Справа № 161/1641/25 Провадження №11-кп/802/147/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004154 від 02 грудня 2024 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, жителя та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з незакінченою базовою вищою освітою, студента 3 курсу денної форми навчання Луцького національного технічного університету, працює барменом ПП «Смарт Сервісес», не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.307 КК України, і призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він, протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній у вигляді домашнього арешту.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експерта для проведення трьох судових експертиз наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, в загальній сумі 4775 (чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять) гривень 40 копійок.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, незаконно придбав з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP та психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін, поміщену в полімерні пакети, які обмотані в ізоляційну стрічку.

В подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, незаконно придбану особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP та психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, зберігаючи при собі, з метою збуту, переніс на ділянку місцевості за координатами: широта 50.7165666 та довгота 25.4027594, широта 50.712778 та довгота 25.389000, яка знаходиться у селі Підгайці, Луцького району Волинської області, де приховав вказані вище згортки у землі та де продовжував їх зберігати з метою збуту до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції під час оглядів місця події, а саме 03.12.2024 року о 12 годині 37 хвилин.

Згідно висновку експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів № СЕ-19/103-24/16077-НЗПРАП від 12.12.2024 року, надана на дослідження подрібнена кристалічна речовина білого кольору, містить у своєму складі психотропну речовину PVP. Маса PVP становить 0,1807 г.

Згідно висновку експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів № СЕ-19/103-24/16076-НЗПРАП від 13.12.2024 року, надана на дослідження подрібнена речовина білого кольору, містить у своєму складі психотропну речовину амфетамін. Маса амфетаміну становить 0,5755 г.

Крім того, він же, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, повторно, з метою збуту, у невстановленої досудовим розслідуванням особи, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, незаконно придбав наркотичний засіб канабіс.

Вподальшому, 02.12.2024 року, у невстановлений досудовим розслідуванням час, у відділені № 1 ТОВ «Нова Пошта», що за адресою село Підгайці, вулиця Дубнівська, будинок 16г, Луцького району, отримав від невстановленої досудовим розслідуванням особи посилку, з вмістом наркотичного засобу канабіс.

Після чого, вказану посилку з вмістом наркотичної засобу канабіс, ОСОБА_7 , повторно зберігаючи при собі переніс на ділянку території неподалік відділені № 1 ТОВ «Нова Пошта», що за адресою село Підгайці, вулиця Дубнівська, 16г, Луцького району, де продовжував незаконно її зберігати при собі з метою збуту, до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції під час затримання особи, а саме, до 21 годині 37 хвилин 02.12.2024 року.

Відповідно до висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів № СЕ-19/103-24/15912-НЗПРАП від 03.12.2024 року, надана на дослідження речовина рослинного походження, являє собою наркотичний засіб канабіс, масою у перерахунку на висушену речовину становить 14,2777 г.

Таким чином, ОСОБА_7 інкримінується вчинення умисних дій, які виразились у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини та психотропної речовини, а також наркотичного засобу, в тому числі, вчинених повторно, та кваліфікує їх як вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.307 КК України (а.с.177-178).

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вказує на те, що остання подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує на те, що при ухваленні вироку місцевим судом не достатньо вмотивовано наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, зокрема, підстав для застосування положень ст.69 КК України. Також, судом не мотивовано, яким чином зазначені у вироку обставини, що пом`якшують покарання, суттєво істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та чому призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції ч.2 ст.307 КК України було би явно несправедливим.

Вважає, що посилання суду фактично на одні і ті самі обставині при обранні виду, розміру покарання, в тому числі, із застосуванням ст.69 КК України, та як на підстави для звільнення обвинуваченого від відбуванні покарання з випробуванням, за відсутності належного обґрунтування висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, свідчить про неналежну вмотивованість застосування ст.75 КК України.

Наявні у вироку дані про особу винного не є тими заслугами перед суспільством чи державою, що можуть стати причиною для призначення більш м`якого покарання, а тим більше для звільнення від його відбування з випробуванням.

Окрім того, судом при призначенні покарання не враховано, що відповідно до ст.59 КК України та п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року конфіскація майна як додаткове покарання обов`язково застосовується у разі вчинення тяжкого чи особливо тяжкого корисливого злочину.

