ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/619/14
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" грудня 2014 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретаря: ОСОБА_2 ,
прокурора: ОСОБА_3 ,
потерпілої: ОСОБА_4 ,
представника потерпілої: ОСОБА_5 ,
захисника: ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_7 5 червня 2014 року, приблизно о 01 год. 25 хв., керуючи та рухаючись заднім ходом на технічно справному автомобілі «Деу Нексіа» д.н.з. НОМЕР_1 на паркувальному майданчику неподалік «Яхт Клубу», що по вул. Дніпровська Набережна, 12а в м. Києві, на порушення вимог п. 10.1, 10.9 ПДР України, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним, при цьому, проявивши особисту неуважність та необачність, не переконався, що початок його руху буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , та з місця ДТП поїхав.
Порушення вказаних пунктів ПДР України водієм ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, які настали у ДТП, а саме, заподіянні пішоходу ОСОБА_4 тілесних ушкоджень у виді закритої травми правого плеча перелом хірургічної шийки правої плечової кістки, садна в проекції ліктьового відростку та закритої травми правої ступні перелом основи 5 плюснової кістки правої стопи, які в сукупності відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України не визнав, пояснивши, що 5 червня 2014 року йому зателефонував знайомий ОСОБА_8 та попросив приїхати на Набережну, щоб потім відвезти до яхт клубу. Біля 22 год. він приїхав на Набережну, де побачив у кафе ОСОБА_8 разом з потерпілою ОСОБА_4 . Трохи посидівши, вони всі разом поїхали до яхт клубу, але, оскільки йому необхідно було їхати додому, то ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_8 про те, що їде. Потерпіла також виявила бажання їхати, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 пішов до машини, а вона залишилася біля входу. При цьому, обвинувачений стверджував, що потерпілу вів під руки, через стан її алкогольного сп`яніння. Підійшовши до автомобіля, ОСОБА_7 сів у нього, завів двигун, подивився у дзеркала та почав рух, вивертаючи праворуч, після чого почув стук у ліву частину автомобіля. Вийшовши з автомобіля, побачив потерпілу, яка сиділа на землі на відстані 1,5-2 м. від машини та сказала, що він її збив. ОСОБА_7 запропонував відвести ОСОБА_4 до лікарні, однак, оскільки вона відмовилася, то ОСОБА_8 , який підійшов пізніше, поїхав з нею разом зі швидкою до лікарні, а він поїхав додому.

Також обвинувачений стверджував, що потерпіла та ОСОБА_8 були в стані сильного алкогольного сп`яніння.

Крім того, ОСОБА_7 пояснював, що разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в кафе була ще її подруга, яка також вживала спиртні напої, а він ще додатково за чиїмось проханням ходив до магазину за шампанським. Сам він вживав лише сік.

Наполягав обвинувачений і на тому, що в нього були водійські права на той момент.

Потерпілу ОСОБА_4 у лікарні не відвідував та прощення не просив, так як не було за що, у зв`язку з чим, і не визнає цивільний позов останньої.

Не дивлячись на такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 та не визнання вини, дослідивши та перевіривши в судовому засіданні докази, зібрані по справі, суд уважає повністю доведеною його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочині при викладених у обвинувальному акті обставинах, що підтверджується наступним.
Потерпіла ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснювала, що 4 червня 2014 року вона заїхала до ОСОБА_8 , захопивши з собою закуску та 2 пляшки спиртних напоїв. Спочатку вони були на Набережній, а потім пішли до кафе, в яке ОСОБА_8 покликав обвинуваченого ОСОБА_7 . Пізніше під`їхала її подруга, та вони всі разом продовжили вживати спиртні напої. Також, ОСОБА_7 на її прохання ходив до магазину за шампанським. Потім ОСОБА_8 запропонував поїхати подивитися яхт клуб. Потерпіла разом з ОСОБА_8 сіла в машину ОСОБА_7 , який їх відвіз до яхт клубу, залишивши свій автомобіль Деу на парковці. Оскільки вона там більше не бажала залишатися, то разом з обвинуваченим пішла в сторону його машини, але йшла просто поруч з ним. Поки вона стояла та думала, чи викликати їй таксі, при цьому видивляючись ОСОБА_8 , то відчула удар і впала. Розуміючи, що машина ОСОБА_7 їде на неї, вона стукнула по ній. Коли вона почала викликати швидку, оскільки обвинувачений відмовився, то останній одразу ж поїхав з місця пригоди.
