ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/729/26 Справа № 203/5674/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001131 від 24.04.2025 року, за апеляційною скаргою прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 на вирок Центрального районного суду міста Дніпра від 15 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 просить оскаржений вирок суду скасувати в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років, за ч. 3 ст. 357 у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

В іншій частині вирок - залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на неправильне застосування судом першої інстанції норми ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Зазначає, що призначене обвинуваченому покарання через свою м`якість не відповідає особі останнього та обставинам вчиненого ним кримінального правопорушення.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі,

- за ч. 3 ст. 357 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначене ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75, п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробувальним строком на 3 (три) роки, поклавши на нього наступні зобов`язання: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирішені питання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання та про речові докази.

Обвинуваченого визнано винним та засуджено за те, що останній 03.03.2025 приблизно 23:00 разом з неповнолітнім ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , матеріали відносно яких виділені в окреме провадження та вирок набрав законної сили, та невстановленою особою, перебували поблизу магазину «Шаурма», що поруч з магазином «АТБ», котрий розташований за адресою: м. Дніпро, пл. Вокзальна 5, де побачили раніше незнайомого їм потерпілого ОСОБА_12 який розраховувався грошовими коштами в магазині «Шаурма», та в цей час у них виник спільний злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами потерпілого, після чого останні домовились між собою, розподіливши ролі у скоєнні злочину.

Реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, ОСОБА_11 за попередньою змовою з неповнолітнім ОСОБА_10 , матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, ОСОБА_7 , діючи відповідно до відведених ролей у вчиненні злочину, почали переслідувати потерпілого ОСОБА_12 .

Виконуючи свої ролі у вчиненні кримінального правопорушення, діючи в групі за попередньою змовою, в умовах воєнного стану, 04.03.2025 близько о 01:00 год., за адресою: м. Дніпро, площа Вокзальна, 1, ОСОБА_11 матеріали відносно якого виділене в окреме провадження, разом з ОСОБА_7 та невстановленою особою (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), наздогнали першими ОСОБА_12 та почали вимагати останнього надати документи, що посвідчують його особу, з метою його відволікання.

Отримавши категоричну відмову потерпілого ОСОБА_12 , який почав рух у протилежному, від вказаних осіб, напрямку, ОСОБА_11 матеріали відносно якої виділене в окреме провадження, ОСОБА_7 та невстановлена під час досудового розслідування особа (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), почали переслідувати потерпілого ОСОБА_12 з вимогою залишатись на місці.

В цей час, до ОСОБА_11 матеріали відносно якого виділене в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, ОСОБА_7 та невстановленої особи (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), підійшов неповнолітній ОСОБА_10 матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, який представився потерпілому ОСОБА_12 працівником поліції та почав вимагати від нього надати документи, що посвідчують особу та показати для огляду вміст його сумки, яка була вдягнута на потерпілому.

ОСОБА_11 матеріали відносно якого виділене в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, реалізуючи спільний умисел, виконуючи свою роль у вчиненні кримінального правопорушення, діючи у групі за попередньою змовою з ОСОБА_7 , та невстановленою особою (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), в умовах воєнного стану, підійшов до потерпілого з лівої від нього сторони та перебував біля нього з метою його блокування та запобіганню втечі з місця.

ОСОБА_7 , реалізуючи спільний умисел, виконуючи свою роль у вчиненні кримінального правопорушення, діючи в групі за попередньою змовою з ОСОБА_11 , матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили та невстановленою особою (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), в умовах воєнного стану, підійшов до потерпілого з правої від нього сторони та перебував біля нього з метою його блокування та запобіганню втечі з місця.

Неповнолітній ОСОБА_10 матеріали відносно якого виділене в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, реалізуючи спільний умисел, виконуючи свою роль у вчиненні кримінального правопорушення, діючи в групі за попередньою змовою з ОСОБА_11 матеріали відносно якого виділене в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, ОСОБА_7 та невстановленою особою (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), в умовах воєнного стану, почав світити ліхтарем в обличчя потерпілого, з метою дезорієнтації останнього. У свою чергу, ОСОБА_11 матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, з метою залякування потерпілого ОСОБА_12 , долонею правої руки, наніс потерпілому удар в район потилиці.

Далі, розуміючи, що без фізичного подолання опору потерпілого, неможливо реалізувати до кінця свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна потерпілого, ОСОБА_7 та невстановлена особа (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), виконуючи свої ролі у вчиненні кримінального правопорушення, діючи в групі за попередньою змовою разом з ОСОБА_11 та неповнолітнім ОСОБА_10 матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, в умовах воєнного стану, з метою подолання опору потерпілого ОСОБА_12 викрутили руки останнього з обох сторін та силоміць його утримували. При цьому, ОСОБА_11 та неповнолітній ОСОБА_10 матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, почали здійснювати особистий обшук потерпілого ОСОБА_12 з метою виявлення та викрадення особистих речей.