Санкцією ч.2 ст.307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення ролі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна. При цьому визначене законодавцем додаткове покарання у виді конфіскації майна є обов`язковим та безальтернативним. А тому ОСОБА_7 слід призначити додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Також, на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання ОСОБА_7 необхідно зарахувати строк перебування під вартою, а саме з 02.12.2024 року по 04.12.2024 року з розрахунку день тримання під вартою за день позбавлення волі.

Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.09.2025 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, тапризначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 02.12.2024 року по 04.12.2024 року з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попередньо ув`язнення. У решті вирок залишити без зміни (а.с.181-186).

На адресу Волинського апеляційного суду 17.11.2025 року від захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора. Вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно й об`єктивно дослідив усі докази, встановив фактичні обставини та правильно застосував норми матеріального і процесуального права. Мотиви суду викладені чітко й логічно, а застосування ст.ст.69, 75 КК України обґрунтовано сукупністю встановлених пом`якшуючих обставин та позитивних характеристик особи обвинуваченого. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок відносно ОСОБА_7 - без змін (а.с.193-195).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку прокурора, яка вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити; обвинуваченого та його захисників, які просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини та психотропної речовини, а також наркотичного засобу, в тому числі, вчинених повторно, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.307 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази, які згідно із ч.3 ст.349 КПК України не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений повністю визнав себе винним у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.307 КК України, у вчиненому щиро розкаявся, висловив жаль з приводу вчиненого та бажання змінити ситуацію, зазначив, що зробив для себе належні висновки, при цьому, просив суворо не карати та врахувати, що після затримання він активно співпрацював зі слідством, добровільно видав місця з двома іншими закладками, про які не було відомо органам досудового розслідування, пройшов курс відповідного лікування.

Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом ОСОБА_7 та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, суд їх вважає такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України умотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою зокрема: обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, тощо.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У кожному випадку застосування статті 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно справедливим.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, із застосуванням положень ст.69 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, його молодий вік, інформацію про стан його здоров`я, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, до адміністративної відповідності раніше не притягувався, має постійне місце проживання і реєстрації, має міцні соціальні зв`язки, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується по місцю проживання, навчання та роботи, бере активну участь по збору коштів на підтримку ЗСУ.

Враховано обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Вказаним обставинам суд першої інстанції надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку, що вони є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, та про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, призначивши реальне покарання нижче від нижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.307 КК України у виді позбавлення волі.

Разом з тим суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого умовного засудження, а також вказав обставини, що пом`якшують його покарання, дані про обвинуваченого, які в сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст.75 КК України. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічна характеристика винуватого та інше.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст.75 КК України, суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані на обвинуваченого, а також те, що він добровільно та самостійно звернувся та з 22.05.2025 року по 28.05.2025 року перебував на стаціонарному лікуванні у Центрі терапії залежностей КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» з діагнозом: «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання канабіноїдів та психостимуляторів. Вживання зі шкідливими наслідками», а також те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, водночас, на даний час притягується за вчинення кримінального правопорушення, яке не спричинило тяжких наслідків, оскільки таке припинено працівниками поліції, шляхом вилучення психотропних речовин, так і наркотичних засобів, у тому числі, за безпосереднього сприяння останнього, його виключно негативне ставлення до скоєного, бажання виправити ситуацію та сприяння слідству у викритті іншого злочину.

На переконання апеляційного суду таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також покарання призначене з врахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Разом з тим суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування додаткової міри покарання у виді конфіскації майна в силу ст.77 КК України, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання, дійшов висновку, що прокурором не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної м`якості призначеного покарання.

Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В силу ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Отже, призначене судом покарання ОСОБА_7 в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, й підстав вважати його занадто м`яким чи недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.

Слушними є доводи апеляційної скарги прокурора в частині зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 строк перебування останнього під вартою, а саме з 02.12.2024 року по 04.12.2024 року з розрахунку день тримання під вартою за день позбавлення волі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Усі інші доводи сторони обвинувачення, які викладені в апеляційній скарзі, і були надані під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд не вбачає законних підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 02 грудня 2024 року по 04 грудня 2024 року з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попередньо ув`язнення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді