно до ст.
12 КК України скоєний засудженим злочин є тяжким. Не врахував суд і наслідків, які настали,
хоча вони є складовою частиною характеристики ступеня тяжкості вчиненого злочину.
Так, суд не врахував, що внаслідок ДТП загинуло двоє людей, один із пасажирів,
отримавши тяжкі тілесні ушкодження, став інвалідом, іншим пасажирам заподіяні
середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження.

Також суд не врахував у
повній мірі обставин вчиненого
ОСОБА_1 злочину, а саме того, що засуджений, грубо порушивши Правила
дорожнього руху, допустив зіткнення на зустрічній смузі руху.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими
доводи касаційного подання про те, що висновок місцевого суду щодо можливості
призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України не
відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, оскільки таке покарання є явно
несправедливим внаслідок його м'якості.

У той же час доводи прокурора про
незаконність вироку апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2005
року щодо ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті, оскільки цей вирок скасовано
ухвалою Верховного Суду України від 2 березня 2006 року.

Закриваючи своєю ухвалою від 6
листопада 2007 року апеляційне провадження за апеляцією прокурора на вирок
Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 2 вересня 2004 року
щодо ОСОБА_1, апеляційний суд дотримався вимог ст. 364 КПК України, а тому
доводи касаційного подання щодо незаконності цієї ухвали є безпідставними.

За таких обставин вирок місцевого суду щодо
ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд.

Якщо під час нового розгляду справи
суд дійде висновку про винність засудженого у вчиненні злочину за встановлених
судом обставин, то призначене йому покарання слід вважати м'яким.

Виходячи
з наведеного, керуючись ст. ст. 395, 396 КПК України, колегія суддів Судової
палати у кримінальних справах Верховного Суду України, -

у
х в а л и л а :

касаційне
подання прокурора задовольнити частково.

Вирок
Компаніївського
районного суду Кіровоградської області від 2 вересня 2004 року щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

судді:

Кравченко К.Т. Кривенда О.В. Мороз М.А.