Справа № 635/9965/14-к
Провадження 1-кп/635/814/2014
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року селище Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_3

потерпіла ОСОБА_4

сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_5

захисник обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0001356 за обвинуваченням,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Чугуєва Харківської області, громадянина України, раніше не засудженого, який має неповну вищу освіту, не працює, не одружений, має на вихованні малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

судом встановлено, що 21 грудня 2013 року близько 00 годин 15 хвилин ОСОБА_5 , керував технічно справним автомобілем «RENAULT Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на якому рухався по автодорозі «Київ-Харків-Довжанський» в межах території Харківського району Харківської області зі сторони міста Чугуїв в напрямку міста Харкова зі швидкістю близько 75 км/год. Під час руху по вказаній автодорозі в районі 524 км + 300 м ОСОБА_5 , керуючи автомобілем проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і при виникненні перешкоди у виді пішохода, який перетинав проїзну частину зліва направо по ходу його руху не вжив заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу та вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_8 . Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 була заподіяні сукупна травма голови, тулуба та кінцівок, а саме: пошкодження першої групи черепно-мозкова травма, поєднана травма грудної клітини та живота, як окремо так і в сукупності тяжких тілесних ушкоджень за критерієм загрози для життя, дві забійно-рвані рани на зовнішній поверхні правої гомілки, садно ділянці лівого ліктьового суглобу легких тілесних ушкоджень; пошкодження другої групи поєднана травма тазу і стегон тяжких тілесних ушкоджень за критерієм загрози для життя, кровопроливи в м`які тканини та садна на гомілках легких тілесних ушкоджень, від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_8 загинув на місці події.

Своїми діями обвинувачений грубо порушив вимоги п. 1.5, 2.9 «а», 12.1. Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

- п. 1.5. "Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, заподіювати матеріальний збиток";

п. 2.3 «б» Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування їм у дорозі;

п. 12.3 У випадку виникнення небезпеки для руху чи перешкоди, яку водій об`єктивно здатний був виявити, він повинний негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди .

Порушення правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_5 знаходяться у причинному зв`язку із смертю ОСОБА_9 .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого злочину, щодо обставин його вчинення пояснив, так як це вказано у вироку, але цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 визнав частково в частині відшкодування шкоди, яка підтверджена доказами по справі і не заперечував проти стягнення з нього грошової суми у розмірі 40 000 гривень 00 коп. на відшкодування моральної шкоди та 5890 гривень 00 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, що пов`язана з похованням ОСОБА_9 . Також просив застосувати до нього Закон України Про амністію у 2014 році, оскільки він має на вихованні малолітню дитину.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 підтримала заявлені нею вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 49838 гривень та моральної шкоди у розмірі 40000 гривень, просила їх задовольнити, та пояснила, що матеріальна шкода складається з грошової суми у розмірі 5890 гривень, що витрачена на поховання ОСОБА_9 і грошової суми у розмірі 43848 гривень, яка підлягає стягненню на підставі ст. 1187 ЦК України та ст. 1195 ЦК України, і як упущена вигода, що вирахувана за три роки виходячи, що розмір мінімальної заробітної плати в Україні з 01 грудня 2013 року складає 1218 гривень, щомісячно. При цьому потерпіла не заперечувала проти обставин події заподіяння смерті ОСОБА_9 , і вказала, що свідком події ДТП вона не була.

Оскільки обвинувачений у судовому засіданні повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, тому суд за згодою учасників судового провадження, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним досліджувати докази щодо обставин вчинення злочину, які ніким не оспорюються та обмежився допитом обвинуваченого, потерпілої, дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, доказів за цивільним позовом ОСОБА_4 , при цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, їх позиція є добровільною і роз`яснив, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При призначенні обвинуваченому покарання, необхідного й достатнього для його виправлення та попередження нових злочинів, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого у вчиненому злочині.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання суд не вбачає.

Також, суд враховує, що обвинувачений вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий, раніше не засуджений, не одружений, має на вихованні малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, тому вважає необхідним призначити ОСОБА_5 покарання в межах санкції статті закону, якою передбачена відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення, і на підставі п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2014 році звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання, при цьому виходить з наступного.

