ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/181/26 Справа № 692/550/25 Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Драбівського райсуду Черкаської обл. від 25.06.2025 р. у кримінальному провадженні № 0000144 від 11.02.2025 р., -

В С Т А Н О В И В :

Зазначеним вироком ОСОБА_8 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Остапівка Золотоніського р-

ну Черкаської обл., громадянин України, ук-

раїнець, має професійну технічну освіту, вді-

вець, раніше не судимий, військовослужбовець

ЗСУ, проживає

АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та йому призначено покарання 9 років позбавлення волі, визнаний винним за ч. 3 ст. 309 КК України та йому призначено покарання 6 років позбавлення волі,

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_8 , шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено 9 років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 залишено у виді тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання рахується з часу обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 12.02.2025 р., зараховано в рахунок відбуття покарання у виді позбавлення волі час тримання під вартою за правилами ч. 5 ст. 72 КК України як день за день 134 дні.

Цивільний позов не заявлений.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 19 305,80 грн.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Золотоніського міськрайсуду Черкаської обл. від 17.02.2025 р. у справі № 695/659/25 (1-кс/695/227/25) на виявлені та вилучені речі в ході ОМП 11.02.2025 р. та 12.02.2025 р.

Питання про речові докази судом вирішене відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 9.02.2025 р. приблизно о 17:00 год. ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем проживання в буд. АДРЕСА_1 , під час конфлікту, який виник раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно наніс своїй дружині ОСОБА_9 декілька ударів руками по голові, в результаті чого заподіяв останній тілесні ушкодження у вигляді травми голови з крововиливами під оболонки мозку, забоєм-розмізженням головного мозку, мозочку, крововиливами на м`яких покривах черепа, в скроневі м`язи, в підшкірно-жирову клітковину навколо обох очей, синцями та саднами обличчя, які, згідно висновку судмедексперта № 05-8-02/46 від 12.02.2025 р., відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з небезпекою для життя.

Причиною смерті ОСОБА_9 , відповідно висновку СМЕ № 05-8-02/46 від 12.02.2025 р., є травма голови з крововиливами під оболонки мозку, забоєм-розмізженням головного мозку, мозочку, крововиливами на м`яких покривах черепа, в скроневі м`язи, в підшкірно-жирову клітковину навколо обох очей, синцями та саднами обличчя, між якими та настанням смерті потерпілої є прямий причинний зв`язок.

Тим самим, ОСОБА_8 вчинив діяння, що має ознаки фізичного насильства як форми домашнього насильства відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Крім того, у грудні 2024 р. ОСОБА_8 , перебуваючи на березі р. Чумгак неподалік від домоволодіння, в якому проживає, розташованому по АДРЕСА_1 незаконно, умисно, без мети збуту придбав наркотичний засіб, а саме нарвав частини дикорослої коноплі, переніс їх додому за вищевказаною адресою та поклав сушити у теплиці, де незаконно зберігав без мети збуту.

11.02.2025 р. в період часу з 11:09 год. до 14:11 год. працівники поліції в ході проведення огляду місця події за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 в теплиці на території домоволодіння було виявлено та вилучено верхівкові частини рослин з листям, які, відповідно висновку експерта № СЕ-19/124-25/3496-НЗПРАП від 12.03.2025 р., є наркотичним засобом, обіг якого обмежено - канабіс, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 2985,27 г, що, згідно наказу МОЗ «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» № 188 від 1.08.2000 р. є особливо великим розміром, який він незаконно зберігав для особистого вживання без мети збуту.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої та за ч. 3 ст. 309 КК України, як незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів у особливо великих розмірах без мети збуту.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок стосовно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання та призначити покарання найбільш наближене до мінімальної санкції статті.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при ухваленні вироку судом не враховано положення Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.20203 р.

На думку апелянта, судом не враховано часткове визнання вини обвинуваченим, надання пояснень по суті справи, у скоєних кримінальних правопорушеннях розкаюється, бажає споковувати провину захищаючи Вітчизну, намагався самотужки надати потерпілій допомогу, змащував їй синці, вона з ним говорила та рухала руками, побоювався щоб вона не померла, швидку не викликав тому, що боявся що його заберуть служити.

Зауважує, що за змістом ст. ст. 50, 65 КК України особі, що скоїла злочин має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Суд повинен враховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Зауважує, що враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання, а також характер і спосіб вчинення злочину в сукупності зі ставленням обвинуваченого ОСОБА_8 до вчиненого, враховуючи дані про особу останнього, наявність пом`якшуючої обставини і відсутність обтяжуючих, на думку захисника, є всі підстави для призначення мінімального покарання за санкціями статей, за якими він обвинувачується.

Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання Черкаського апеляційного суду, призначене на 19.02.2026 р. не з`явилась, належним чином була повідомлена про день, час та місце судового засідання про, що свідчать довідка про доставку повідомлення у додаток Viber потерпілій ОСОБА_10 (т. 2, а. пр. 49) та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу ОСОБА_10 (т. 2, а. пр. 53). Заяви про відкладення розгляду не надала. Справу було розглянуто без її участі тому, що відповідно до вимог ст. 405 КПК України її участь не є обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив задовольнити її з вказаних у ній підстав, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав захисника та просив задовольнити апеляційну скаргу захисника, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив вирок суду залишити без змін, як законний та обґрунтований, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку суду, за який його засуджено, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується всією сукупністю досліджених судом доказів, які в судовому засіданні належним чином перевірено та оцінено, відповідно до вимог ст. 374 КПК України і приведені у вироку, не викликають сумнівів у своїй достовірності, а скоєні ОСОБА_8 кримінальні правопорушення правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 та за ч. 3 ст. 309 КК України.

Крім того, висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку суду в апеляційному порядку не заперечується, а враховуючи, що захисник в апеляційній скарзі не оскаржує висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини, а інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевірялися, відповідно до ст. 404 КПК України.

У зв`язку з цим апеляційним судом вказаний вирок перевіряється лише в частині законності та правильності призначеного покарання.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

На переконання апеляційного суду, при призначенні покарання обвинуваченому судом першої інстанції враховані вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкцій ч. 2 ст. 121 та ч. 3 ст. 309 КК України, ступінь тяжкості скоєних злочинів, які згідно ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, а також відомості про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого не встановив, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_8 заявляв про розкаяння у вчиненому, проте дане каяття суд першої інстанції не вважав за щире, оскільки щире каяття передбачає осуд особою своїх дій, повне визнання вини, бажання виправитися, надання розширених показань щодо обставин скоєного, відшкодування шкоди, тощо.

Апеляційний суд погоджується з такою оцінкою місцевим судом поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно відсутності щирого каяття.

Так, щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і, що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.

Щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

При визначенні міри та розміру покарання суд першої інстанції належним чином врахував те, що обвинувачений є особою молодого віку, обвинувачений був мобілізованим та захищав Вітчизну, кримінальне правопорушення вчинив вперше, також враховано ту обставину, що будучи близькою особою для потерпілої, а саме її чоловіком, останній після завершення конфлікту, знаючи про важкий її стан не викликав для потерпілої швидку допомогу.

Апеляційний суд погоджується з вироком місцевого суду з приводу призначеного покарання, вважаючи, що саме такий вид покарання і на такий строк буде достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим, апеляційний суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для пом`якшення призначеного покарання, як про це просить апелянт.

Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобіганню вчинення нових злочинів, відповідає особі обвинуваченого та є достатнім для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України, мети покарання.

На переконання апеляційного суду, саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, його суспільній небезпеці та не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Що стосується доводів апеляції про те, що суд першої інстанції не врахував положення Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.20203 р.; що судом при призначенні покарання не враховано часткове визнання вини обвинуваченим, надання пояснень по суті справи, у скоєних кримінальних правопорушеннях розкаюється, бажає споковувати провину захищаючи Вітчизну, намагався самотужки надати потерпілій допомогу, змащував їй синці, вона з ним говорила та рухала руками, побоювався щоб вона не померла, швидку не викликав тому, що боявся що його заберуть служити; враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання, а також характер і спосіб вчинення злочину в сукупності зі ставленням обвинуваченого ОСОБА_8 до вчиненого, враховуючи дані про особу останнього, наявність пом`якшуючої обставини і відсутність обтяжуючих, на думку захисника, є всі підстави для призначення мінімального покарання за санкціями статей, за якими він обвинувачується, то апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Так, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.20203 р. відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.20203 р. визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України) а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано не врахував щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_8 і з цим рішенням повністю погоджується апеляційний суд.

Твердження апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_8 намагався самотужки надати потерпілій допомогу, змащував їй синці, вона з ним говорила та рухала руками, побоювався щоб вона не померла, то такі твердження є безпідставними та до задоволення не підлягають, оскільки тяжкість травм потерпілої ОСОБА_9 не могла бути відвернута тим, що обвинувачений змащував їй синці.

Що стосується того, що обвинувачений ОСОБА_8 намагався самотужки надати потерпілій допомогу, побоювався щоб вона не померла, то ці доводи також є безпідставними та до задоволення не підлягають, оскільки обвинувачений навіть не викликав швидку медичну допомогу потерпілій, тому що боявся, що його заберуть служити. Тобто, на переконання апеляційного суду, він не вчинив будь-яких істосних дій, для того щоб можна було стверджувати, що він дійсно намагався надати якусь медичну допомогу потерпілій.

Крім того, апеляційний суд враховує і характер та ступінь тяжкості наслідків, що настали, які є незворотними та призвели до загибелі потерпілої.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що висновок місцевого суду про те, що на утриманні обвинуваченого ОСОБА_8 знаходиться малолітня дитина не відповідає дійсності, оскільки вказана малолітня дитина знаходиться під опікою його бабусі, що в судовому засіданні також підтвердив і сам обвинувачений.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, у даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Зважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини справи (чоловік вчинив злочин щодо своєї дружини), апеляційний суд дійшов висновку, що злочинні дії одного з подружжя стосовно іншого, що призвели до смерті останнього, є такими, що посягають на охоронювані законом права та інтереси іншої людини, які знаходяться під особливою та посиленою охороною Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Також, апеляційний суд приймає до уваги висновок, зроблений у постанові об`єднаної палати ККС ВС від 12.02.2020 р. у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000кмо19), в якому вказала, що злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд не приймає доводи апеляції захисника, що є підстави для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Під час апеляційного перегляду обвинувачений ОСОБА_8 заявив про порушення норм КПК України під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Проте, апеляційний суд не має процесуальної можливості перевірити ці доводи, тому що вирок суду стосовно ОСОБА_8 був оскаржений в апеляційному порядку захисником ОСОБА_7 виключно з підстав призначеного покарання та не стосувався доведеності вини або можливих порушень вимог КПК України при розгляді справи по суті та постановленні вироку, тому, згідно вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції не має права виходити за межі апеляційної скарги.

Апеляційний суд погоджується з вироком місцевого суду з приводу призначеного покарання, вважаючи, що саме такий вид покарання і на такий строк буде достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим, апеляційний суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для пом`якшення призначеного покарання, як про це просить апелянт.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді9 років позбавлення волі, а за ч. 3 ст. 309 КК України - покарання у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_8 обґрунтовано визначено, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді 9 років позбавлення волі.

Призначене обвинуваченому покарання апеляційний суд вважає таким, що відповідає як характеру та ступеню вчиненого ОСОБА_8 кримінально-караних діянь, так і особі обвинуваченого, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, сприятиме досягненню основної мети виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд не знаходить підстав для пом`якшення призначеного покарання.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні вироку, та які б слугували безумовною підставою для його скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог відмовити, а вирок суду першої інстанції залишити без зміни, як законний та обґрунтований.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Драбівського райсуду Черкаської обл. від 25.06.2025 р. стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції, а засудженим який утримується під вартою в той самий строк з моменту вручення йому ухвали суду.

Головуючий

Судді