Справа №:755/1343/25
Провадження №: 1-кп/755/727/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" березня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003925 від 23.11.2024, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Орловець, Черкаської області, громадянки України, одруженої, яка має на утриманні малолітню дитину 2018 року народження, офіційно не працевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в :

у Дніпровському районному суді м. Києва перебуває на розгляді вищевказане кримінальне провадження.

10.03.2026 захисник обвинуваченої ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на нічний домашній арешт.

Вимоги клопотання сторони захисту обґрунтовані тим, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.2026 до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 665 600 грн, що, на думку захисту, є надмірним та фактично унеможливлює її звільнення з-під варти.

Разом з тим, адвокат обґрунтовує необхідність зміни запобіжного заходу тим, що обвинувачена не була належним чином повідомлена про виклики до суду, оскільки правоохоронні органи використовували неправильну адресу проживання, вказано будинок АДРЕСА_2 , а також некоректний номер телефону. У зв`язку з цим, як зазначає захисник, обвинувачена фактично жодного разу не отримувала судових повісток і не ухилялася від явки до суду.

Крім того, наголошує, що правоохоронними органами не вжито належних заходів для встановлення фактичного місця проживання обвинуваченої, що призвело до помилкового висновку про її нібито відсутність за місцем проживання та, як наслідок, застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

Також просив звернути увагу на майновий стан обвинуваченої, зазначаючи, що вона не має жодного майна, грошових коштів або доходів, які б дозволили внести визначену судом заставу. Єдиною особою, яка могла б допомогти у внесенні застави, є її мати, однак вона також не має такої фінансової можливості, зокрема у зв`язку з нещодавнім пограбуванням.

Окремо адвокат наголошує, що на утриманні ОСОБА_3 перебуває малолітня дитина 2018 року народження, яка у зв`язку з перебуванням матері під вартою фактично залишається без належного батьківського піклування, що також має враховуватися при вирішенні питання про доцільність подальшого тримання під вартою.

Захисник зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що обвинувачена переховувалася від суду, а отже, відсутні підстави для застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

З урахуванням викладеного, просить суд змінити застосований до ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави на більш м`який запобіжний захід, а саме нічний домашній арешт.

Захисник ОСОБА_7 підтримала свого колегу, просила задовольнити клопотання, крім того, подала клопотання про зміну запобіжного заходу, шляхом зменшення розміру застави.

Адвокат наголошує, що на даний час відпала потреба у застосуванні застави саме у такому розмірі, оскільки він є непомірним та фактично унеможливлює її внесення, що суперечить вимогам КПК України та практиці ЄСПЛ.

Адвокат зазначає, що при визначенні розміру застави суд повинен враховувати не лише тяжкість інкримінованого правопорушення та ризики, передбачені КПК України, але й майновий та сімейний стан обвинуваченої, а також реальну можливість виконання такого обов`язку.

При цьому зазначає, що обвинувачена фактично не була належним чином повідомлена про виклики до суду, оскільки повістки не надсилалися, а SMS-повідомлення не доставлялися, що підтверджується матеріалами справи, правоохоронні органи не вжили належних заходів для встановлення її фактичного місця проживання, хоча вона проживала за відомою адресою у м. Миколаєві та не переховувалася, відтак, відсутні докази того, що обвинувачена ухилялася від суду або навмисно не з`являлася за викликами.

Окремо адвокат акцентує увагу на вкрай складному матеріальному становищі обвинуваченої, зазначаючи, що вона не має майна, грошових коштів або доходів, не може працювати через перебування під вартою, не має можливості самостійно внести заставу у визначеному розмірі.

Єдиною особою, яка могла б допомогти з внесенням застави її мати, однак вона також не має такої фінансової можливості, зокрема у зв`язку з пограбуванням.

Крім того, адвокат звертає увагу, що на утриманні ОСОБА_3 перебуває малолітня дитина 2018 року народження, яка фактично залишається без батьківського піклування у зв`язку з триманням матері під вартою, що також має враховуватися судом при визначенні пропорційності запобіжного заходу.

З урахуванням наведеного просить змінити застосований до ОСОБА_3 запобіжний захід шляхом зменшення розміру застави з 200 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 271 520 грн, вважаючи такий розмір співмірним, обґрунтованим та достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої.

