У Х В А Л А

судового засідання

31.03.2026 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові матеріали кримінального провадження № 000774 від 11.12.2023 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307 КК України,

в с т а н о в и в :

У провадженні Франківського районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307 КК України.

Публічний обвинувач - прокурор Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 , який входить до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні №000774, звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, аргументуючи свої вимоги тим, що строк дії раніше обраного ОСОБА_4 запобіжного заходу завершується 12.04.2026 року, однак, на даний час у кримінальному провадженні продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор подане ним клопотання підтримав, при цьому, вказав, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні збуту наркотичних засобів, тобто у скоєнні тяжких злочинів, пов`язаних з розповсюдженням заборонених до обігу речовин. На даний час розгляд кримінального провадження судом ще не завершено, у справі триває судове слідство, в рамках якого належить допитати значну кількість свідків та завершити дослідження матеріалів проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Водночас врахуванню підлягає те, що обвинувачений, якому відомі особи свідків, в разі застосування будь-якого іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може чинити на них тиск з метою зміни раніше наданих викривальних показань. Таке контактування між обвинуваченим і свідками може мати негативні наслідки для кримінального провадження в цілому, а також значно ускладнити здійснення судового розгляду. Крім цього, тягар покарання, який загрожує обвинуваченому, в разі доведення винуватості останнього, може спонукати ОСОБА_4 вчинити дії, спрямовані на ухилення від суду та кримінальної відповідальності за скоєне. Також обвинувач наголосив, що значна кількість епізодів обвинувачення вказує на схильність ОСОБА_4 до вчинення кримінальних правопорушень і, у випадку перебування обвинуваченого на волі, не існуватиме будь-яких запобіжників, здатних перешкодити обвинуваченому у продовжені протиправної діяльності. Тому, на переконання прокурора, на даний час немає підстав для зміни або скасування обвинуваченому раніше застосовного до нього запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 щодо клопотання прокурора заперечила і просила змінити ОСОБА_4 раніше застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. При цьому, звернула увагу на те, що обвинувачений уже тривалий час перебуває під вартою, а тому, з плином часу наявні ризики у справі мінімізовані до рівня, який дозволяє застосувати до обвинуваченого більш м`який вид запобіжного заходу. Також наголосила на тому, що наявність значної кількості свідків, які підлягають допиту, не може виправдовувати подальше тримання ОСОБА_4 в умовах ізоляції від суспільства, адже допоки його вина не доведена у встановленому законом порядку невинуватість останнього презюмується, що вимагає релевантного ставлення до особи, яка перебуває під вартою, без обтяження тривалим триманням цієї особи під вартою як альтернативою відбуття можливого майбутнього покарання у виді позбавлення волі. Окремо захисник наголосила на тому, що репутація ОСОБА_4 не скомпрометована, адже останній раніше до кримінальної відповідальності не притягався, негативних характеристик не має, проживає разом із батьками, які є особами похилого віку, потребують догляду, на даний час хворіють. Також зазначила, що в умовах домашнього арешту обвинувачений повністю виконуватиме покладені на нього обов`язки, не буде ухилятися від таких та не створюватиме будь-яких ризиків для подальшого здійснення кримінального провадження.

Обвинувачений позицію свого захисника підтримав. Одночасно просив врахувати, що доказів його винуватості немає, усе кримінальне провадження побудоване виключно на припущеннях, тому тримання під вартою є надмірним заходом, який не відповідає дійсним обставинам справи. Також запевнив, що наміру ухилятися від суду він не має, на свідків чинити тиску не може, проте, бажає здійснювати догляд за батьками, які потребують його допомоги і підтримки.

Заслухавши доводи учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі понад три роки.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, а згідно ч.3 ст.199 КПК України також і те, що заявлені ризики не зменшилися.

За змістом ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді клопотання суд оцінює в сукупності всі обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчинені яких обвинувачується ОСОБА_4 , які відповідно до положень ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, суворість можливого покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, стан здоров`я обвинуваченого, відсутність міцних соціальних зв`язків, обставини, які свідчать про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході не відпали, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Суд вкотре констатує, що ОСОБА_4 обвинувачується у систематичному вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307 КК України, які безпосередньо пов`язані з розповсюдженням наркотичних речовин, та санкція зазначеної статті кримінального закону передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років. З огляду на встановлені при розгляді клопотання обставини суд вважає, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, щодо можливості ухилення обвинуваченого від суду та впливу на свідків. Зазначені ризики з часу попереднього рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою не зменшилися.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 25.07.2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів.

Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (справи «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини» та ін.).

Крім того ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі «Бекчиєв проти Молдови»).

Суд, здійснюючи розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_4 , послідовно притримується позиції, що сама по собі тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_4 , у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є єдиним критерієм, який враховується при прийнятті рішення про необхідність продовження ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

При цьому, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Продовження тримання особи під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року).