В цей час, неповнолітній ОСОБА_10 матеріали відносно якого виділене в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, продовжуючи реалізувати спільний злочинний умисел, діючи у групі за попередньою змовою з ОСОБА_11 матеріали відносно якого виділене в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, та невстановленою особою (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), в умовах воєнного стану, відповідно до відведеної йому ролі, забрав з сумки потерпілого грошові кошти у сумі 7 500,00 гривень, а ОСОБА_7 забрав у потерпілого військовий квиток на ім`я « ОСОБА_12 » серії НОМЕР_1 .

Позбавивши можливості потерпілого чинити активний супротив та реалізуючи свій спільний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна з поєднанням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, переслідуючи корисливий мотив, діючи відкрито, умисно, групою осіб, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, досягнувши згоди на його спільне вчинення, достовірно знаючи, що на всій території України з Указами Президента України, які офіційно оприлюднені у встановленому законом порядку, неповнолітній ОСОБА_10 , разом з ОСОБА_11 матеріали відносно якого виділене в окреме провадження, вирок від 02.07.2025 року, який набрав законної сили, ОСОБА_7 та невстановленою особою (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), продовжуючи реалізувати спільний злочинний умисел, з місця вчинення злочину зникли, чим спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 7 500,00 гривень.

Зазначені дії кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Крім того, 04.03.2025 за адресою: АДРЕСА_3 , під час вчинення відкритого заволодіння чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, вчиненого в умовах воєнного стану, у ОСОБА_7 виник прямий умисел, направлений на незаконне заволодіння військовим квитком на ім`я « ОСОБА_12 » серії НОМЕР_1 з метою подальшого його використання в особистих цілях.

Так, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне незаконне заволодіння військовим квитком на ім`я « ОСОБА_12 » серії НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, шляхом вільного доступу, ОСОБА_7 незаконно заволодів військовим квитком на ім`я « ОСОБА_12 » серії НОМЕР_2 , після чого, утримуючи вказаний документ при собі, ОСОБА_7 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Зазначені дії ОСОБА_7 кваліфіковані у вироку за ч. 3 ст. 357 КК України як незаконне заволодіння будь-яким способом іншим важливим особистим документом.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, в частині оспорювання застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст. 69 КК України апеляційну скаргу не підтримав; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України, доведеність його вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Також колегія суддів не вдається до обговорення законності та справедливості за видом та розміром покарання, призначеного обвинуваченому за вчинені ним кримінальні правопорушення та за їх сукупністю, у тому числі щодо застосування при призначенні покарання за ч. 4 ст. 186 КК України положень ст. 69 КК України, оскільки у цій частині апеляційна скарга прокурором не підтримана.

Аналізуючи апеляційні доводи у підтриманій прокурором частині, які зводяться до оспорювання обгрунтованості звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком, колегія суддів не може із ним погодитись з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 надав роз`яснення про те, що під «явно несправедливим покаранням» належить розуміти не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду, надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Оцінюючи фактичні обставини справи у контексті вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості досягнення щодо ОСОБА_7 мети кримінального покарання без реального його відбування, зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Так, останній є особою молодого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимий та вперше притягається до кримінальної відповідальності, має міцні соціальні зв`язки, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, у квітні 2025 року переніс внутрішньочерепне хірургічне втручання - кістково-пластичну трепанацію, видалення субдуральної гематоми праворуч, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, що було визнане обставинами, які пом`якшують покарання.

Крім того колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як вбачається з матеріалів справи, співучасники інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вироком Центрального районного суду м. Дніпра від 02.07.2025 у справі № 203/3276/25 (провадження № 1-кп/203/1596/2025) були засуджені за їх вчинення, кожен окремо, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, зі звільненням від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком два роки, та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Прокурор із цим рішенням погодився та в апеляційному порядку не оскаржував, вирок набрав законної сили.

Колегія суддів не вбачає об`єктивних підстав для непослідовності позиції сторони обвинувачення щодо ОСОБА_7 , як не було наведено прокурором і переконливого мотивування необхідності застосування більш суворого покарання до ОСОБА_7 , участь якого у вчиненні кримінальних правопорушень, згідно із встановленими обставинами, була менш активною, ніж у раніше засуджених співучасників.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Центрального районного суду міста Дніпра від 15 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4