Постанова

Іменем України

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 686/5401/15-к

провадження № 51-4186км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 з доповненнями на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 189 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені обставини

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Хмельницький апеляційний суд 05 червня 2024 року вирок місцевого суду змінив.

Визнав недопустимими та виключив з вироку ряд доказів у кримінальному провадженні.

В іншій частині вирок суду залишив без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2024 року ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2024 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2025 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК, за епізодом вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_7 скасував, а кримінальне провадження в цій частині закрив з підстав передбачених п. 3 ч. 1

ст. 284 КПК, оскільки не встановлені достатні докази для доведеності винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Виключено із обвинувачення за ч. 2 ст. 189 КК кваліфікуючу ознаку - вчинення злочину повторно.

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК, за епізодом вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_8 та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою.

В решті вирок залишено без зміни.

З урахування внесених у вирок змін, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він на початку квітня 2014 року, перебуваючи в м. Хмельницький в офісному приміщенні № 304 по вул. Кам`янецькій, 122, під час зустрічі з ОСОБА_8 , з метою заволодіння його майном, для створення реальної загрози реалізації своїх погроз, супроводжуючи свої дії демонстрацією предмету схожого на ніж, погрожуючи даним предметом спричинити ОСОБА_8 тілесні ушкодження і позбавити життя та погрозою заподіяти даним ножем тяжкі тілесні ушкодження, а також знищити шляхом підпалу офісне приміщення АДРЕСА_1 , в якому знаходились меблі, особиста комп`ютерна техніка і товар (сонцезахисні окуляри), реалізацією якого займається ОСОБА_8 , висунув останньому вимогу до «7» числа кожного місяця передавати на його користь грошові кошти. Сприйнявши погрози як реальні, ОСОБА_8 погодився сплачувати кошти ОСОБА_6 у встановленому останнім розмірі та порядку.

Далі, ОСОБА_6 , діючи з єдиним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння коштами ОСОБА_8 , в період часу з 17 травня по 10 вересня 2014 року неодноразово отримував від останнього грошові кошти шляхом перерахування на банківську картку «Приватбанк», яка належить ОСОБА_6 .

Для отримання грошових коштів, ОСОБА_6 зі свого мобільного телефону надіслав потерпілому ОСОБА_8 текстове повідомлення з номером своєї банківської картки «Приватбанк».

ОСОБА_8 , реально сприймаючи погрози ОСОБА_6 , побоюючись їх реалізації, за вимогою останнього, щомісячно перераховував на його банківську картку визначені ОСОБА_6 суми грошових коштів.

Так, ОСОБА_6 09 квітня 2014 року з мобільного телефону надіслав

ОСОБА_9 текстове повідомлення, в якому вимагав перерахувати на його користь 1 100 грн; 14 квітня 2014 року ОСОБА_6 з мобільного телефону надіслав ОСОБА_8 текстове повідомлення, в якому вимагав перерахувати на його користь 100 грн цього дня, а 400 грн 10 квітня 2014 року. ОСОБА_9 , реально сприймаючи попередні погрози ОСОБА_6 та побоюючись їх реалізацій, 17 квітня 2014 року через термінал самообслуговування «Приватбанк», перерахував на банківську картку, що належить ОСОБА_6 , гроші в сумі 500 та 440 грн.

Далі, ОСОБА_6 09 червня 2014 року з мобільного телефону надіслав

ОСОБА_9 текстове повідомлення з вимогою перерахувати йому на банківську картку грошові кошти в розмірі 1000 грн - за липень 2014 року та 1000 грн - за серпень 2014 року одночасно. ОСОБА_8 , реально сприймаючи попередні погрози ОСОБА_6 та побоюючись їх реалізацій, 20 червня 2014 року через термінал самообслуговування «Приватбанк» перерахував на банківську картку ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 1900 грн; 28 липня 2014 року ОСОБА_6 з мобільного телефону надіслав ОСОБА_9 текстове повідомлення про вимогу перерахувати грошові кошти в розмірі 600 гривень на його банківську картку. ОСОБА_9 , реально сприймаючи попередні погрози ОСОБА_6 та побоюючись їх реалізацій, 29 липня 2014 року через термінал самообслуговування «Приватбанк» перерахував на банківську картку ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 250 грн.

