ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/861/26 Справа № 199/2784/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора

в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_9 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 02 грудня 2025 року про відмову у задоволенні клопотань прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 в порядку ст.ст. 537-539 КПК України в межах кримінального провадження № 0000327 та потерпілого ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 02 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотань прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 в порядку ст.ст. 537-539 КПК України в межах кримінального провадження № 0000327 та потерпілого ОСОБА_9 .

Відмовляючи у задоволенні клопотань суд першої інстанції вказав, що 14 серпня 2024 року відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду вирок Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року щодо ОСОБА_10 змінено в частині вирішення долі речових доказів та питання щодо заходів забезпечення провадження, а саме апеляційний суд виключив з резолютивної частини вироку посилання на те, що речові докази, а саме грошові кошти у сумі 54 500 грн., які відповідно до постанови від 22 травня 2020 року були визнані речовими доказами та поміщені до камери схову Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, належить повернути ОСОБА_11 . Суд першої інстанції вказав, що також виключено з резолютивної частини вироку посилання на скасування арешту, накладеного відповідно до ухвал слідчих суддів Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року, 23 вересня 2020 року, 01 жовтня 2020 року. Суд першої інстанції зазначив, що з вказаним судовим рішенням погодилися як потерпілий ОСОБА_9 , так і прокурор та ОСОБА_11 , і у касаційному порядку ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 не оскаржували. Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до постанови Верховного Суду від 11 березня 2025 року ( справа № 199/2784/22 провадження № 51-6658км23) вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року щодо ОСОБА_10 залишено без зміни.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02 грудня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 в порядку ст.ст. 537-539 КПК України в межах кримінального провадження № 0000327 задовольнити. Грошові кошти в сумі 54 500,00 грн., які відповідно до постанови слідчого від 22.05.2020 року були визнані речовими доказами та поміщені до камери схову Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, повернути ОСОБА_9 .

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що кримінальне провадження № 0000327 щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 розглянуто, ухвалені остаточні судові рішення, які набрали законної сили. Разом з тим, прокурор вказав, що під час судового розгляду так і не вирішено питання щодо повернення власнику грошових коштів у сумі 54 500 грн., вилучених під час обшуку та які відповідно до постанови від 22 травня 2020 року були визнані речовими доказами. Таким чином, прокурор вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора в порядку ст.ст. 537-539 КПК України. Прокурор вказав, що Дніпровський апеляційний суд в ухвалі від 14 серпня 2024 року вказує на те, що питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні підлягало вирішенню під час розгляду кримінального провадження відносно обвинуваченої ОСОБА_11 , а не ОСОБА_10 . Зазначив, що оскільки на теперішній час кримінальне провадження відносно обвинуваченої ОСОБА_11 вже розглянуто, 19 серпня 2022 року прийняте остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, вирішити питання щодо речових доказів у вищезазначеному кримінальному провадженні можливо лише у порядку ст.ст. 537-539 КПК України, якими регулюється порядок вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку. Вказав, що грошові кошти у розмірі 54 500 грн., які вилучені під час обшуку у ОСОБА_11 , є частиною набутих кримінально-протиправним шляхом грошових коштів ОСОБА_9 у розмірі 516 970, 81 грн. внаслідок вчинення відносно нього кримінального правопорушення. Таким чином, прокурор вважає, що оскільки ОСОБА_11 кримінально-протиправним шляхом набуто грошові кошти ОСОБА_9 у розмірі 516 970,81 грн., власником грошових коштів у розмірі 54 500 грн., вилучених у ОСОБА_11 під час обшуку, є потерпілий ОСОБА_9 . Прокурор вважає, що у зазначеному кримінальному провадженні наявні 2 підстави для повернення потерпілому ОСОБА_9 грошових коштів у розмірі 54 500 грн., вилучених під час обшуку у ОСОБА_11 , а саме: як речовий доказ, тобто гроші, набуті кримінально протиправним шляхом; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