Обвинувачена ОСОБА_3 підтримала своїх захисників, просила задовольнити клопотання, зазначила, що не отримувала повістки.

Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту, також вважає, що запобіжний захід у вигляді застави повинен залишитись. Щодо невірно зазначеного номеру телефону та адреси у матеріалах кримінального провадження, зазначив, що протокол допиту ОСОБА_3 був у листопаді, обвинувальний акт був направлений у січні, що свідчить, про те що, обвинувачена навмисно змінила номер телефону та місце проживання, не повідомивши їх стороні обвинувачення. Крім того, прокурор звернув увагу, що до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, відтак, обвинувачена повинна була виконувати покладені на неї процесуальні обов`язки. Також прокурором зазначено, що він пояснював останній кваліфікацію статті, роз`яснював її обов`язки та наслідки їх не виконання. Тому вважає, те що обвинувачена не повідомила про зміну номеру телефона та адресу місця проживання, не виходила на зв`язок, є прямим ухиленням від органів досудового розслідування, а потім від суду.

Також просив суд звернути увагу, що попереднім захисником обвинуваченої було їй повідомлено про підготовчі судові засідання, та наслідки неявки до суду, що свідчить про те, що вона не могла бути не обізнана про існуюче кримінальне провадження щодо неї. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні клопотання.

Представник потерпілого ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення клопотання, зазначив що фактичні помилки в документах не є порушенням, а дані заперечення сторони захисту є лише затягуванням справи. Крім того, обвинувачена повинна була цікавитись про стан кримінального провадження щодо неї. У зв`язку з викладеними обставинами, вважає, що судом правомірно застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, також просив зазначити, що Київський апеляційний суд підтвердив даний запобіжний захід.

Просив зауважити і той факт, що ОСОБА_3 завдала значних збитків потерпілому, та, судячи з її поведінки, на шлях виправлення не стала, відтак, на даний час не має підстав для застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу, у зв`язку з цим клопотання не підлягає задоволенню.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, дійшов такого висновку.

Під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу (ч. 3 ст. 315 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. (ч. 1 ст. 194 КПК України)

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 7 ст. 182 КПК України, у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу, підозрюваний, обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.2026 ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із визначенням застави.

У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 5 ст. 9 КПК), а відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, пункт 32 рішення у справі «Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom» від 30 серпня 1990 року (заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (пункт 175 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04)).

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

В цьому випадку, обвинувальний акт щодо вказаного обвинуваченого перебуває на розгляді в суді.

Наведеного вище достатньо для висновку, не вирішуючи питання про доведеність вини під час розгляду клопотань, що підозра відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра», зокрема з урахуванням положень п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам, у той час як підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що він може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення зазначених дій.

Достовірність ризиків може бути встановлена шляхом перевірки відомостей про: 1) наявність документів, які дають змогу виїхати за межі країни; 2) майновий стан особи, який дає змогу існувати в умовах переховування, у тому числі за межами країни; 3) наявність громадянства іншої держави або документів, які дають право тимчасово чи постійно проживати на території іншої країни; 4) наявність членів родини, які проживають на території іншої країни та можуть надати тимчасовий чи постійний притулок; 5) наявність можливості (службове становище, безпосереднє знайомство, родинні зв`язки, матеріальний вплив тощо) впливу на свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні; 6) інші обставини, які вказують на достовірність ризиків, - та повинна оцінюватися з урахуванням конкретних обставин кожного кримінального провадження.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачена обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

З його урахуванням, суд приходить до висновку про наявність наступних ризиків:

щодо ризику переховування від суду, то слід зауважити, що у рішенні ЄСПЛ «Loizidou проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року (заява № 15318/89, п. 43, 53), у тому числі йшлося про події, що мали місце на території Республіки Кіпр під час окупації частини її території Туреччиною та судом було прямо зазначено, що норми Конвенції не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ та загального контексту проблеми.

Суд враховує фактичну ситуацію в Україні, а саме те, що з 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на території України введений воєнний стан, який триває по цей час.

Введення в країні воєнного стану було обумовлено збройною агресією Російської Федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, внаслідок чого частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими, а сама збройна агресія починаючи з 24 лютого 2022 року набула повномасштабного характеру (див. п. 5.1 Рішення КС України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022 у справі № 3-192/2020 (465/20), відповідно, на думку суду, положення КПК України не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ в України та загального контексту проблеми, викликаної збройною агресією РФ.