Відповідно до п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2014 році, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк підлягають особи засуджені за злочини вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та які не позбавлені батьківських прав і на день набрання чинності Законом України Про амністію у 2014 році мають дітей, яким не виповнилось 18 років, дітей інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України Про застосування амністії в Україні, установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 , вчинив злочин з необережності, який відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України є тяжким злочином та на день набрання чинності Законом України Про амністію у 2014 році, станом на 19 квітня 2014 року, батьківських прав не позбавлений, має на вихованні малолітню дитину, якій не виповнилося 18 років - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За вказаних обставин, суд не знаходить підстав, які перешкоджають застосуванню амністії у відношенні ОСОБА_5 та звільняє його від відбування покарання призначеного цим вироком на підставі п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2014 році.

Стосовно вимог за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 49838,00 гривень та моральної шкоди у розмірі 40000, 00 гривень, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, при цьому цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 10; ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Статтею 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Суд, аналізуючи докази, що надані потерпілою ОСОБА_4 на підтвердження спричинення матеріальної шкоди, приходить до висновку, що цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню у частині відшкодування витрат на поховання в розмірі 5890 гривень, оскільки розмір витрат підтверджений рахунком, а обвинувачений не заперечував проти стягнення з нього вказаних витрат на користь саме потерпілої ОСОБА_4 .

Вимоги ОСОБА_4 про стягнення грошової суми у розмірі 43848 гривень суд залишає без розгляду і роз`яснює, що відповідно до ч. 7 ст. 127 КПК України потерпілий має право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства, та зазначає, що позов потерпілої в частині відшкодування матеріальної шкоди, що не пов`язана з відшкодуванням витрат на поховання, не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України щодо змісту позовної заяви, оскільки не містить виклад обставин, якими обґрунтовуються заявлені одночасно вимоги, і про відшкодування шкоди спричиненої джерелом підвищеної небезпеки (стаття 1187 ЦК України), і про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я (ст. 1195 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки судом встановлено, що в результаті злочинних дій обвинуваченого загинув потерпілий ОСОБА_8 , тому суд вважає, що його дочка ОСОБА_4 зазнала душевних страждань у зв`язку із втратою батька, що беззаперечно вплинуло на її моральний стан здоров`я та звичайний життєвий ритм і як наслідок спричинило моральні страждання, тому суд вважає що ОСОБА_4 має право на відшкодування моральної шкоди, яка з урахуванням усіх вищевказаних обставин у їх сукупності на засадах розумності, виваженості та справедливості, складає 40 000 гривень і позов в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі, при цьому суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України, шкода завдана вчиненням злочину відшкодовується незалежно від матеріального становища особи що завдала шкоди, а обвинувачений не заперечував проти задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 гривень та стягнення з нього вказаної суми на користь потерпілої.

Витрати пов`язані із проведенням судової авто-технічної експертизи № 988/13 від 17 лютого 2014 року в розмірі 586,80 гривень та № 663/14 від 04 серпня 2014 року у розмірі 586,80 гривень, що підтверджені довідками про витрати на проведення експертизи, відповідно до вимог ч. 2 ст.124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави.

Речові докази по справі відсутні.

Заходи забезпечення провадження не застосовувалися.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373-374 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2014 році звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного цим вироком.

Цивільний позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 ( сорок тисяч) гривень 00 копійок, суму відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 5890 (п`ять тисяч вісімсот дев`яносто) гривень 00 коп.

Цивільний позов ОСОБА_4 в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 43848 гривень залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судових авто-технічних експертиз у розмірі 1173 (одна тисяча сто сімдесят три) гривні 60 копійок.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу на вирок можуть подати: обвинувачений, його захисник в частині, що стосується інтересів обвинуваченого, прокурор, потерпілий, його представник у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції, при цьому вирок не підлягає оскарженню в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Апеляційна скарга на вирок суду подається до Апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку суду.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1