ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

05 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_5,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 липня 2015 року,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Сильне Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Вирішені питання про цивільні позови, стягнення судових витрат та долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за те, що він 09 серпня 2014 року близько 17:20 год., керуючи технічно справним автомобілем автомобілем марки «Фольксваген-Гольф», номерний знак НОМЕР_3, рухався на 42 км + 80 м автодороги «Піща-Любомль-Верба» в напрямку с. Піща Щацького району Волинської області, на ділянці дороги, що має по одній смузі руху в обох напрямках та знаходиться неподалік с. Куснища, Любомльського району Волинської області, в порушення вимог п.1.5., п.2.3 б), д), п. 10.1., п. 14.2 в) Правил дорожнього руху під час здійснення маневру обгону, проявив грубу неуважність, а саме, не переконався в тому, що на зустрічній смузі руху на достатній для обгону відстані рухається зустрічний автомобіль марки «Хонда Цівік», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив лобове зіткнення із вказаним зустрічним автомобілем, внаслідок чого потерпілий отримав тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі захисник зазначає, що призначене ОСОБА_2 покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок суворості та просить його змінити, пом'якшити покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років, та на підставі ст. 75 КК України звільнити від його відбування з випробуванням. На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що суд неповною мірою врахував дані, що характеризують особу засудженого: молодий вік ОСОБА_2, а також те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, одружений, позитивно характеризувався за місцем проживання, не перебував на спеціальних обліках, частково відшкодував потерпілому матеріальні збитки, критично ставиться до вчиненого кримінального правопорушення. Посилається на те, що суди безпідставно не визнали пом'якшуючими покарання обставинами визнання винуватості та щире каяття ОСОБА_2 у вчиненому злочині. Також захисник заявляє клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_2

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, перевіривши надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Захисником не оскаржуються доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому у касаційній скарзі не наведено доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування або зміни постановлених судових рішень щодо ОСОБА_2

Відповідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається із судових рішень, при призначенні покарання ОСОБА_2 вищевказані вимоги кримінального закону судами дотримано. Зокрема, враховано ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу засудженого, який є особою молодого віку, раніше до

кримінальної відповідальності не притягувався, задовільно характеризується за місцем проживання, одружений. Також судом першої інстанції була врахована думка потерпілого щодо необхідності призначення ОСОБА_2 покарання, пов'язаного з ізоляцією від суспільства. Врахувавши наведені обставини, суд призначив ОСОБА_2 покарання ближче до мінімальної межі санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Окрім того, як зазначено у судових рішеннях, суд не вбачає у даному кримінальному провадженні таких пом'якшуючих покарання обставин, як визнання винуватості та щире каяття у вчиненому злочині, оскільки під час досудового розслідування та на початку судового провадження ОСОБА_2 своєї винуватості не визнавав, не оцінював критично свою протиправну поведінку.

Також суд першої інстанції у своєму вироку зазначив про те, що не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про часткове відшкодування майнової шкоди потерпілому, оскільки таке часткове відшкодування матеріальних збитків було здійснене не потерпілому ОСОБА_4, а на користь свідка ОСОБА_3, який є власником автомобіля «Хонда Цівік», номерний знак НОМЕР_2, що, як вказав суд, останній підтвердив у судовому засіданні.

У суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти даним висновкам суду першої інстанції, а у скарзі захисника відсутні обґрунтовані належним чином доводи на їх спростування.

За змістом ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше 5 років, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

Із ухвали вбачається, що суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги захисника, дійшов правильного висновку про відсутність обґрунтованих підстав для звільнення ОСОБА_2 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з огляду на тяжкість злочину та наявність тяжких наслідків - інвалідності потерпілого.

Посилання захисника на те, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 404 КПК України, не досліджуючи повторно доказів, наявних у провадженні, вийшов за межі апеляційних вимог засудженого та погіршив становище ОСОБА_2, є надуманими.

Так, убачається з вироку, факт інвалідності потерпілого через травми, отримані внаслідок дорожньо-транспортної події був установлений у судовому засіданні, його враховано при вирішенні цивільного позову.

За змістом ухвали, суд апеляційної інстанції, зазначивши у її мотивувальній частині про настання тяжких наслідків злочину у виді встановлення потерпілому ОСОБА_4 інвалідності, не враховував цей факт як обставину, що обтяжує покарання, а навів цю обставину на підтвердження висновків суду першої інстанції щодо правильності визначеного судом виду та розміру покарання. При цьому, за змістом роз'яснень, що містяться у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити у тому числі із особливостей конкретного злочину зокрема, характеру і ступеня тяжкості наслідків.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

На думку колегії суддів, обрана судом ОСОБА_2 міра покарання є необхідною та достатньою для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами, а обставини, на які захисник посилається у своїй касаційній скарзі, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та свідчать про можливість виправлення та перевиховання засудженого при призначенні йому покарання не пов'язаного з ізоляцією від суспільства.

Клопотання про зупинення виконання судових рішень розглядається судом касаційної інстанції в порядку, визначеному ст. 430 КПК України.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

З урахуванням наведеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 23 липня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7