При цьому, потерпіла зазначала, що сам рух машини вона не бачила, оскільки стояла напівобертом до неї, по праву руку від автомобіля.
Підтримала потерпіла ОСОБА_4 і свій цивільний позов у повному обсязі.
Суд ураховує, що показання потерпілої були послідовними, логічними, переконливими, не мають ніяких істотних суперечностей, які б давали підстави для сумнівів. Останньою були достатньо детально описані обставини по справі. Підстав обмовляти обвинуваченого у потерпілої не має, оскільки вона раніше не мала ніяких конфліктних ситуацій з ОСОБА_7 та взагалі його не знала.

Крім того, такі показання потерпілої узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, з:

- показаннями свідка ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні пояснила, що 4 червня 2014 року вона в кафе на Дніпровській Набережній зустрілася з потерпілою, де, також, був обвинувачений та ОСОБА_8 . Вони всі разом розпивали спиртні напої. Потім ОСОБА_8 запропонував їхати до яхт клубу, але, оскільки вона не бажала нікуди їхати, то пішла. Крім того, свідок стверджувала, що, не дивлячись на те, що всі були напідпитку, координація руху була нормальною, всі пересувалися самостійно;
- даними, які містяться у протоколі огляду місця ДТП та схемі пригоди від 5 червня 2014 року, з якого убачається, що транспортний засіб з місця пригоди зник в напрямку виїзду до Дніпровської Набережної;
- даними, які містяться у картці виїзду медичної швидкої допомоги № 91 від 5 червня 2014 року, відповідно до якої, ОСОБА_4 встановлено попередній діагноз: перелом правого передпліччя, забій тканин правого плеча.
Стосовно даних у цій картці про те, що потерпіла транспортувалась пішки, то остання в судовому засіданні пояснила, що, коли її під руки лікарі вели до швидкої, то вона спиралася на п`ятку, тому так і було зазначено. Також ОСОБА_4 вказувала, що в той момент в неї був сильний больовий шок і лікарям вона повідомляла про те, що її найбільше турбувало;
- даними, які містяться у висновку експерта № 343/ат від 27 червня 2014 року, з яких убачається, що в діях водія автомобіля «Деу Нексія» ОСОБА_10 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам пунктів 10.1, 10.9 ПДР України.
Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_11 підтримав свій висновок № 343/ат, та надаючи відповіді на питання пояснив, що водію ОСОБА_10 в ситуації, що склалася на дорозі, ніщо не заважало виконати вимоги п. 10.1, 10.9 ПДР України.
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що працює старшим слідчим у СВ Дарницькому РУ ГУ МВС України в м. Києві, та всі вихідні дані, зазначені у постановах про призначення експертиз, він брав зі слів обвинуваченого та потерпілої;
- даними, які містяться у протоколі огляду транспортного засобу від 26 вересня 2014 року та фототаблицями до нього, відповідно до якого, об`єктом огляду є транспортний засіб Деу «Нексіа» д.н.з. НОМЕР_1 з замірами виступаючих частин;
- даними, які містяться у висновку експерта № 1434/е від 3 вересня 2014 року, з яких убачається, що під час звернення за медичною допомогою 5 червня 2014 року о 01 год. 20 хв., у потерпілої мали місце тілесні ушкодження у виді закритої травми правого плеча перелом хірургічної шийки правої плечової кістки, садна в проекції ліктьового відростку та закритої травми правої ступні перелом основи 5 плюснової кістки правої стопи, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу. Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворились від травматичної дії тупих предметів, що могли бути при транспортній травмі (травма при зіткненні автомобіля, який рухався, з пішоходом).
Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 , підтримала свій висновок № 1434/е та, надаючи відповіді на запитання, стверджувала, що згідно даних, які містяться в оригіналах медичної документації, потерпіла ОСОБА_4 отримала травми правого плеча та правої ступні саме 5 червня 2014 року. При цьому, зазначила, що у картці виїзду медичної швидкої допомоги вказується лише попередній діагноз, оскільки, коли виїжджає медична допомога, в них не має рентген апарату, у зв`язку з чим вони фізично не можуть провести всі необхідні обстеження, тому особа подається до стаціонару і вже там проводяться всі необхідні рентгени, ставиться діагноз, що і було зроблено у випадку з потерпілою. Також остання вказувала, що такий перелом стопи, як у потерпілої, не може утворитися від падіння з висоти росту.
У зв`язку з цим, суд уважає за необхідне, також, зазначити, що сам факт здійснення потерпілій рентгену ноги наступного дня, 6 червня 2014 року, не доводить факту отримання нею перелому основи 5-ї плюсневої кістки не 5 червня 2014 року у даній ДТП. Будь-яких великих розбіжностей між часом отриманням та виявленням тілесних ушкоджень не вбачається. Більш того, у медичній картці потерпілої відсутні дані про те, що в період з 5 червня по 6 червня 2014 року, коли її вже було доставлено до лікарні, вона отримувала переломи, про що, також, вказувала експерт ОСОБА_13 ;
- даними, які містяться у протоколі огляду речей та предметів від 26 вересня 2014 року і фототаблицями до нього, відповідно до яких, об`єктом огляду є взуття, належне ОСОБА_4 , на передніх та бокових частинах яких містяться незначні потертості. На зовнішній частині правого туфля спостерігається механічне пошкодження у вигляді явно вираженої потертості;
- даними, які містяться у висновку експерта № 388-МК від 2 жовтня 2014 року та фототаблицями до нього, з яких убачається, що при медико-криміналістичному дослідженні туфель ОСОБА_4 та її рентгенограм відмічається співпадіння слідів потертя на зовнішній поверхні геленочної частини правої туфлі з переломом 5 плюсневої кістки правої стопи. Згадані сліди потертя правої туфлі могли виникнути від наїзду колесом автомобіля справа наліво та дещо спереду назад.
Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_14 підтримав свій висновок № 388-мк та, надаючи відповіді на запитання стверджував, що будь-якою іншою частиною автомобіля, крім колеса, такі потертості на правій туфлі потерпілої не могли бути спричинені.
Також, останній пояснював, що в механізмі утворення перелому стопи є два фактори: 1) від удару такого не було, 2) від фіксації згаданої в експертизі кістки та кручення п`ятки, що і мало місце в даній пригоді. Тобто, треба спочатку зафіксувати цю кістку, а потім підштовхнути. Імпульс сили в цій пригоді був наданий, а стопа в момент наїзду була зафіксовано, тому і утворився перелом 5 плюсневої кістки правої стопи ОСОБА_4 . При цьому, експерт, також, пояснив, що по механізму пошкодження у виді травми плеча та перелому 5 плюснової кістки пов`язані та уявляються як єдиний механізм.
- даними, які містяться у висновку комісійної судово-медичної експертизи № 121-2014/о від 7 жовтня 2014 року, відповідно до яких, морфологія та характер перелому 5-ї плюснової кістки правої стопи у ОСОБА_4 , з урахуванням співпадіння слідів потертя на зовнішній поверхні геленочної частини правої туфлі, свідчить про те, що даний перелом утворився в результаті дії тупого твердого предмету з поширеною контактуючою поверхнею (колесо автомобіля) за механізмом здавлення у напрямку зверху-вниз та перпендикулярно відносно довжинника кістки, між поверхнею катання колесом та дорожнім покриттям. Тобто, права стопа потерпілої відносно траєкторії руху колеса автомобіля знаходилася в момент первинного контакту з колесом практично під прямим кутом та наїзд колеса відбувся з зовнішньої сторони стопи, тобто справа наліво та дещо спереду назад. Таким чином, мала місце транспортна травма, при якій в момент первинного контакту з транспортним засобом ОСОБА_4 знаходилася у вертикальному чи близькому до нього положенням тіла та була обернута до нього правим боком. В подальшому, після наїзду колесом автомобіля на праву стопу, мало місце падіння ОСОБА_4 з вертикального положення тіла з співударянням ліктьовим відростком об контактуючу поверхню приземлення з утворенням закритої травми правої верхньої кінцівки.
Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_15 підтримав висновок № 121-2014/о від 7 жовтня 2014 року та, надаючи відповіді на питання, пояснив, що експерти оцінювали пошкодження на взутті в результаті наїзду колеса в сукупності з ушкодженнями на стопі, характером перелому, який був у потерпілої. В даному випадку перелом п`ятої плюснової кістки правої стопи, міг утворитися виключно при єдиному механізмі.
Крім того, останній зазначав, що не завжди при надходженні хворого до лікарні можливо встановити правильний діагноз, оскільки спочатку звертають увагу на ті ушкодження, на які більш всього скаржиться хворий. Також, є нормальною практика, де для встановлення правильного діагнозу особі роблять декілька знімків.
Надав відповідь експерт ОСОБА_15 і на питання щодо причин такої кількості знімків у потерпілої, зазначивши, що вона обумовлюється визначенням перебігу загоєння ушкоджень.
Вказував останній і про те, що даних про перебування потерпілої у русі не було. ОСОБА_15 стверджував, що ОСОБА_4 стояла в момент наїзду.
Пояснив ОСОБА_15 і причину надання експерту ОСОБА_14 лише двох рентгенограм потерпілої від 11 червня 2014 року та 2 серпня 2014 року, вказуючи про те, що надавалися ті знімки, на яких більш явно було видно ушкодження ділянки стопи, тобто ті, з приводу яких, експерт міг зробити висновки.
Що стосується посилань захисника у судових дебатах на висновки експертизи № 121-2014/о від 7 жовтня 2014 року, як на доказ невинуватості ОСОБА_7 , оскільки в п. 3 Підсумків вказано про неможливість визначення причини падіння потерпілої поштовх транспортного засобу в момент наїзду на праву стопу, стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 з втратою рівноваги, тощо, то суд виходить з тощо, що такі висновки самі по собі не спростовують факту спричинення потерпілій тілесних ушкоджень в ділянці правої стопи обвинуваченим в результаті наїзду.
Не знайшло свого підтвердження й доводи захисника про те, що обвинувачений перед початком руху переконався у тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, шляхом обходу свого транспортного засобу позаду, оглянувши його, присів на водійське крісло, поклавши руку на ліве сидіння автомобіля, оглянувшись назад, переконавшись, що перешкод немає, подивившись по боковим дзеркала та дзеркалу заднього виду, лише потім завів автомобіль та почав рух, оскільки сам ОСОБА_7 у своїх поясненнях у судовому засіданні не стверджував про таке, а пояснював, що він підійшов до автомобіля, сів у нього, запустив двигун, подивився у дзеркала та почав рух. Проте суд не може визнати такі дії обвинуваченого достатніми для упевненості в безпечності своїх дій, ураховуючи той факт, що потерпіла могла не попасти в огляд обзору дзеркал, в які, як стверджував ОСОБА_7 , він дивився.
Не відповідають дійсності та є припущенням й твердження захисника у судових дебатах про те, що у потерпілої ОСОБА_4 була порушена координація рухів через стан алкогольного сп`яніння. Так, у судовому засіданні експерт ОСОБА_13 вказувала, що при наявності у людини в крові етилового спирту 0,81%о, може призвести до порушення в координації рухів, але при цьому, треба враховувати й інші фактори, так як кожна людина є індивідуальною. Більш того, остання, надаючи відповіді, не стверджувала, що у потерпілої ОСОБА_4 внаслідок алкогольного сп`яніння була порушена координація руху.