В апеляційній скарзі потерпілий просить скасувати ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02 грудня 2025 року та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та повернути потерпілому ОСОБА_9 як законному власнику відповідно до ст. 100 КПК України речовий доказ 54 500 грн., вилучені у обвинуваченої ОСОБА_11 . Також просить задовольнити клопотання потерпілого ОСОБА_9 , повідомити відповідного прокурора про встановлені ознаки кримінальних правопорушень за ст.ст. 209, 198, 255, 396 КК України, зобов`язати прокурора забезпечити реагування відповідно до ст. 214 КПК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що судовий розгляд проведено без дослідження доказів, без надання сторонам можливості висловити позицію щодо кожного доказу, також суд першої інстанції позбавив їх права на участь у дослідженні, звернення уваги на важливі факти. Вказав, що технічний запис судового засідання підтверджує, що головуючому судді був відомим зміст майбутнього рішення ще на початку судового засідання. Вказав, що судом першої інстанції неодноразово та наполегливо вимагалось від прокурора підтвердити те, чого фактично не існувало, а саме що клопотання ОСОБА_11 про повернення 54 500 грн. нібито «заявлялося» при прийнятті ухвали від 19 серпня 2022 року про закриття справи стосовно неї. При цьому потерпілий зауважив, що жодного клопотання про повернення 54 500 грн. 19 серпня 2022 року не було, у цій ухвалі суд не вирішував питання речових доказів, бо не мав на це повноважень без відповідної заяви сторони, відповідні клопотання ОСОБА_11 подавалися пізніше, уже поза межами розгляду питання про закриття провадження та коли справа була закритою. Зазначив, що суд першої інстанції невмотивовано допустив участь у справі представника ОСОБА_7 представляти інтереси ОСОБА_11 , який в цій же кримінальній справі на початку слухання особисто відмовився і повідомляв суд про недопустимість свого представництва ОСОБА_11 через конфлікт інтересів у зв`язку з його представництвом ОСОБА_10 . Вказав, що судом не враховано, що ОСОБА_11 у цій справі притягнуто до кримінальної відповідальності також і за злочин за ст.366 КК України, а саме службове підроблення документів, тобто не враховано схильність обвинуваченої до умисного спотворення фактичних обставин, а отже можливість надавання нею будь-яких «доказів страхової виплати». Зазначив, що суд першої інстанції відкинув пряме підтвердження і самого пособника ОСОБА_11 ОСОБА_10 про належність вилучених 54 500 грн. ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_10 у судовому засіданні від 28 серпня 2023 року не заперечував і повністю погодився з доводами прокурора, що під час обшуку було вилучено лише частину 54 500грн. із належних ОСОБА_9 516 970,81 грн. Вказав, що суд першої інстанції не надав жодного мотиву, чому неможливо повернути кошти власнику.

Захисник ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_9 , в яких просив апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_9 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02 грудня 2025 року залишити без задоволення, ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02 грудня 2025 року у справі № 199/2784/22 провадження №1-в/199/262/25 залишити без змін.

Вказав, що доводи апеляційних скарг є безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року щодо ОСОБА_10 було скасовано в частині вирішення цивільного позову та призначено в цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства, тому вважає, що питання відшкодування завданої потерпілому ОСОБА_12 шкоди в порядку кримінального судочинства не вирішувалось. Вважає, що посилання прокурора на ч. 2 ст. 170 КПК України є безпідставним, оскільки питання відшкодування ОСОБА_9 завданих збитків вже вирішене в порядку саме цивільного законодавства. Зазначив, що вказані кошти належать ОСОБА_11 і можуть бути стягнуті на користь ОСОБА_9 лише в межах відкритого Індустріальним районним відділом виконавчої служби виконавчого провадження ВП № 78966822 з виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року у справі № 202/5220/22 провадження № 22-ц/803/6276/25 на підставі виконавчого листа № 202/5220/22, виданого 08 липня 2025 року Індустріальним районним судом м. Дніпра у разі недостатності коштів від реалізації належного ОСОБА_11 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та потерпілого ОСОБА_9 та просив їх задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_9 підтримав подані апеляційні скарги ним та сторони обвинувачення та просив їх задовольнити.

Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_9 , просили ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни.

Засуджені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду провадження, будь яких клопотань до суду апеляційної інстанції не надсилали.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Апеляційний суд вважає, що зазначених вимог закону судом першої інстанції не дотримано виходячи з наступного.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року кримінальне провадження № 0000327 від 23 лютого 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_11 за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року ОСОБА_10 визнано винуватим за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 382 КК України та призначено покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 7 років позбавлення волі з забороною обіймати посади, пов`язані із адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями, на строк 3 роки з конфіскацією усього належного майна.

Крім того, вказаним вироком було вирішено питання щодо речових доказів, зокрема грошові кошти в сумі 54 500 грн., які відповідно до постанови від 22 травня 2020 року були визнані речовими доказами та поміщені до камери схову Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, повернуто ОСОБА_11 .

