АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-кп/793/405/13Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : ч. 2 ст. 125 КК
України Фролов Олександр Леонідович
Доповідач в апеляційній інстанції
Іваненко І. В. УХВАЛА
10 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого судді
суддів
Биби Ю. В., Євтушенка В. Г.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Черкаси кримінальне
провадження за апеляційною скаргою
обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок
Тальнівського районного суду
Черкаської області від 07 жовтня 2013
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.
Білашки Тальнівського району
Черкаської області, українця,
громадянина України, освіта середня,
одруженого, не працює, проживає у
АДРЕСА_1, раніше не судимого,
визнати винним за ч. 2 ст. 125 КК
України та призначити йому покарання у
виді штрафу в розмірі 1 190 грн. 00 коп.
Також вироком суду вирішено
задовольнити цивільний позов
потерпілого повністю в частині
матеріальної шкоди, й частково в
частині моральної шкоди, а саме
стягнути з ОСОБА_3 на користь
потерпілого ОСОБА_4 255 грн. 52 коп.
матеріальної шкоди та 3 000 грн. 00 коп.
ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що
він 10 червня 2013 року близько 13 години 00
хвилин, знаходячись в приміщенні
АДРЕСА_2, на ґрунті особистих
неприязних відносин, незаконно,
протиправно, умисно з метою завдання
тілесних ушкоджень завдав ОСОБА_4
кілька ударів ногами і руками в область
голови і тулуба, внаслідок чого
останньому були спричинені тілесні
ушкодження у вигляді синців, садна,
забійної рани голови, розлогі садна
тулуба, які згідно з висновком
судово-медичної експертизи № 338 від 11
червня 2013 року відносяться до
категорії легких тілесних ушкоджень,
які спричинили короткочасний розлад
Не погодившись з вироком суду,
обвинувачений ОСОБА_3, не заперечуючи
фактичних обставин правопорушення,
наявності в його діях складу
інкримінованого йому злочину,
доведеності власної вини, просить
вирок суду змінити, зменшивши розмір
призначеного йому покарання у виді
штрафу, а також зменшивши розмір
стягнутого з нього на користь
потерпілого морального відшкодування,
не оспорюючи суму матеріального
відшкодування.

Свою апеляційну скаргу мотивує
тим, що судом першої інстанції не була
врахована провокаційна поведінка
потерпілого, який зводив наклеп на
дружину обвинуваченого, тому в
обвинуваченого виникло раптове
бажання завдати потерпілому ударів з
метою захисту честі та гідності своєї
дружини. Вказує, що суд не врахував
відсутність у нього та у його дружини
постійного місця роботи, вони живуть з
приватного господарства, тому він не
має реальної можливості сплатити суму
штрафу та морального відшкодування. На
думку обвинуваченого, суд не врахував
той факт, що потерпілий не надав суду
жодних пояснень, у чому саме полягали
його моральні страждання, а при
визначенні розміру штрафу суд врахував
лише щире каяття обвинуваченого, не
врахувавши повне визнання ним своєї
вини.

У судовому засіданні
обвинувачений свою апеляційну скаргу
підтримав з мотивів, які в ній наведені.

Прокурор заперечив проти
апеляційної скарги обвинуваченого,
просив її відхилити, вважаючи вирок
суду першої інстанції законним та
обґрунтованим.

Потерпілий у судове засіданні не
з'явився, хоча був належно викликаний
до апеляційного суду, про що свідчить
відповідний поштовий документ щодо
своєчасного вручення потерпілому
виклику.

Заслухавши доповідача, прокурора,
обвинуваченого, вивчивши матеріали
кримінального провадження, колегія
судді вважає, що подана апеляційна
скарга обвинуваченого задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 370 КПК України,
судове рішення повинно бути законним,
обґрунтованим і вмотивованим. Законним
є рішення, ухвалене компетентним судом
згідно з нормами матеріального права з
дотриманням вимог щодо кримінального
провадження, передбачених цим
Кодексом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі об'єктивно
з'ясованих обставин, які підтверджені
доказами, дослідженими під час
судового розгляду та оціненими судом
відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому
наведені належні і достатні мотиви та
підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд
призначає покарання: 1) у межах,
установлених у санкції статті (санкції
частини статті) Особливої частини
цього Кодексу, що передбачає
відповідальність за вчинений злочин за
винятком випадків, передбачених
частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної
частини цього Кодексу; 3)
враховуючи ступінь тяжкості вчиненого
злочину, особу винного та обставини, що
пом'якшують та обтяжують покарання.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції зазначених вимог
дотримався.

Суд обґрунтовано дійшов висновку
про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК
України. Під час призначення покарання
суд врахував тяжкість вчиненого
злочину, особу обвинуваченого,
позитивну характеристику
обвинуваченого за місцем проживання;
відсутність обставин, які обтяжують
покарання, та наявність обставин, які
пом'якшують покарання, а саме щире
каяття, сприяння розкриттю злочину. Суд
також врахував, що ОСОБА_3 до
кримінальної відповідальності
притягується вперше.

Покарання у виді штрафу є
найм'якішим покаранням, серед інших
покарань, які передбачені у санкції ч. 2
ст. 125 КК України. Згідно зі змістом
санкції цієї частини вказаної статті,
покарання у виді штрафу може бути
призначене особі у розмірі від 50 до 100
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, тобто від 850 грн. 00 коп. до 1 700
грн. 00 коп.