В контексті наведеного врахуванню підлягає те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні значної кількості епізодів незаконного збуту наркотичних засобів, тобто у поширенні наркотиків, що становить високий ступінь суспільної небезпеки у зв`язку із посяганням таких кримінальних правопорушень на встановлений в державі порядок обігу наркотичних засобів та здоров`я населення. Також обвинувачений офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків позитивного спрямування, тривалий час перебував на обліку як особа з алкогольною залежністю.

При цьому, обвинувачений до затримання не був охоплений суспільно корисною працею, офіційно не працював, згідно обвинувачення, яке йому висунуто і підлягає перевірці в ході судового слідства, отримував дохід від систематичної незаконної діяльності.

Сукупність наведених обставин вказує на обґрунтованість доводів прокурора про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які з часу попереднього продовження строку дії запобіжного заходу не зменшилися та не дезактуалізувалися.

Зокрема, характер інкримінованих ОСОБА_4 злочинів та обвинувачення останнього в отриманні від злочинної діяльності доходу вказують на реальність ризику того, що обвинувачений може продовжити свою діяльність, вчинити кримінальні правопорушення, а також вчиняти інші дії, спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності, переховування від суду, здійснення тиску на свідків з метою зміни ними викривальних показань у справі.

Суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що на даний час розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_4 не завершено, у справі проведено дослідження письмових доказів, при цьому, ще не допитано усіх свідків у кримінальному провадженні. Наведене вказує, що незастосування до обвинуваченого запобіжного заходу може негативно позначитися на розгляді справи, адже обвинуваченому достеменно відомі особи свідків, з даними яких він ознайомився при розкриті матеріалів кримінального провадженні і дослідженні в судовому засіданні відеоматеріалів проведених із свідками слідчих експериментів. Більш того, сам же обвинувачений підтвердив, що більшість з них є його знайомими і сусідами, а тому, наведене обставина закономірно становить ризик вчинення спроб обвинуваченим, у випадку зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний із обмеженням свободи та ізоляцією від суспільства, чинити тиск на свідків з метою зміни раніше наданих ними під час досудового розслідування викривальних показань.

Розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з огляду на вищенаведене, суд вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, тобто, застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого ОСОБА_4 на даний час неможливе, ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не зменшилися.

У ході судового розгляду з`ясовано, що вік та стан здоров`я обвинуваченого дозволяє застосування до нього запобіжного заходу, пов`язаного з обмеженням волі та свободи пересування, жодних заборон застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою за станом його здоров`я на даний час немає.

Тому, оцінюючи в сукупності всі обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема тяжкість покарання у разі визнання винуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307 КК України, відсутність в обвинуваченого офіційного місця роботи, міцних соціальних зв`язків, наявність у справі значної кількості свідків, які брали участь у проведенні закупівель наркотичних речовин і можуть піддаватися незаконному впливу зі сторони обвинуваченого, що загалом свідчить про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході не відпала, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не перестали існувати, а також особу обвинуваченого, вік, стан його здоров`я та стадію розгляду кримінального провадження, зокрема перехід до судового слідства, суд визнає обґрунтованим клопотання прокурора та вважає за необхідне продовжити обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Що стосується доводів сторони захисту про можливість зміни обвинуваченому запобіжного заходу на менш суворий у виді цілодобового домашнього арешту, то суд враховує, що на даний час, при існуючих ризиках, застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою є релевантним обставинам справи та наявним у справі ризикам.

Суд погоджується з доводами захисника про те, що ОСОБА_4 не перебуває у статусі засудженого та на даний час не відбуває покарання. На останнього дійсно поширюється презумпція невинуватості і такий не може вважатися винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень допоки його винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Однак, суд наголошує, що запобіжний захід є заходом забезпечення кримінального провадження і застосовується не з метою покарання особи, а для зменшення ризиків, які можуть перешкоджати здійсненню кримінального провадження. Такі ризики та ступінь їх можливого впливу на стан розгляду справи обумовлюються конкретними обставинами справи та даними про особу обвинуваченого. Водночас оцінка таких даних на стадії вирішення питання про доцільність подальшого тримання особи під вартою не може бути зведена до оцінки доказів по суті пред`явленого особі обвинувачення, адже в такому випадку суд наперед висловить позицію щодо наявності або ж відсутності в діях особи складу кримінальних правопорушень.

На переконання суду, наведених вище обставин достатньо для висновку про наявність у справі очевидних ризиків, ступінь впливу яких навіть по спливу певного часу перебування обвинуваченого під вартою не зменшився до такого рівня, який би вказував на надмірність чи невідповідність застосованого виду запобіжного заходу характеру пред`явленого ОСОБА_4 обвинуваченню і його особі.

Як вже вказувалось судом неодноразово, за змістом висунутого ОСОБА_4 обвинувачення останньому інкримінується вчинення збуту наркотичних засобів за місцем проживання, що стало для нього злочинним промислом на систематичній основі, який приносив регулярний дохід, відповідно, застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту за місцем реєстрації обвинуваченого може створити достатні передумови для продовження вчинення протиправних дій або ж скоєння нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт слід вважати необґрунтованим.