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року вирок Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року щодо ОСОБА_10 змінено в частині вирішення долі речових доказів та питання щодо заходів забезпечення провадження. Виключено з резолютивної частини вироку посилання на те, що речові докази, а саме грошові кошти у сумі 54 500 грн., які відповідно до постанови від 22 травня 2020 року були визнані речовими доказами та поміщені до камери схову Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, належить повернути ОСОБА_11 .

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що питання щодо долі речових доказів, а саме грошових коштів, вилучених у ОСОБА_11 у сумі 54 500 грн, підлягало вирішенню при розгляді кримінального провадження відносно обвинуваченої ОСОБА_11 , а не ОСОБА_10 .

Суд апеляційної інстанції вказав, що при постановленні ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року суд першої інстанції не вирішив питання долі речових доказів, а саме грошових коштів, та долю арештованого майна, яке належить ОСОБА_11 , а всупереч вимоги КПК України, жодним чином не мотивувавши свого рішення, розглянув вказані питання під час ухвалення оскаржуваного вироку від 15 грудня 2023 року щодо ОСОБА_10 , чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Постановою Верховного Суду від 11 березня 2025 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року щодо ОСОБА_10 залишено без зміни.

Відповідно до ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішуються судом при ухвалені судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відповідно до п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Разом з тим, під час судового розгляду не вирішено питання щодо повернення власнику грошових коштів у сумі 54 500 грн., вилучених під час обшуку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та які відповідно до постанови від 22 травня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000327 від 23 лютого 2018 року були визнані речовими доказами.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора та потерпілого ОСОБА_9 в порядку ст.ст. 537-539 КПК України.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

До питань про будь-які сумніви і суперечності, що виникають при виконанні вироку, які належить вирішувати суду, що ухвалив вирок, відносяться питання про долю речових доказів і документів, якщо їх не вирішено вироком суду.

Як вбачається з матеріалів провадження постановою слідчого СВ Індустріального ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 22 травня 2020 року зазначені грошові кошти у розмірі 54 500 грн., які були вилучені у домоволодінні, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , 22 травня 2020 року, під час проведення обшуку в рамках кримінального провадження № 0000327 від 23 лютого 2018 року, визнано речовим доказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Законність вилучення вказаних грошових коштів та визнання їх речовим доказом у кримінальному провадженні №0000327 від 23 лютого 2018 року також підтверджується ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2020 року, якою відмовлено ОСОБА_11 у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого та прокурора щодо неповернення тимчасово вилученого майна, а саме грошових коштів у розмірі 54 500 грн.

З матеріалів справи вбачається, що предметом кримінальних правопорушень, в яких обвинувачувалася ОСОБА_11 , є грошові кошти ОСОБА_9 у розмірі 516 970, 81 грн., які ОСОБА_11 та ОСОБА_10 набули кримінально-протиправним шляхом.

Факт незаконного набуття коштів ОСОБА_9 протиправним шляхом встановлений судовими рішеннями, зокрема ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_11 за нереабілітуючими обставинами, вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року відносно ОСОБА_10 , ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року відносно ОСОБА_10 , постановою Верховного Суду від 11 березня 2025 року, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі №0417/2-154/11.

Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року у справі № 202/5220/22 змінено рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_11 , третя особа ОСОБА_10 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення в частині розміру стягнення моральної шкоди. З ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_9 стягнуто матеріальну компенсацію моральної шкоди у розмірі 2 304 000, 00 грн. Предметом позову було відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Постановою Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_9 та представника ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року залишено без змін.

Суд касаційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що ураховуючи те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 діяли як організатор та пособник у привласненні грошових коштів ОСОБА_9 , однак обсяг вчинених ними дій для здійснення злочинного наміру та інкримінованих їм злочинів є різним, тому відповідальність ОСОБА_10 перед потерпілим за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11 не поглинає обов`язку ОСОБА_11 відповідати перед ОСОБА_9 за наслідки вчинених нею злочинних дій у вигляді відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема: збереження речових доказів; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У запереченнях на апеляційні скарги захисник ОСОБА_7 зазначає, що грошові кошти можуть бути стягнуті на користь ОСОБА_9 лише в межах відкритого Індустріальним районним відділом виконавчої служби виконавчого провадження ВП № 78966822 з виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року у справі № 202/5220/22 провадження № 22-ц/803/6276/25 на підставі виконавчого листа № 202/5220/22, виданого 08 липня 2025 року Індустріальним районним судом м. Дніпра у разі недостатності коштів від реалізації належного ОСОБА_11 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що вказані посилання захисника ОСОБА_7 не заслуговують на увагу, оскільки на час розгляду апеляційних скарг прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_9 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 02 грудня 2025 року про відмову у задоволенні клопотань прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 в порядку ст.ст. 537-539 КПК України в межах кримінального провадження № 0000327 та потерпілого ОСОБА_9 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_11 , не реалізований.

