Провадження №1-кп/761/192/2015
В И Р О К
іменем України
03 лютого 2015 року місто Київ

Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , в приміщенні суду під час відкритого судового розгляду кримінального провадження (внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0010655 від 01.10.2014 р.) по обвинуваченню

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, який офіційно не працює, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 09.04.2002 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 206, ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 101 КК України (в редакції 1960 року), із застосуванням ст. 42 КК України - на 4 роки позбавлення волі; 22.06.2006 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України - на три роки позбавлення волі; 15.02.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 187 КК України - на 3 роки 8 місяців позбавлення волі. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.10.2013 року невідбуту частину покарання замінено на обмеження волі; ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 8.04.2014 року ОСОБА_4 звільнено умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 11 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:
1 жовтня 2014 року, приблизно о 18 годині 30 хвилин, обвинувачений ОСОБА_4 , будучи особою, раніше судимою за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, отже діючи повторно, знаходячись поруч зі станцією Київського метрополітену «Сирець» (адреса: м. Київ, вул. Щусєва, 55), побачивши припаркований автомобіль марки Ford «Tourneo Connect» з державним номером НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_6 , реалізуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до вказаного автомобіля та за допомогою каменя розбив його бокове скло, після чого дістав із салону майно згаданого потерпілого, а саме: сонцезахисні окуляри, вартістю 160 гривень, дитяче автомобільне крісло фірми «RECARO», вартістю 2860 гривень, а всього майно на загальну суму 3020 грн., з яким направився в сторону станції метро, вважаючи, що виконав всі необхідні дії для доведення кримінального правопорушення до кінця, однак не завершив кримінальне правопорушення з причин, які не залежали від його волі, оскільки пізніше був затриманий працівниками міліції.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення злочину, викладені вище, та при цьому пояснив, що 1 жовтня 2014 року, близько 18 години 30 хвилин, перебуваючи біля станції метро «Сирець» побачив автомобіль, з якого вирішив викрасти якісь цінні речі. Далі, переслідуючи вказану мету, він підійшов до цього авто і розбив каменем бокове скло, після чого забрав із салону сонцезахисні окуляри та дитяче крісло, з якими направився до метро, проте пізніше з цим майном його затримали працівники міліції.

Оскільки учасники судового провадження вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, судовий розгляд кримінального провадження було проведено у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України. При цьому судом їм було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 намагався повторно вчинити таємне викрадення чужого майна, при цьому виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, то такі дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_4 , суд бере до уваги і визнає обставинами, які пом`якшують покарання - його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Також, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує його вік, сімейний стан, відсутність на психоневрологічному обліку, при цьому, наявність диспансерно-динамічного нагляду з 11.11.2011 року, те, що за місцем проживання у свою адресу скарг не отримував, відшкодував матеріальну шкоду потерпілому, а тому суд вважає, що в даному конкретному випадку є можливість обмежитись йому мінімальними розміром обраного покарання.

В той же час, беручи до уваги, що ОСОБА_4 схильний до протиправних проявів, про що насамперед свідчить факт вчинення злочину у період умовно-дострокового звільнення від відбування попереднього покарання, на переконання суду, при визначенні йому відповідного виду покарання, суд вважає необхідним обрати найбільш суворий його вид, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України.

Крім того, враховуючи те, що 15.02.2012 року ОСОБА_4 засуджено вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 187 КК України на 3 роки 8 місяців позбавлення волі, а ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.10.2013 року невідбуту частину покарання замінено на обмеження волі, при цьому, ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 8.04.2014 року останнього звільнено умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 11 днів, тобто, зважаючи на те, що ОСОБА_4 до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, при призначенні остаточного йому покарання, суд застосовує правила, передбачені ст. 71 КК України, та спосіб часткового складання призначених покарань у перерахунку згідно ст. 72 КК України.

Речові докази по справі, які передані на зберігання ОСОБА_8 необхідно вважати повернутими законному володільцю.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374, 376 КПК України, суд

З А С У Д И В:
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, за якою призначити йому покарання у виді одного року позбавлення волі.

Відповідно до ст.ст. 71, 72 КК України, частково приєднати ОСОБА_9 невідбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2012 року, замінене ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.10.2013 року, і остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді одного року і трьох місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня оголошення вироку.

Після набрання вироком законної сили, речові докази по справі, які передані на зберігання ОСОБА_8 вважати повернутими законному володільцю.
До набрання вироком законної сили, запобіжний захід, обраний ОСОБА_4 , у вигляді застави змінити на тримання під вартою, повернувши заставодавцю розмір застави.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його оголошення.

СУДДЯ ОСОБА_10