Підсумовуючи наведене, суд зауважує, що до обставин ризику втечі безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях (див. в т.ч. з цього питання пункт 8 рекомендацій Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, котрі відповідають критеріям офіційних згідно Рішення РС України № 23 від 05 серпня 2022 року).

Також, при вирішенні питання щодо запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі наявні обставини, зокрема, серед таких обставин підлягає оцінюванню «тяжкість покарання», що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України).

Це твердження узгоджується із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ilijkov v Bulgaria» від 26 червня 2001 року (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні по справі «Punzelt v. Czech Republic» від 25 квітня 2000 року (§ 76, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Разом з тим, зазначена обставина має враховуватися крізь призму суб`єктивного сприйняття особою можливої загрози настання покарання за вчинення правопорушення, тобто фактично йдеться про ту потенційну загрозу, настання якої може спробувати уникнути обвинувачений. Саме тому, на думку суду, комплексний аналіз суворості можливого покарання має включати не тільки вид і міру санкції, передбаченої КК України, але й інші обставини негативного характеру для особи, яких вона може зазнати не тільки в результаті постановлення обвинувального вироку, але й під час самого розслідування.

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від тяжкості можливого покарання з точки зору самої санкції статті КК України, адже її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її незначною, зокрема, треба враховувати характер особи, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, у якій його переслідували за законом, а також його контакти. В цьому ключі тяжкість є тільки релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Відповідно, забезпечуючи таку оцінку, суд враховує, що обвинуваченій ОСОБА_3 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, та за яке може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років, що в поєднанні з даними про особу обвинуваченої, з`ясованими судом, зокрема, характер, зміну місця проживання після направлення обвинувального акта до суду, вказують на те, що в сукупності ці обставини дають підстави вважати, що серйозність покарання, в даному випадку, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що вона може втекти.

Також суд бере до уваги, той факт, що обвинувачена неодноразово не з`являлась у судові засідання, не повідомляючи суд про причини своєї неявки, що відображено в матеріалах судової справи. Що вказує на те, що ОСОБА_3 навмисно перешкоджає розгляду кримінального провадження в розумні строки та бажає уникнути кримінальної відповідальності.

Щодо ризику впливу, то оцінюючи його наявність у кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань від потерпілого та свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик впливу зберігається до отримання показань наведених осіб безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачена, не будучи обмеженою у спілкуванні потерпілим, із свідками, яким відомі обставини вчинення злочину, у якому остання обвинувачується, може здійснювати на них вплив, зокрема, шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Відповідно наявність ризику впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином

Суд вважає, що обвинувачена ОСОБА_3 може спотворити або вжити заходів до знищення будь яких доказів щодо своєї причетності до злочину, оскільки вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання до 12 років позбавлення волі.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, то суд вважає його доведеним та ймовірним, зважаючи на те, що обвинувачена ОСОБА_3 не має стабільного джерела доходу.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, відповідно до ст. 178 КПК України, суд врахував вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою злочину, тяжкість покарання, що загрожує їй у разі доведеності її вини в інкримінованому злочині, майновий стан обвинуваченої, її вік, соціальні зв`язки, той факт, що вона проживає з цивільним чоловіком, має на утриманні малолітню дитину 2018 року народження, офіційно не працює.

Зміна запобіжного заходу передбачає виникнення після постановлення ухвали про обрання запобіжного заходу нових обставин, які свідчать про зміну, зменшення або збільшення встановлених ризиків кримінального провадження та/або впливають на виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Тому суд не переглядає рішення про застосування запобіжного заходу, а на підставі наданих сторонами відомостей встановлює наявність нових обставин, які можуть вплинути на застосований до обвинуваченого відповідний захід або його виконання та які виникають у зв`язку з плином часу. Такий висновок опосередковано ґрунтується і на приписах ч. 5 ст. 201 КПК України, яка унеможливлює подання обвинуваченим, його захисником клопотання про зміну запобіжного заходу протягом тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу.

На обґрунтування сторони захисту щодо того, що обвинувачена була не повідомлена належним чином про виклики до суду.