Таким чином, у зазначеному кримінальному провадженні №0000327 від 23 лютого 2018 року наявні підстави для повернення потерпілому грошових коштів у розмірі 54 500 грн., які були вилучені у домоволодінні, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , 22 травня 2020 року, під час проведення обшуку у вищевказаному провадженні, та постановою слідчого СВ Індустріального ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 22 травня 2020 року у кримінальному провадженні №0000327 від 23 лютого 2018 року визнані речовими доказами.

Доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 про те, що суд першої інстанції невмотивовано допустив участь у справі захисника ОСОБА_7 представляти інтереси ОСОБА_11 , який в цій же кримінальній справі на початку слухання особисто відмовився і повідомляв суд про недопустимість свого представництва ОСОБА_11 через конфлікт інтересів у зв`язку з його представництвом ОСОБА_10 є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до чинного національного законодавства повноваження адвоката у кримінальному провадженні слід вважати належним чином підтвердженими, якщо захисник до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю надав хоча б один із документів, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 50 КПК України, а саме: або ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», або договір із захисником, або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у провадженні № 51-9792кмо18; справа № 648/3629/17).

Як убачається з матеріалів справи, адвокат ОСОБА_7 підтвердив свої повноваження на участь у кримінальному провадженні відповідно до норм КПК України.

Наявний у матеріалах справи ордер від 02 грудня 2025 року на представництво адвокатом ОСОБА_7 інтересів ОСОБА_11 є належним підтвердженням захисника діяти в інтересах ОСОБА_11 в суді першої інстанції.

За статтею 1 Закону № 5076-VI конфлікт інтересів це суперечність між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання адвокатом його професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності.

Пославшись на те, що в межах кримінальної справи адвокат ОСОБА_7 представляв інтереси ОСОБА_10 , а в цій справі є представником ОСОБА_11 , ОСОБА_9 не обґрунтував, яким чином у адвоката ОСОБА_7 виник конфлікт інтересів у межах розгляду цієї справи.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 640/33374/21 зазначено, що адвокат без письмового погодження з клієнтами, щодо яких виник конфлікт інтересів, не може представляти або захищати одночасно двох або більше клієнтів, інтереси яких є взаємно суперечливими, або вірогідно можуть стати суперечливими, а також за таких обставин надавати їм професійну правничу (правову) допомогу.

ОСОБА_11 про конфлікт інтересів не заявляла та не вказувала, що представництво ОСОБА_10 вірогідно може стати суперечливим щодо її інтересів у кримінальній справі.

Стосовно клопотань потерпілого ОСОБА_9 про повідомлення відповідного прокурора про встановлені ознаки кримінальних правопорушень за ст.ст. 209, 198, 255, 396 КК України та зобов`язання прокурора забезпечити реагування відповідно до ст. 214 КПК України, апеляційний суд зазначає, що такі вимоги не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд звертає увагу, що за змістом ст. 214 КПК України підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (КПК України).

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі №686/9636/18 зазначила: «що діючий КПК України не урегульовує питання постановлення такого виду судових рішень, як то окрема ухвала чи постанова, які би надавали можливість суду звертатися до державних органів, посадових чи службових осіб з метою належного реагування на встановлені у ході судового розгляду порушення закону, прав і основоположних свобод людини органом досудового розслідування чи судом нижчої інстанції».

Тому апеляційний суд не вбачає підстав по даній справі для ухвалення рішення, яке не пов`язане із суттю кримінального провадження або з його забезпеченням, адже державою виконані її позитивні зобов`язання у сфері прав людини, національний спосіб захисту передбачений та ОСОБА_9 може ним скористатися.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що у свою чергу, згідно п.2 ч.1 ст.409 та п.1 ч.1 ст.411 КПК України, тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 02 грудня 2025 року підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 02 грудня 2025 року про відмову у задоволенні клопотань прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 в порядку ст.ст. 537-539 КПК України в межах кримінального провадження № 0000327 та потерпілого ОСОБА_9 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 в порядку ст.ст. 537-539 КПК України в межах кримінального провадження № 0000327 задовольнити.

Речові докази: грошові кошти в сумі 54 500,00 грн., які відповідно до постанови слідчого від 22 травня 2020 року були визнані речовими доказами та поміщені до камери схову Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, повернути ОСОБА_9 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4