УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 308/3978/22

провадження № 51-481 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 червня 2023 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 червня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК), визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених

ч. 1 ст. 125, п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 125 КК у виді громадських робіт на строк 200 годин, за п. 2 п. 4 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. На підставі ч. 1 ч. 2 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі.

Цивільний позов законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_5 на користь законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, в решті позовних вимог відмовлено.

Згідно з вироком, 02 жовтня 2021 року, близько 16:00, ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 , де у той час знаходилися також його малолітні діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітні падчерки: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також його дружина ОСОБА_11 , розпочав сварку з останньою з приводу того, що місцевими жителями обговорюється виховання ОСОБА_10 у його сім`ї.

ОСОБА_10 , побоючись за власну безпеку, через вікно у кімнаті

залишила будинок, але на прохання матері повернулась, та через те, що конфлікт не було вичерпано, вона спробувала втекти. Тоді ОСОБА_5 наздогнав

ОСОБА_10 на території подвір`я та затягнув її до будинку, й, будучи розлюченим поведінкою останньої, у кімнаті будинку, умисно, з метою вбивства ОСОБА_10 , знаючи достовірно про те, що вона є малолітньою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді її смерті та бажаючи настання таких наслідків, незважаючи на її безпорадний стан, зумовлений малолітнім віком, вжиття нею заходів для самозахисту, використовуючи явну перевагу в силі, з особливою жорстокістю, завдаючи особливих фізичних страждань, упродовж тривалого часу, у невстановленій органом досудового розслідування послідовності, кулаками, ногами у взутті та уламком дерев`яної ніжки столу наносив численні удари у різні частини тіла ОСОБА_10 , у тому числі у життєво важливі органи, а саме, в область голови та грудної клітки, заподіявши їй не менше 75 ударів, які призвели до численних тілесних ушкоджень, у тому числі тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя у момент їх заподіяння. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 померла на місці події. Указані дії були вчинені ОСОБА_5 у присутності малолітньої

ОСОБА_6 , яка перебувала у сусідній кімнаті і чула плач старшої сестри й бачила на ній сліди побиття, при цьому, ОСОБА_5 усвідомлював, що такими діями завдає ОСОБА_6 особливих психічних, моральних страждань.

Крім цього, 02 жовтня 2021 року у невстановлений органом досудового розслідування час, ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого проживання за вищевказаною адресою, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді заподіяння тілесних ушкоджень та бажаючи настання таких наслідків, знаючи достовірно, що його падчерка ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , є малолітньою, незважаючи на її безпорадний стан, зумовлений малолітнім віком, рукою, кулаком, ногою у взутті та палицею, під час сімейної сварки, заподіяв їй не менше 12 ударів в область голови, нижніх кінцівок та спини. У результаті протиправних дій ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_6 спричинено легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності у виді синців на шкірних покривах обличчя у ділянці чола зліва, в лівій орбітальній ділянці, верхньої третини по зовнішній поверхні правого стегна, правого стегна в нижній третині по зовнішній поверхні, лівого стегна в середній третині по передній поверхні, лівого стегна у верхній третині по зовнішній поверхні, правого стегна в нижній третині по задній поверхні, на фоні якого виявлено три садна, та саден на шкірних покривах на межі росту волосся в лобній ділянці посередині, в ділянці червоної кайми нижньої губи зліва, спини в поперековій ділянці зліва.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_7 (законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_6 ) залишено без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_5 задоволено частково - вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 червня 2023 року щодо ОСОБА_5 в частині його засудження за ч.1 ст.125 КК скасовано, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ст. 49 КК звільнено його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.125 КК, а провадження у цій частині закрито. Виключено з мотивувальної та резолютивної частини вироку суду посилання на застосування положень ч. 1 ч. 2 ст. 70 КК, у решті вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 червня 2023 року залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись з судовими рішеннями стосовно ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку. Вважає, що в діях її підзахисного відсутній склад злочину, передбачений п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК, натомість його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 цього Кодексу, оскільки умислу на спричинення смерті потерпілій у нього було. Також вважає безпідставними висновки суду щодо вчинення її підзахисним умисного вбивства з ознакою вчинення його з особливою жорстокістю. Зазначає також, що поза увагою місцевого суду залишився висновок комісійної судово-медичної експертизи № 4 від 03 березня 2022 року, а суд апеляційної інстанції відмовив стороні захисту у дослідженні цього висновку. Просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 змінити, перекваліфікувати його дії за ч. 1 ст. 121 КК та призначити йому покарання в межах санкції зазначеної статті.

Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду про доведеність вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення. передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, колегія суддів не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржується.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що ОСОБА_5 не мав умислу на вбивство потерпілої та його дії неправильно кваліфіковано судом першої інстанції, не знайшли підтвердження при перегляді апеляційним судом, з чим погоджується й колегія суддів Верховного Суду.

Місцевий суд, виконуючи приписи ст. 94 КПК, ретельно дослідив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому, констатував, що докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо належності, допустимості, достовірності та за встановлених фактичних обставин доводять наявність в діях засудженого складу злочину, передбаченого п. 2 п. 4 ч. 2 ст. 115 КК, тобто умисне вбивство малолітньої дитини, вчинене з особливою жорстокістю.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції погодився з рішенням місцевого суду та визнав доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_5 на ч. 2 ст. 121 КК неприйнятними. Ці висновки суд касаційної інстанції вважає переконливими з огляду на таке.

Умисне вбивство (ст. 115 КК) з суб`єктивної сторони характеризується умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

В свою чергу ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження. При цьому, згідно з усталеною практикою, основним критерієм розмежування цих злочинів є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного. Якщо винний діяв із умислом на вбивство, тривалість часу, що минув із моменту заподіяння ушкодження до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

З юридичної точки зору для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.

При кваліфікації умисного вбивства за ознакою вчинення його з особливою жорстокістю (п. 4 ч. 2 ст. 115 КК) слід мати на увазі, що законом особлива жорстокість пов`язується зі способом позбавлення людини життя та іншими обставинами, які свідчать про проявлення винним особливої жорстокості.

Умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю, коли винний усвідомлював, що завдає потерпілому особливі страждання шляхом глумління, тортур, мордування, мучення, у т.ч. з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю тощо. До особливо жорстокого способу умисного вбивства належить також заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, які завідомо для винного завдавали потерпілому особливих страждань.

Саме спосіб і характер позбавлення потерпілого життя свідчить про особливу жорстокість вчинення злочину.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, ОСОБА_5 умисно, знаючи достовірно про те, що потерпіла є малолітньою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді її смерті та бажаючи настання таких наслідків, незважаючи на її безпорадний стан, зумовлений малолітнім віком, використовуючи явну перевагу в силі, з особливою жорстокістю, завдаючи особливих фізичних страждань, упродовж тривалого часу, кулаками, ногами у взутті та уламком дерев`яної ніжки столу завдавав численні удари у різні частини тіла ОСОБА_10 , у тому числі у життєво важливі органи, а саме, в область голови та грудної клітки, заподіявши їй не менше 75 ударів.

Таким чином, про спрямування умислу ОСОБА_5 саме на умисне вбивство потерпілої з особливою жорстокістю свідчить спосіб вчинення злочину - жорстоке побиття, засіб його вчинення, зокрема, дерев`яна ніжка стола, дії засудженого після вчинення злочину - ненадання допомоги потерпілій, а також взаємовідносини між засудженим і потерпілою.Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за п. 2 п. 4 ч. 2 ст. 115 КК.

Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що наведені у касаційній скарзі захисника доводи, які по суті аналогічні доводам її апеляційної скарги, були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно засудження ОСОБА_5 за п. 2 п. 4 ч. 2 ст. 115 КК без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та мотивовано спростував доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 2 ст. 121 КК.

Твердження захисника у касаційній скарзі про неврахування судами висновку комісійної судово-медичної експертизи № 4 від 03 березня 2022 року, спростовується оскаржуваними судовими рішеннями, оскільки вказаний висновок був предметом дослідження в суді першої та апеляційної інстанцій, які надали йому належну оцінку.

Покарання ОСОБА_5 призначено з урахуванням вимог статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі застосовується у випадках, коли необхідність такого призначення обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного. Тобто вказаний вид кримінального покарання призначається з урахуванням виняткових, надзвичайних даних про особу, які свідчать про нехтування нею загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини, та про небажання особи стати на шлях виправлення. Зокрема, це наявність судимостей в особи, негативних характеристик з місця проживання тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 за п. 2 п. 4 ст. 2 ст. 115 КК суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним особливо тяжкого кримінального правопорушення, невідворотність наслідків, що настали, взяв до уваги відомості, що характеризують особу засудженого, також конкретні обставини кримінального провадження, спосіб, обстановку а також наявність обтяжуючих покарання обставин - вчинення злочину щодо малолітньої дитини з особливою жорстокістю.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі передбаченого санкцією ч. 2 ст. 115 КК, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде гарантувати безпеку для суспільства, відповідатиме вимогам справедливості та відображатиме співмірність злочину і покарання, а також буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 червня 2023 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3