Призначивши ОСОБА_3 покарання, суд
визначив розмір штрафу, який є меншим
від середнього розміру штрафу,
визначеного вказаною санкцією, а саме
визначив розмір штрафу, який дорівнює
сімдесяти неоподатковуваним мінімумам
доходів громадян (1 190 грн. 00 коп.).

Колегія суддів не вбачає
обґрунтованих підстав для зменшення
розміру призначеного обвинуваченому
штрафу з мотивів, які указані ним в
своїй апеляційній скарзі. Відсутність
у обвинуваченого роботи не може бути
достатньою підставою для зменшення
суми штрафу, яка й так є ближчою до
мінімуму цього виду покарання, ніж до
його максимуму. При цьому доцільність
призначення обвинуваченому покарання
саме у виді штрафу ніким не
оспорюється, й суд апеляційної
інстанції за відсутності апеляції
прокурора чи потерпілого не має права
призначити замість обраного судом
найм'якішого виду покарання більш
суворий. Зменшення ж суми штрафу, на
думку колегії суддів, знівелює
достатній виправний вплив цього
покарання на обвинуваченого.

Колегія суддів також не може
визнати обґрунтованими доводи
обвинуваченого щодо попередньої
провокаційної поведінки потерпілого
стосовно зведення наклепу на дружину
обвинуваченого як підстави для
зменшення розміру штрафу, оскільки
така поведінка потерпілого нічим не
підтверджена, й у змісті вироку суду
про ці обставини не вказується.

Стосовно доводів обвинуваченого
щодо необхідності зменшення з указаних
вище підстав розміру морального
відшкодування, яке суд першої
інстанції вирішив стягнути з нього на
користь потерпілого, в сумі 3000 грн. 00
коп., колегія суддів також вважає ці
доводи необґрунтованими.

Відповідно до ст. 128-129 КПК України,
особа, якій кримінальним
правопорушенням або іншим суспільно
небезпечним діянням завдано майнової
та/або моральної шкоди, має право під
час кримінального провадження до
початку судового розгляду пред'явити
цивільний позов до підозрюваного,
обвинуваченого або до фізичної чи
юридичної особи, яка за законом несе
цивільну відповідальність за шкоду,
завдану діяннями підозрюваного,
обвинуваченого або неосудної особи,
яка вчинила суспільно небезпечне
діяння. Цивільний позов у
кримінальному провадженні
розглядається судом за правилами,
встановленими цим Кодексом. Якщо
процесуальні відносини, що виникли у
зв'язку з цивільним позовом, цим
Кодексом не врегульовані, до них
застосовуються норми Цивільного
процесуального кодексу України за
умови, що вони не суперечать засадам
кримінального судочинства. Ухвалюючи
обвинувальний вирок, постановляючи
ухвалу про застосування примусових
заходів медичного або виховного
характеру, суд залежно від доведеності
підстав і розміру позову задовольняє
цивільний позов повністю або частково
чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода, крім
іншого, полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи. Моральна шкода відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування. Моральна
шкода відшкодовується одноразово, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Задовольняючи цивільний позов
потерпілого частково в сумі 3 000 грн. 00
коп. з 10 000 грн. 00 коп., які
просив стягнути з обвинуваченого
потерпілий, суд першої інстанції, на
думку колегії суддів, дотримався
принципу розумності і справедливості
при визначенні розміру такого
відшкодування.

Суд обґрунтовано визначив, що моральна
шкода, завдана потерпілому, полягала у
його душевних стражданнях від завдання
йому тілесних ушкоджень. Тому доводи
апелянта про відсутність
обґрунтування, у чому ж полягала
моральна шкода для потерпілого, є
необґрунтованими.

При цьому суд обґрунтовано врахував, що
потерпілий не має постійного місця
роботи, тому критично оцінив його
доводи щодо його неприбуття на роботу
після події злочину. Визначивши суму
морального відшкодування, суд
обґрунтовано вийшов з оцінки характеру
вчиненого злочину, його тяжкості,
мотивів, наслідків злочину для здоров'я
потерпілого.

Колегія суддів не може визнати
достатніми підставами для зменшення
розміру морального відшкодування
відсутність у обвинуваченого та його
дружини постійного місця роботи, а
також провокаційну поведінку
обвинуваченого з тих же міркувань, з
яких ці доводи визнані колегією суддів
необґрунтованими щодо клопотання про
зменшення суми штрафу. Крім цього,
обвинувачений є працездатною, хоча й не
працевлаштованою, особою; умисно
завдав потерпілому тілесних ушкоджень,
які спричинили для останнього
короткочасний розлад здоров'я. Тому
зменшення визначеного судом першої
інстанції розміру морального
відшкодування лише з мотивів
відсутності коштів у обвинуваченого
колегія суддів вважає несправедливим.

Щодо інших аспектів вирок суду
першої інстанції не оскаржувався.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.
ст. 404, 405, 407, 408, 409 КПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу
обвинуваченого ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а вирок Тальнівського
районного суду Черкаської області від
07 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з
моменту її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом трьох місяців з дня
оголошення судового рішення судом
апеляційної інстанції.

Головуючий :

Судді :