05 серпня 2014 року ОСОБА_6 з мобільного телефону надіслав ОСОБА_9 текстове повідомлення з вимогою перерахувати йому на банківську картку грошові кошти в розмірі 600 грн. ОСОБА_8 , реально сприймаючи попередні погрози ОСОБА_6 та побоюючись їх реалізацій, цього ж дня через термінал самообслуговування «Приватбанк» перерахував на банківську картку ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 400 грн.

08 вересня 2014 року ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_9 і погрожуючи заподіянням тілесних ушкоджень, знищенням шляхом підпалу офісного приміщення АДРЕСА_2 , в якому знаходились меблі, особиста комп`ютерна техніка і товар потерпілого, вимагав у ОСОБА_9 передати йому грошові кошти за вересень 2014 року в розмірі 150 доларів CШA на що ОСОБА_8 відмовив, мотивувавши це тим, що у нього немає коштів та він більше не бажає платити гроші на протизаконну вимогу ОСОБА_6 ..

Обурений відмовою потерпілого ОСОБА_6 з метою отримання чергового платежу 10 жовтня 2014 року близько 13:40 прибув до офісного приміщення АДРЕСА_2 , в якому знаходиться офіс ОСОБА_8 . Шляхом вимагання, яке супроводжувалось погрозою вбивства шляхом відрізання голови, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень шляхом відрізання кінцівок ОСОБА_8 , знищення шляхом підпалу офісного приміщення АДРЕСА_2 , в якому знаходились меблі, особиста комп`ютерна техніка і товар потерпілого, ОСОБА_6 отримав від останнього кошти в сумі 250 гривень. Після цього ОСОБА_6 затримали працівники міліції з переданими йому потерпілим грошовими коштами.

Своїми незаконними діями, ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 3740 грн.

Вимоги та узагальнені доводи особи, які подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, вважає, що вони прийняті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, тому просить їх скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи і вичерпані можливості їх отримання.

Згідно з твердженнями засудженого сукупність доказів, яку суди попередніх інстанцій проаналізували й поклали в основу своїх рішень, не доводять його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Апеляційний суд після скасування попереднього рішення Верховним Судом не виконав його вказівки, що є порушенням приписів ст. 439 КПК, а також формально розглянув справу, не дотримався положень ст. 419цього Кодексу, неналежно перевірив в повному обсязі доводи сторони захисту і дав на них невмотивовані відповіді.

Суди, ухвалюючи рішення, не дотрималися вимог процесуального закону щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення (ст. 370 КПК) та оцінили докази без дотримання приписів статей 85-89, 94 цього Кодексу.

Вказані порушення є істотними, які призвели до ухвалення незаконних рішень.

Засуджений вказує на те, що апеляційний суд:

- не дослідив в судовому засіданні текст первинного обвинувального акта від 26 грудня 2014 року;

- не враховано, що потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні під час допиту не давав вільних показань, а його свідчення викладені у вироку є інтерпретацією суду і не є правдивими, потерпілий знаходився під тиском головуючого;

- надані потерпілим свідчення, не містять конкретних даних, які можна сприйняти як достовірні, а лише такі, що мають викривлений характер і спотворюють події;

- безпідставно частково дослідив докази у справі, а не в повному обсязі, що позбавило його можливості прийняти законне і обґрунтоване рішення;

Апеляційний суд не виконав вказівок Верховного Суду щодо необхідності перевірки доводів сторони захисту про те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні місцевий суд неодноразово повертав на доопрацювання, при цьому під час доопрацювання було відновлено досудове розслідування та були проведені слідчі дії, зокрема здійснювалося об`єднання кримінальних проваджень, здобувалися докази, на які суди посилалися, обґрунтовуючи свої рішення, що є істотним процесуальним порушенням. У цей час ОСОБА_6 було оголошено нову підозру. Також сторона обвинувачення не надала суду оригіналів процесуальних документів про продовження строку досудового розслідування, проведення додаткових слідчих та процесуальних дій. Крім того повторно направляючи обвинувальний акт до суду не було виконано вимог ст. 290 КПК щодо надання доступ до матеріалів досудового розслідування стороні захисту.