Стосовно посилань сторони захисту на те, що, у зв`язку з тим, що взуття потерпілої було визнано речовим доказом лише через 4 місяці після ДТП, а тому не можливо встановити, що з цим взуттям відбувалося, та чи взагалі потерпіла була саме в цих туфлях, то суд виходить з наступного.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 пояснила, що туфлі, в яких вона була 5 червня 2014 року, з неї зняли працівники лікарні, поклавши в кульок, коли її туди привезла швидка допомога. Весь час, до виписки, взуття знаходилося з нею, ніхто його не чіпав та нічого з ним не робив, як тільки вона вийшла з лікарні у серпні місяці, то одразу ж передала їх слідчому. Оскільки вона була лежачою, то зробити це раніше не могла.
Допитаний в судовому засіданні слідчий ОСОБА_12 пояснив, що, у зв`язку з заявленням захисником на досудовому розслідуванні клопотання про проведення комісійної експертизи, експерт просив надати взуття потерпілої у незмінному стані. Вже після проведення експертиз та повернення туфлей, їх було оглянуто та визнано речовим доказом.
У суду відсутні будь-які докази на підтвердження того, що потерпіла чи інша особа вносили якісь зміни до взуття, яке було надано експерту.
Також, експерт ОСОБА_15 вказував, що, надаючи оцінку ушкодженням потерпілої, зіставляли їх з потертям на взутті. І в даному випадку, прийшли до висновку, що характер перелому у потерпілої та сліди потертя в результаті наїзду, не переїзду, колеса, вказують на їх єдиний механізм, у зв`язку з чим, у суду не виникають сумніви, що ОСОБА_4 була під час ДТП саме в тих туфлях, які були надані експерту.
Вказував про таке і експерт ОСОБА_14 , зазначаючи, що перелом у потерпілої співпадає по локалізації з пошкодженням туфлі, які виникли від ДТП 5 червня 2014 року.
Крім того, стверджували експерти й про те, що в медичній документації ОСОБА_4 були відсутні дані про те, що остання в лікарні, чи в іншому місці, після даної ДТП отримувала травми, які-небудь пошкодження, крім закритої травми правого плеча та закритої травми правої ступні.
Суд, також, уважає за необхідне зазначити про те, що в судовому засіданні було достовірно встановлено положення потерпілої в момент спричинення їй тілесних ушкоджень. Так, остання в момент первинного контакту з транспортним засобом знаходилася у вертикальному чи близькому до вертикального положення тіла, та була звернута правою боковою поверхнею тіла до автомобіля, про що було зазначено в експертизах № 1434/е від 3 вересня 2014 року, № 121-2014/о від 7 жовтня 2014 року, які судом визнані належними та допустимими доказами. Саме про таке положення вказувала потерпіла і в судовому засіданні, при цьому, надаючи відповідь на запитання захисника, пояснила, що після даної пригоди вона відчувала сильний больовий шок, а тому деякі речі не запам`ятала, чи могла невірно розуміти, через що помилково могла на досудовому розслідуванні вказати, про наїзд на неї задньою частиною автомобіля, оскільки так їй здавалося на той момент. Між тим, на думку суду, такі суперечності в показаннях потерпілої не є суттєвими, оскільки, остання сам момент наїзду не бачила, а передавала лише свої відчуття, в той час, як експерти з урахуванням морфології та характеру перелому у потерпілої, слідів потертя на взутті останньої встановили положення ОСОБА_4 в момент первинного контакту, що відповідає фактичним обставинам справи.
Стосовно посилань потерпілої, її представника та свідка ОСОБА_9 , в яких вони вказували про те, що ОСОБА_7 був у стані алкогольного сп`яніння, то відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд провадиться лише в межах висунутого обвинувачення. Як убачається з обвинувального акту, ОСОБА_7 не пред`являлося обвинувачення стосовно вчинення ним порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження в стані алкогольного сп`яніння.