То суд зазначає, що відповідно ч. 1 ст. 179 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Як вбачається, з долученого реєстру матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 0003925 за ч. 3 ст. 289 КК України, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2024 до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, та покладено на неї наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, або суду; не відлучатися за межі свого місця проживання /м. Київ та Черкаська область/ без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утриматись від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні; докласти зусиль до пошуку роботи.

Відтак, виконання покладених обов`язків є обов`язковим для особи, щодо якої вони застосовані, їх виконання не можна представляти як таке, що залежить від волі обвинуваченої і, тим більше, обумовлює зміну запобіжного заходу.

Крім того, щодо посилань сторони захисту на те, що повістки були направлені судом на невірну адресу та невірний номер телефону, то суд вважає за необхідне зазначити, що надсилання повісток на адресу особи та номер телефону, зазначених у матеріалах кримінального провадження, свідчить про належне виконання судом обов`язків щодо їх направлення.

Крім того, суд зазначає, що обвинувачена повинна була повідомити орган досудового розслідування, а потім і суд про зміну місця проживання, перебування, знаходження чи роботи.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальним правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своєму рішенні у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року (заява N 3236/03) Європейський суд з прав людини зауважив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункт 41 рішення).

Таким чином, обвинувачена під час судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №821/818/16.

Також, слід відмітити, що судом вживалися всі передбачені кримінальним процесуальним законодавством заходи для забезпечення явки обвинуваченої до суду.

Зокрема, було постановлено та направлено відповідні ухвали щодо встановлення місцезнаходження обвинуваченої, а також неодноразово виносились ухвали про її привід, що свідчить про те, що судом вжито всіх можливих заходів для забезпечення участі останньої у підготовчих судових засіданнях.

Крім того, обставини обізнаності обвинуваченої про судовий розгляд підтверджуються також поведінкою захисника ОСОБА_8 , який у судовому засіданні 24.02.2025 прямо зазначив, що його підзахисній відомо про призначення підготовчих судових засідань, а також, що їй роз`яснено правові наслідки неприбуття до суду, однак вона з`явитись не може оскільки переїхала в м. Миколаїв, працює, однак пообіцяла з`явитись до наступного засідання.

Таким чином, наявні в матеріалах провадження дані свідчать про те, що обвинувачена була обізнана про необхідність з`являтися до суду, однак не виконувала цього обов`язку. Отже, доводи сторони захисту про відсутність належним чином повідомлення про підготовчі судові засідання є безпідставними та спрямовані виключно на уникнення процесуальної відповідальності.

Згідно з ст. 194 КПК наявність ризиків є підставою для застосування запобіжного заходу, а тому визначаючись з тим, який саме запобіжний захід у кримінальному провадженні убезпечить від їх настання, суд ураховує таке.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, на даній стадії розгляду кримінального провадження, з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж діючі не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

При цьому, суд враховує, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачена при застосуванні до неї більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на неї процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена п. 1, 3 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З урахуванням того, що попереднє ув`язнення, так і домашній арешт є різними формами позбавлення свободи (ув`язнення), однак до них мають застосовуватися однакові критерії незалежно від місця, де особу тримають - під вартою або під домашнім арештом (див. рішення ЄСПЛ у справі «Бузаджи проти Республіки Молдова», пп. 111 - 112), відповідно, згідно ч. 1 ст. 183 КПК, цей захід є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно з ст. 181 КПК домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Підставою для правомірного обмеження права на свободу через застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є, зокрема, рішення, яке не просто формально ухвалює суд, а воно має бути обґрунтованим, справедливим (див. п. 4 рішення КС України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019).

Конституційний Суд у рішенні від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009 висловив позицію, що встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

В цій ситуації суд з огляду на викладене та у ракурсі установлених фактичних обставин вважає, що на даному етапі кримінального провадження, щодо обвинуваченої ОСОБА_3 лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки та зможе запобігти встановленим ризикам з числа передбачених ст. 177 КПК.

Це обмеження в даній справі, за встановленої в обвинувальному акті моделі вчинення злочину та наведених про особу обвинуваченої відомостей, на переконання суду, саме на цій стадії процесу, відповідає вимозі абз. 6 п.п. 3.3 п. 3 рішення КСУ від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009. Потреба в такому заході щодо неї, зокрема є дійсною не тільки, однак у тому числі і в світлі факторів, пов`язаних з її особою, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками, усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, та характером висунутого обвинувачення.