Засуджений вважає, що докази його винуватості за фактом вимагання у потерпілого ОСОБА_8 є також недопустимими, оскільки після повернення обвинувального акта прокурору і відновлення досудового розслідування всі докази є недопустимими, а не лише за фактом протиправних дій стосовно потерпілого ОСОБА_7 .

Суд не дав належної оцінки заявам потерпілого ОСОБА_8 та свідка

ОСОБА_10 дружини потерпілого, які відмовилися від своїх свідчень та цивільних вимог.

Під час нового розгляду апеляційний суд належно не з`ясував питання щодо співпраці потерпілого з працівниками поліції з метою провокації вчинення протиправних дій.

В доповненнях до касаційної скарги засуджений вказує на те, що відносини його і потерпілого носили виключно робочий характер і були направлені на практичну допомогу у вирішення питань розширення комерційної мережі, в якій потерпілий працював менеджером.

Засуджений стверджує, що потерпілий ОСОБА_8 був секретним агентом правоохоронних органів, а наявні в матеріалах справи докази є підроблені оперативними працівниками та слідством. Наслідком притягнення його до кримінальної відповідальності є відмова співпрацювати з правоохоронними органами агентом у справах про незаконний обіг наркотичних засобів. Вказані питання суди попередніх інстанцій залишили поза увагою.

Під час затримання співробітниками УБОЗ було відсутнє кримінальне провадження, не було роз`яснено його права, не викликано захисника. Протокол огляду місця події є завідомо фіктивним і складений з порушенням КПК, а також була відсутня ухвала суду про дозвіл на обшук або огляд приміщення №216 готелю «Колос». Протокол його затримання був складений не на місця безпосереднього затримання, а слідчим в кабінеті №69 Хмельницького МВ УМВС в Хмельницькій області.

Крім того, під час його затримання у нього вилучено особисті речі, які йому не було повернуто. Також суди залишили поза увагою факт різниці мобільного номеру телефона сім-карти, який було виявлено під час огляду мобільного телефону і зазначеного в обвинуваченні, з якого нібито було здійснено погрози.

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні

Прокурор не підтримала доводів, наведених у касаційній скарзі з доповненнями засудженого, просила рішення судів попередніх інстанцій залишити без зміни. Вважає, що апеляційний суд в повному обсязі виконав вказівки Верховного Суду.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора та перевіривши матеріали кримінального провадження й доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів уважає, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку, зокрема, можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Апеляційний суд в судовому рішенні аналізує і зіставляє з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дає на кожен із них вичерпну відповідь.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

Відповідно до приписів ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що апеляційний суд, повторно розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , дотримався указаних вимог процесуального закону, виконав вказівки Верховного Суду, належним чином перевірив доводи сторони захисту, в тому числі щодо допустимості доказів, отриманих після повернення обвинувального акта та відновлення досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні, на що зроблено акцент у постанові. Визнав недопустимими низку доказів за епізодом вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_7 , скасував вирок у цій частині, а кримінальне провадження закрив з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки не встановлено достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді й вичерпано можливості їх отримати.

Апеляційний суд дав відповіді й на інші доводи сторони захисту, наведені в апеляційних скаргах.

Під час розгляду кримінального провадження апеляційний суд використав лише ті докази, які здобуті до першого направлення обвинувального акта до суду за епізодом вимагання в потерпілого ОСОБА_8 . Безпосередньо перевіривши вказані докази під час повторного апеляційного розгляду, суд погодився з їх оцінкою даною судом першої інстанції.

Обґрунтовуючи висновок про винуватість ОСОБА_6 за епізодом вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_8 , суди, зокрема, зважили на показання:

- потерпілого ОСОБА_8 , який підтвердив, що у вересні 2014 року дійсно звернувся із заявою щодо вимагання в нього коштів. ОСОБА_6 висловлював погрози життю та здоров`ю його і сім`ї, демонстрував холодну зброю (ніж). Він сприймав такі дії як реальні й перераховував гроші через термінал на особисту картку засудженого. Потерпілому надходили смс-повідомлення, в яких містилися дані про суму, яку необхідно перерахувати і до якого числа. Свідком цих подій була дружина. Потерпілий зауважив, що не передавав засудженому жодних документів і не просив про допомогу в підприємницькій діяльності;

- свідка ОСОБА_10 , яка повідомила, що зі слів чоловіка їй відомо про те, що він сплачує кошти ОСОБА_6 . Останній погрожував чоловікові в її присутності, кричав на нього, казав, що спалить офіс, якщо не буде сплачувати кошти. ОСОБА_6 погрожував завдати шкоди життю і здоров`ю. Вимагав передавати кошти в сумі від 500 до 1000 грн щомісяця, при цьому використовував ненормативну лексику та погрожував предметом, схожим на ніж. Такі дії засудженого її чоловік сприйняв реально.

