Дата документу Справа № 336/8622/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/663/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.289 ч.1 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2015 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20 січня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, проживає в АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20 січня 2015 року ОСОБА_9 засуджено за те, що він 13 серпня 2014 року приблизно о 03.00 год., знаходячись біля будинку № 16 по вул. Авраменка в м. Запоріжжі, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи таємно, проти волі власника ОСОБА_7 , з метою отримання транспортного засобу для пересування, не маючи законних підстав та відповідних документів на право керування, використовуючи фрагмент леза ножа, провернув замок запалювання автомобіля Газель 33021 КУПАВА, держномер НОМЕР_1 , і, продовжуючи свій злочинний намір, запустив двигун вказаного автомобіля та, рухаючись на ньому, перемістив останній до перехрестя вул. Карбишева з вул. Стартовою в м. Запоріжжі, де залишив його з метою приховування вчиненого злочину до 11-00 год. того ж дня, коли, не зупиняючись на досягнутому, продовжуючи свої злочинні дії, після приведення у дію двигуна вказаного автомобіля, пересуваючись на останньому, перемістив його до автосалону ЗАЗ по вул. Курчатова в м. Запоріжжі, де залишив його, досягнувши своєї мети, спричинивши при цьому потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 39000 гривень.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом. Йому призначено покарання у виді 3 років обмеження волі і на підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 2 років не вчинить нового злочину. На ОСОБА_9 покладено також обов`язки передбачені ст.76 КК.

Задовольнивши позов потерпілого, суд стягнув з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 6029,66 грн. на відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та 10000 гривень на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати і речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив зазначений вирок суду в частині призначеного йому покарання і присудженої суми відшкодування моральної шкоди змінити. Не оспорюючи встановлені судом першої інстанції обставини справи і кваліфікацію своїх дій, ОСОБА_9 з огляду на те, що судом не було встановлено обставин, які б обтяжували його покарання, а було встановлено лише пом`якшувальні обставини, просив із застосуванням ст.69 КК призначити покарання у виді 1 року обмеження волі з іспитовим строком 1 рік.

Крім того, оскільки обвинувачений має низький рівень правової культури, і не отримував цивільного позову, то він визнавав позовні вимоги, не усвідомлюючи їх дійсних наслідків. Сам вирок в частині рішення про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим. А тому обвинувачений просив вирок в цій частині змінити, задовольнивши позов лише в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, який наполягав на доводах своєї апеляції; вивчивши позицію прокурора, потерпілого і його представника, які не погодились з доводами апеляції і вважали за необхідне вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок суду без змін.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні ним злочину за наведених у вироку обставин ніким не оспорюється.

Як убачається з вироку суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання у виді обмеження волі, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, фактичні обставини вчиненого, зокрема, наслідки злочину спричинення матеріальної шкоди потерпілому, особу винного, склад його сім`ї та стан здоров`я: раніше не судимий, не одружений, не працює. Суд врахував визнання обвинуваченим своєї вини і щире його розкаяння. Тому суд не призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, як того вимагав прокурор.

Разом з тим, приймаючи до уваги, що ОСОБА_9 навіть частково не відшкодував завдану ним матеріальну і моральну шкоду, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому найм`якішого із передбачених санкцією статті покарань у виді штрафу, призначивши мінімальне покарання у виді обмеження волі.

Вимога ОСОБА_9 про застосування до нього положень ст.69 КК і призначення йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) є безпідставна, оскільки, в справі відсутні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину. Про жодне з таких обставин в апеляційній скарзі не йдеться.

З урахуванням сукупності перелічених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про призначення ОСОБА_9 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з іспитовим строком в 2 роки за встановлених судом обставин є мотивованим, а покарання таким, що відповідає вимогам ст.65 КК, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недотримання судом цих вимог, безпідставні.

До вимог обвинуваченого про необґрунтоване стягнення з нього 10000 грн. на відшкодування завданої ним потерпілому моральної шкоди судова колегія ставиться критично з наступних підстав.

ОСОБА_7 в установленому законом порядку подав свій позов, який було вручено ОСОБА_9 в судовому засіданні 24.12.2014 року. В зв`язку з чим, розгляд провадження було відкладено на 20.01.2015 року. Під час наступного судового засідання ОСОБА_9 повністю визнав позовні вимоги, проти їх задоволення не заперечував, про що неодноразово наголошував під час дачі своїх пояснень і в судових дебатах. Саме через повне визнання обвинуваченим позовних вимог потерпілий і його представник не наполягали на призначенні ОСОБА_9 суворого покарання.

Розгляд кримінального провадження відбувався у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК, оскільки обвинуваченим не оспорювалися обставини зазначені як в обвинувальному акті так і в позові. А тому, ОСОБА_9 не вправі оспорювати факту завдання ним потерпілому моральної шкоди і розмір призначеного грошового відшкодування, який відповідає заявленій в позові сумі.

Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування вироку суду, у справі не допущено, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20 січня 2014 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4