Як і при розгляді попереднього клопотання прокурора, суд наголошує, що наявність в обвинуваченого батьків похилого віку та їх стан здоров`я не можуть бути самостійними підставами для пом`якшення обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу. Водночас враховується, що обвинувачений не працевлаштований, відповідно, батьки не перебувають на його утриманні, також їхнім опікуном він не являється. А тому, за вказаних обставин наведені стороною захисту доводи не можуть слугувати підставою для висновку про наявність підстав для вирішення питання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу.

Суд також приймає до уваги те, що як в клопотанні прокурора, так і в рішенні суду про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не констатується доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Однак, значна кількість епізодів інкримінованих йому дій дають підстави вважати з більшою мірою вірогідності та переконливості про значний рівень ризиків у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

У даному випадку враховується, що обвинуваченому ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.05.2024 року, а в подальшому й ухвалами Франківського районного суду м. Львова від 16.07.2024 року, 11.09.2024 року, 07.11.2024 року, 17.12.2024 року, 06.02.2025 року, 02.04.2025 року, 07.05.2025 року, 30.06.2025 року, 29.07.2025 року, 12.09.2025 року, 06.11.2025 року, 22.12.2025 року, 12.02.2026 року визначено альтернативний розмір застави. Відповідно, при прийнятті рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою підстав не визначати альтернативну заставу немає.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.02.2026 року обвинуваченому ОСОБА_4 розмір застави визначено у сумі тридцяти п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В судових засіданнях обвинувачений попередньо звертав увагу суду на надмірно великий розмір застосованої до нього застави.

У зв`язку з цим суд враховує, що відповідно до рішення у справі «Мангурас проти Іспанії» Європейський суд з прав людини констатував, що національні органи зобов`язані належним чином виправдати суму застави, та прийняти до уваги фінансовий стан обвинуваченого та його спроможність сплатити необхідну суму. На цьому наголошено також у рішеннях ЄСПЛ в справах «Тошев проти Болгарії» та «Маргаретич проти Хорватії».

Водночас рішення ЄСПЛ у справі «Ноймайстер проти Австрії» орієнтує суди на те, що як сума гарантії, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції повинна бути оціненою переважно стосовно обвинуваченого і його активів, а не можливих розмірів збитків. Так, намагання прив`язати суму гарантії від затриманої особи виключно до суми збитку приписуваного йому, не відповідає ст. 5 (3) Конвенції. Гарантії, передбачені цією статтею призначені не для відшкодування збитків, а скоріше для забезпечення присутності звинуваченого на слуханні. Тож її сума повинна бути встановлена в основному шляхом посилання на нього, його активи і його відносини з особами, які повинні надати заставу, іншими словами, перспектива втрати застави чи дій проти гарантів у разі його неявки до суду буде виступати в якості достатнього стримуючого фактора, щоб розсіяти будь-яке бажання з його боку переховуватись від правосуддя.

За наведених обставин, з метою реального гарантування обвинуваченому його процесуальних прав, зокрема, щодо визначення релевантного розміру альтернативної застави, беручи до уваги стадію, на якій перебуває розгляд кримінального провадження, попередню тривалість тримання обвинуваченого під вартою, суд вважає обґрунтованими наявними підстави для зменшення раніше визначеного альтернативного розміру застави. Водночас з урахуванням встановлених у справі ризиків та розміру заподіяної шкоди, яка інкримінується обвинуваченому, достатньою для гарантування належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків, з урахуванням положень п.2 ч.5 ст.182 КПК України, суд вважає альтернативу заставу в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яка на даний час відповідатиме характеру висунутого особі обвинувачення, його особі та слугуватиме виконанню завдань кримінального провадження.

А тому, враховуючи викладене та керуючись ст.ст.177,178, 182, 183, 197, 199, 331 КПК України, суд -

у х в а л и в :

Клопотання прокурора Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 задоволити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів - до 29 травня 2026 року включно.

Зменшити раніше застосований до обвинуваченого розмір альтернативної застави та визначити ОСОБА_4 заставу в сумі 30 (тридцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 99 840 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок) грн. 00 коп., яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на спеціальний рахунок - Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, IBAN:UA0000757, , одержувач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом дії ухвали.

На підставі ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , у разі внесення застави, наступні обов`язки:

- прибувати за викликом суду за першою вимогою;

- не відлучатися за межі Львівської області без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Визначити 2-місячний строк дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, з дня її внесення.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному в даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення застави на розрахунковий рахунок Державної казначейської служби України, має бути наданий уповноваженій службовій особі Львівської установи виконання покарання (№19) УДПтСУ у Львівській області.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, а також якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , підтриманого обвинуваченим ОСОБА_4 , про зміну обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та направити начальнику Державної установи "Львівська установа виконання покарань № 19" для виконання.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду на протязі семи днів з дня її проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, - з часу вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1