Також суди врахували фактичні дані, які містяться у протоколах:

- прийняття заяви ОСОБА_8 про вчинене кримінальне правопорушення від 10 вересня 2014 року;

- затримання ОСОБА_6 від 10 вересня 2014 року в офісі АДРЕСА_2 , згідно з яким його затримано під час вимагання коштів у потерпілого ОСОБА_8 ;

- огляду місця події від 10 вересня 2014 року, а саме кабінету № НОМЕР_5 офісного приміщення на АДРЕСА_3, згідно з яким

ОСОБА_6 добровільно видав купюру номіналом 100 грн серії КБ9269049 та три купюри номіналом по 50 грн серій ЕЦ8942331, КП0056640, ПА1809381;

- огляду предметів від 19 листопада 2014 року, а саме грошових коштів, номіналом 100 грн серії КБ9269049, трьох купюр номіналом по 50 грн серій ЕЦ8942331, КП0056640, ПА1809381 та кредитної картки «ПриватБанк»;

- огляду мобільного телефону марки «Nokia 1110i», належного ОСОБА_6 від 26 листопада 2014 року;

- огляду мобільного телефону марки «НТС Desire 600 dualsim", який належить потерпілому ОСОБА_8 , від 20 грудня 2014 року. Під час слідчої дії встановлено, що від абонента на ім`я « ОСОБА_11 » з абонентським номером НОМЕР_1 неодноразово надходили смс-повідомлення з вимогами передати грошові кошти;

- тимчасового доступу до речей і документів від 25 листопада 2014 року, а саме виписок по особистих рахунках ОСОБА_6 в ПАТ КБ «ПриватБанк»;

Крім того, суди взяли до уваги фактичні дані виписки по особистому рахунку ОСОБА_6 в період із 16 квітня по 20 жовтня 2014 року за карткою № НОМЕР_2 , згідно з якою через термінал самообслуговування було здійснено поповнення рахунку готівкою: 17 травня 2014 року о 12:12 на суму 500 грн, цього ж дня о 18:21 на суму 440 грн, 20 червня 2014 року о 17:20 на суму 1900 грн, 05 серпня 2014 року о 11:38 на суму 400 грн.

Показання потерпілого та свідків суди визнали послідовними, логічними, достовірними і такими, які в сукупності з іншими письмовими доказами доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК.

Даних, які би свідчили, що суди попередніх інстанцій, оцінюючи докази, допустили істотні порушення процесуального закону, за результатом перевірки матеріалів кримінального провадження не встановлено.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що орган досудового розслідування не виконав вимоги ст. 290 КПК.

Так, за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд встановив, що орган досудового розслідування неодноразово вживав організаційно-правові заходи для повідомлення засудженого та його захисника про надання доступу до матеріалів досудового розслідування в п`яти томах, однак ті відмовилися ознайомлюватися, не пояснюючи причин такої поведінки.

Обґрунтованими є висновки апеляційного суду про те, що відмова ОСОБА_8 та його захисника від ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, після обмеження слідчим суддею у строках ознайомлення, не може свідчити в цьому конкретному випадку про порушення органом досудового розслідування вимог ч. 1 ст. 290 КПК.

Доводи засудженого про те, що суд не дослідив тексту первинного обвинувального акта, не ґрунтуються на процесуальному законі, оскільки КПК не передбачено його дослідження після повернення з доопрацювання.

Аргументи засудженого стосовно того, що потерпілий ОСОБА_8 не давав вільних показань у суді першої інстанції, є безпідставними. Так, матеріали кримінального провадження не містять даних, які доводять те, що потерпілий у суді давав показання під будь-яким тиском або неправдиві. Показання, надані ним у судовому засіданні, викладено у вироку стисло, їх зміст розкриває обставини, які підлягають доказуванню відповідно до ст. 94 КПК. Суд ставив потерпілому низку уточнювальних запитань, що не свідчить про тиск на нього.