Крім того, відповідно до положень ч. 5 ст. 201 КПК України, слідчий суддя, суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися слідчим суддею, судом.

Згідно ст. 26 КПК України випливає, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Тобто, саме на заявника при зверненні до суду покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається.

Згідно поданого тексту клопотання та виступу у судовому засіданні, стороною захисту не було висвітлено нових обставин, які не розглядались слідчим суддею, судом, крім того, захисником не доведено підстав для зміни запобіжного заходу із застави на нічний домашній арешт, справа судом не розглянута, ризики не зменшились і не втратили актуальності, а відтак, це є підставою для відмови у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу.

Щодо зменшення розміру застави обвинуваченій ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.2026 у вказаному кримінальному проваджені, до обвинуваченої ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено заставу у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 665 600 (шістсот шістдесят п`ять тисяч шістсот) грн 00 коп. та покладено обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатись за межі місця проживання без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утриматись від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.

Суд звертає увагу на те, що визначаючи розмір застави, він виходив з обставин інкримінованого кримінального правопорушення, наявності обґрунтованої підозри та ризиків.

Як зміна запобіжного заходу так і зміна розміру застави, передбачає виникнення після постановлення ухвали про обрання запобіжного заходу нових обставин, які свідчать про зміну, зменшення або збільшення встановлених ризиків кримінального провадження та/або впливають на виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Тому суд не переглядає рішення про застосування запобіжного заходу, а на підставі наданих сторонами відомостей встановлює наявність нових обставин, які можуть вплинути на застосований до обвинуваченого відповідний захід або його виконання та які виникають у зв`язку з плином часу. Такий висновок опосередковано ґрунтується і на приписах ч. 5 ст. 201 КПК України, яка унеможливлює подання обвинуваченим, його захисником клопотання про зміну запобіжного заходу протягом тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу.

В обґрунтування зменшення розміру застави, сторона захисту посилається на сімейний стан обвинуваченої, наявність у неї малолітньої дитини, складний матеріальний стан та те, що обвинувачена не була належним чином повідомлена про виклики до суду.

Однак, суд зауважує, що заперечення захисника не спростовують і не нівелюють ризики, про які йдеться у вищевказаній ухвалі судді Дніпровського районного суду м. Києва про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Наразі стороною обвинувачення доведена наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Крім того, матеріали клопотання свідчать про те, що зазначений розмір застави є необхідно високим для забезпечення ризику втрати цих грошових коштів у разі неналежної процесуальної поведінки обвинуваченої.

Застава як вид запобіжного заходу полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків з умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків (ч. 1 ст. 182 КПК). При цьому, згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

За умови зменшення існування ризику кримінального провадження застава зможе і в подальшому достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків, хоча і в меншому розмірі, ніж її було визначено первісно.

Тобто застава забезпечує дієвість кримінального провадження, що обумовлюється забезпеченням виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

Варто зауважити, що при внесенні коштів в якості застави заставодавець має усвідомлювати пов`язані з цим ризики, в тому числі і можливість звернення внесених коштів у дохід держави, адже відповідно до приписів ч.3 ст. 182 КПК України при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави підозрюваному, обвинуваченому роз`яснюються його обов`язки і наслідки їх невиконання, а заставодавцю - у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється чи обвинувачується особа, передбачене законом покарання за його вчинення, обов`язки із забезпечення належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого та його явки за викликом, а також наслідки невиконання цих обов`язків. У разі внесення застави згідно з ухвалою слідчого судді, суду щодо особи, стосовно якої раніше було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, передбачені цією частиною роз`яснення здійснюються уповноваженою службовою особою місця ув`язнення.

На думку суду, наразі розмір застави, визначений ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.2026 та сам вид запобіжного заходу, здатен і надалі забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_3 .

Відтак, у задоволенні клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_7 про зменшення розміру застави, слід відмовити.

Керуючись ст. 131-132, 176-178, 180-183, 193-194, 196, 199, 201, 203, 331, 369-372, 376, 395 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на нічний домашній арешт - відмовити.

у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, шляхом зменшення розміру застави з 200 прожиткових мінімумів працездатних осіб до 80 прожиткових мінімумів працездатних осіб - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17 год 20 хв 12 березня 2026 року.

Суддя: ОСОБА_1