Щодо показань обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні про його непричетність до даної пригоди та спричинення потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості, то суд уважає їх такими, що не відповідають дійсності і спрямовані на уникнення останнім кримінальної відповідальності, оскільки вони були спростовані показаннями потерпілої, свідків та іншими доказами, які суд безпосередньо сприймав під час судового засідання, що узгоджуються між собою та не викликають у суду сумнівів.

Стосовно порушення потерпілою ОСОБА_4 вимог п.п. 4.11, 4.14 ПДР України, то це є лише припущення сторони захисту та нічим у судовому засіданні підтверджено не було. Не було доведено захисником й того, що невиконання цих вимог потерпілою могло бути у причинному зв`язку з наслідками, які настали у ДТП 5 червня 2014 року.
Таким чином, суд повно і всебічно розглянувши кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, у тому числі перевіривши і оцінивши усі доводи захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 про його невинуватість, уважає, що фактичні обставини в кримінальному провадженні встановлені у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом, та винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є доведеною та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд ураховуючи тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який несудимий, не працює, за даними облікової документації не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, відсутність обставини, що пом`якшують покарання, невідшкодування потерпілій завданих збитків, уважає за необхідне призначити останньому покарання у виді обмеження волі в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки саме таке покарання за своїм видом є справедливим та необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, суд, беручи до уваги обставини вчинення злочину, його наслідки, те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України, при цьому, повідомив суду неправдиві дані про те, що під час керування транспортним засобом 5 червня 2014 року в нього були водійські посвідчення, однак, відповідно до даних, наданих з ВДАІ, посвідчення водія останній отримав лише 22 липня 2014 року, так як штраф оплатив 21 липня 2014 року, вважає за доцільне призначити останньому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у максимальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.
Разом з тим, суд уважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , ураховуючи обставини справи, дані про його особу, який має постійне місце проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, можливе без ізоляції від суспільства, і тому до нього слід застосувати вимоги ст.ст. 75, 76 КК України.
Цивільний позов, заявлений прокуратурою Дарницького району м. Києва, в інтересах Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги в сумі 9193 грн. є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Стосовно заявленого потерпілою ОСОБА_4 цивільного позову на відшкодування матеріальної шкоди в сумі 12000 грн. та моральної шкоди в сумі 40000 грн., то суд уважає за необхідне задовольнити його частково, виходячи з наступного.
В ході судового розгляду чеками було підтверджено розмір матеріальних витрат, понесених потерпілою, лише в сумі 2529 грн. 91 коп. Інші позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, потерпілою підтвердженні не були, тому суд залишає їх без задоволення.

При визначені розміру грошового стягнення в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, суд ураховує характер і тривалість страждань потерпілої, ступінь фізичного болю, який відчувала остання внаслідок заподіяних їй травм, істотність вимушених змін в її життєвих стосунках, майновий стан обвинуваченого, керуючись принципом розумності та справедливості, уважає за необхідне стягнути з ОСОБА_7 20000 грн., оскільки саме у такій сумі вона у сукупності відповідатиме характеру і обсягу спричинених страждань та іншим негативним наслідкам, що настали, не призведе до безпідставного збагачення, а тільки компенсує завдану потерпілій моральну шкоду.
Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішити у відповідності до вимог ч. 9 ст. 100 та ч. 2 ст. 124 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд -
з а с у д и в:
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
На підставі п.п. 2-4 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Цивільний позов прокуратури Дарницького району м. Києва, в інтересах Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги вартість стаціонарного лікування потерпілої ОСОБА_4 у сумі 9193 грн.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 задовольнити частково, стягнувши з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь останньої 2529 грн. 91 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, та 20000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Речові докази по справі, а саме: взуття, яке передано на зберігання ОСОБА_4 , та автомобіль Деу «Нексія» д.н.з. НОМЕР_1 , який передано на зберігання ОСОБА_7 , залишити останнім за належністю.
Стягнути з ОСОБА_7 судові витрат за проведення автотехнічної експертизи по справі в сумі 737 грн. 88 коп.
На вирок може бути подана апеляція до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Суддя