Показання потерпілого в межах висунутого обвинувачення, дані ним у суді першої інстанції, суди визнали правдивими та достовірними.

Неспроможними є і доводи засудженого про те, що апеляційний суд частково дослідив докази. Так, згідно з матеріалами справи суд не досліджував доказів, а лише шляхом перевірки матеріалів кримінального провадження встановив, що докази винуватості ОСОБА_6 за епізодом вимагання в потерпілого ОСОБА_7 є недопустимими, оскільки здобуті після повернення обвинувального акта прокурору за фактом вимагання в потерпілого

ОСОБА_8 , що є очевидним з матеріалів справи і не потребувало додаткового дослідження доказів. Перевірки матеріалів кримінального провадження в цьому конкретному випадку достатньо для прийняття рішення про визнання низки доказів недопустимими, закриття кримінального провадження за епізодом вчинення неправомірних дій стосовно потерпілого ОСОБА_7 .

На переконання колегії суддів, апеляційний суд належним чином обґрунтував свої висновки із цих питань.

Твердження засудженого про те, що повернення обвинувального акта прокурору та проведення досудового розслідування тягне за собою визнання всіх доказів недопустимими, у тому числі за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_8 , не ґрунтуються на вимогах закону.

Зокрема, якщо сторона обвинувачення після повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру проводила слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії та/або приймала процесуальні рішення, які не є необхідними для приведення цього акта чи клопотання у відповідність до вимог КПК і забезпечення виконання ухвали суду, то отримані у кримінальному провадженні за результатами здійснення таких дій докази повинні визнаватися недопустимими як такі, що отримані після закінчення досудового розслідування.

У попередній постанові Верховний Суд констатував, що первинно обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні за епізодом вчинення вимагання грошових коштів у ОСОБА_8 було повернуто прокурору для усунення недоліків, однак орган досудового розслідування відновив досудове розслідування, об`єднав кримінальні провадження, змінив підозру, збільшивши таким чином обсяг обвинувачення, додавши епізод вимагання грошових коштів у ОСОБА_7 , та здійснив збирання доказів саме за цим епізодом. Суд у свою чергу послався на докази винуватості ОСОБА_6 , здобуті після повернення обвинувального акта прокурору, що є неприпустимим. У цьому випадку йдеться про обвинувачення за фактом вимагання коштів у потерпілого ОСОБА_7 .

Апеляційний суд погодився з даною місцевим судом оцінкою достовірності показань потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 і вказав, що зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст.94 КПК дав належну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_8 і свідків, яких було безпосередньо допитано, та визнав їх свідчення послідовними й такими, що узгоджуються між собою і в сукупності з іншими дослідженими доказами вказують на винуватість ОСОБА_6 .

Крім того, суд зауважив, що факт вимагання коштів у ОСОБА_8 підтвердила свідок ОСОБА_10 (дружина потерпілого). Будь-яких даних або обставин, які об`єктивно свідчать про те, що потерпілий або його дружина упереджено чи навмисно оговорили засудженого, матеріали кримінального провадження та касаційна скарга не містять.

Посилання засудженого на те, що суди не оцінили належно заяв потерпілого і його дружини про відмову від раніше повідомлених обставин вчинення кримінального правопорушення, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними, оскільки така заява, зокрема потерпілого, не має будь-яких процесуальних наслідків, адже кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 189 КК не є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, яке може бути розпочате на підставі заяви потерпілого стосовно кримінального правопорушення, суди дали оцінку показанням, наданим суду потерпілим та вказаним свідком, згідно з положеннями ст. 95 КПК.

Також апеляційний суд відповів на доводи сторони захисту про відсутність провокації злочину з боку потерпілого та працівників поліції. Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, що матеріали кримінального провадження не містять даних або обставин, на підтвердження провокації (підбурювання) ОСОБА_6 до вчинення злочину працівниками правоохоронних органів. Крім того, відомості про кримінальне правопорушення за фактом вимагання коштів внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 вересня 2014 року на підставі добровільної заяви ОСОБА_8 від цієї ж дати

(т. 8, а.с. 37) і того ж дня в офісі № НОМЕР_5 на АДРЕСА_4 ОСОБА_6 було затримано під час вимагання коштів у

ОСОБА_8 . Даних про те, що під час затримання не внесено відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, матеріали справи не містять.

З касаційної скарги не вбачається посилання на конкретні фактичні обставини, які спростовують висновки апеляційного суду в цій частині.

Не заслуговують на увагу аргументи засудженого ОСОБА_6 про те, що протокол огляду місця події від 14 вересня 2014 року є завідомо фіктивним і складений з порушенням КПК.

Так, з фактичних даних протоколу (т. 8, а.с. 38, 39) убачається, що огляд місця події проведений відповідно до вимог закону, за участю двох понятих, орган досудового розслідування дотримався процесуального порядку проведення огляду місця події та склав відповідний протокол, який узгоджується з вимогами кримінального процесуального законодавства, підписаний всіма особами, присутніми під час процесуальної дії, будь-яких зауважень або застережень з боку учасників не надходило.

Доводи засудженого про те, що в ході затримання йому не роз`яснено прав та був відсутній захисник, є необґрунтованими, адже згідно з фактичними даними протоколу затримання від 10 вересня 2014 року ОСОБА_6 роз`яснено права, передбачені ст. 42 КПК, у тому числі право мати захисника, про що наявний відповідний підпис засудженого. Будь-яких зауважень стосовно порушення прав затриманого протокол не містить. До того ж у протоколі зроблено посилання на повідомлення матері засудженого ОСОБА_12 про його затримання

(т. 8, а.с. 216-218).

Крім того, вимога щодо присутності захисника в ході затримання не передбачена положеннями КПК. Зокрема, приписи статей 207, 208 КПК не містять вимог забезпечити обов`язкову участь адвоката під час фактичного затримання (постанови Верховного Суду від 17 листопада 2021 року, справа № 559/2530/19, провадження № 51-328км21; від 19 березня 2025 року, справа № 208/2509/22, провадження № 51-3737км24).

Аргументи засудженого про те, що протокол затримання був складений у робочому кабінеті слідчого, є безпідставними, оскільки КПК не містить обмежень щодо місця складання протоколу. Зокрема, положення ст. 208 КПК не вимагають складання протоколу затримання негайно, в ході затримання. Такий протокол має бути складений, як тільки це стане практично можливим. Положення ч. 5 ст. 208 цього Кодексу передбачають, що в протоколі затримання, крім часу його складання мають зазначатися місце, дата і точний час затримання відповідно до положень ст. 209 цього Кодексу.

Також засуджений вказує на те, що під час затримання в нього було вилучено особисті речі, які йому не повернуто, однак вказані доводи суд не бере до уваги, оскільки питання про повернення речей, визначених речовими доказами, вирішив суд, ухвалюючи вирок.

Поряд із цим засуджений стверджує про залишення судами поза увагою того факту, що мобільний номер телефону, виявлений під час огляду його мобільного телефону від 26 листопада 2014 року, а саме НОМЕР_3 , і зазначений в обвинуваченні НОМЕР_6, з якого нібито відправлено смс-повідомлення з погрозами потерпілому, різняться, при цьому засуджений не зазначає, яким чином вказана обставина впливає на доведеність винуватості.

Дійсно, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що номери не схожі, однак різниця в них очевидно є технічною опискою і не впливає на законність судових рішень у цілому. Крім того, згідно з фактичними даними протоколу огляду місця події було вилучено і поміщено до сейф-пакета мобільний телефон «NOKIA 1110i» із сім-картою «Київстар» № НОМЕР_4

(т. 8, а.с. 38-41), які належать ОСОБА_6 , вказаний номер співпадає з номерами зазначеними у протоколі огляду мобільного телефону ОСОБА_6 від 26 листопада 2014 року (т. 8, а.с. 50-55) та постанові про визнання речових доказів від 26 листопада 2014 року (т. 8, а.с. 56,57). Тобто в цьому разі ідентифікація номера, з якого здійснені погрози в бік потерпілого, можлива за номером сім-карти, який збігається у протоколах слідчих дій.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими і відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, приймаючи рішення.

Інші доводи касаційної скарги, що стосуються переоцінки фактичних обставин подій, дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.

Касаційна скарга містить також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Враховуючи викладене,касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня

2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого з доповненнями - без задоволення

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3