Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 10.04.2026. Зареєстровано: 11.04.2026. Забезпечено надання загального доступу: 13.04.2026.
Дата набрання законної сили: 09.04.2026
Номер судового провадження: 11-сс/813/802/26
Номер провадження: 11-сс/813/802/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, в рамках кримінального провадження № 0000273, внесеного до ЄРДР 13 березня 2026 року,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання старшого слідчого СВ Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , та застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» строком до 11 травня 2026 року в межах строку досудового розслідування.

Обґрунтовуючи ухвалу, слідчий суддя врахував наявність обґрунтованої підозри за фактом можливого вчинення підозрюваним інкримінованих кримінальних правопорушень, існуванням ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та дійшов висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Крім того, слідчий суддя, враховуючи, що злочин спричинив загибель людини, дійшов висновку про відсутність підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне:

- стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України;

- слідчим суддею не враховано, що повідомлення про підозру погоджене неуповноваженим прокурором;

- слідчим суддею залишено поза увагою що ОСОБА_8 раніше не судимий, одружений, має трьох дітей на утриманні, має зареєстроване та постійне місце проживання, що свідчить про сталість його соціальних зв`язків;

- слідчий суддя не розглянув можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу;

- перебування підозрюваного під вартою суперечить Конвенції про захист прав і основоположних свобод;

Посилаючись на викладене захисник просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, оскаржену ухвалу вважав законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України є обґрунтованою.

Так, за версією органу досудового розслідування ОСОБА_8 , будучи особою, яка у встановленому законодавством порядку 10.06.1998 року набула права керування транспортними засобами та 02.06.2009 року отримала посвідчення водія НОМЕР_1 з категорією «В», 13.03.2026 року після 13.00 год., точний час органами досудового розслідування не встановлено, за місцем свого проживання, вживав спиртні напої, після чого, достеменно знаючи, що керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння заборонено, приступив до керування технічно справним автомобілем «MІTSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , чим грубо порушив вимоги пункту 2.9. а) «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі Правила), що зобов`язує водія:

п. 2.9. «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Того ж дня, о 16.59 год., водій ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (2,24 ‰ етилового спирту в крові), чим позбавив себе можливості адекватно сприймати навколишню дорожню обстановку, своєчасно реагувати на її зміну, контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним, здійснював рух у денний час доби, в умовах необмеженої видимості, по асфальтованому, сухому, чистому дорожньому покриттю вулиці Отамана Головатого в місті Біляївка Одеського району Одеської області, з організованим одностороннім рухом, де проїзна частина має по одній смузі для руху в протилежних напрямках, що позначені горизонтальною дорожньою розміткою 1.5. (переривчаста лінія, яка позначає межі смуг руху), зі сторони вулиці Дачна у напрямку вулиці Водопровідна, з невстановленою органами слідства швидкістю, у смузі свого напрямку руху.

При цьому, в салоні автомобіля ОСОБА_8 перевозив свою дружину ОСОБА_10 і трьох малолітніх дітей.

Під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя з вулицею Водопровідна і організованого через проїзну частину вулиці Отамана Головатого, нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівним дорожнім знаком 5.38.1 «Пішохідний перехід» і горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра», а також розташованої ліворуч за ходом його руху зупинки громадського транспорту, водій ОСОБА_8 вкрай уважним не був, за дорожньою обстановкою та її зміною постійно не стежив, не переконався, що обрана ним швидкість руху і його фізіологічний стан (після вживання алкогольних напоїв), дозволять йому безпечно керувати джерелом підвищеної небезпеки і не становитимуть загрози іншим учасникам дорожнього руху, чим проявив кримінальну протиправну недбалість, тобто не передбачав можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті іншій особі, як наслідку своєї дії, що утворювала реальну загрозу для життя і здоров`я цієї особи, хоча повинен був і міг передбачити ці наслідки, якщо б діяв більш обачливо.

У той самий час, по проїзній частині вулиці Отамана Головатого, у попутному з автомобілем ОСОБА_8 напрямку і попереду нього, у цій же смузі руху, до перехрестя з вулицею Водопровідна, з увімкненим покажчиком лівого повороту наближався автомобіль «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який мав намір виконати маневр повороту ліворуч і майже зупинився у своїй смузі, перед виїздом на це перехрестя, щоб дати дорогу автомобілю «КРАЗ 6510», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_12 , котрий рухався у зустрічному напрямку, зі швидкістю близько 40-50 км/год і перевозив у кузові близько 4000 кг деревини та перетинав перехрестя з вулицею Водопровідна у прямому напрямку.

Отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразилось у зменшенні перед нерегульованим перехрестям швидкості руху автомобілем «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що рухався попереду, з увімкненим покажчиком лівого повороту, водій ОСОБА_8 , у свою чергу, маючи реальну можливість завчасно виявити ці ознаки, не вжив заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, своєчасно не зменшив швидкість руху керованого транспортного засобу, щоб не створити небезпеки для інших учасників дорожнього руху, хоча мав таку технічну можливість, чим грубо порушив вимоги пунктів: 1.5.; 2.3. б); 12.3.; 13.1. Правил, що зобов`язують водія:

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) «Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

п. 13.1. «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу».

Як наслідок, через грубе нехтування вимогами Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, своєчасно не зреагував на небезпечну зміну дорожньої обстановки, не зменшив швидкість руху, з метою безпечного проїзду цієї ділянки, яка вимагала від водії особливої уваги, про їх попереджав установлений перед перехрестям дорожній знак 1.33 «Діти», не дотримався дистанції до автомобіля, який рухався попереду, і допустив зіткнення без гальмування передньою правою частиною керованого автомобіля із задньою правою частиною автомобіля «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , після чого виїхав за межі проїзної частини на праве узбіччя, де зупинився, а автомобіль під керуванням ОСОБА_11 , внаслідок цього зіткнення, у некерованому стані відкинуло на зустрічну смугу руху, де він зіткнувся з автомобілем «КРАЗ 6510», реєстраційний номер НОМЕР_4 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водієві ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті на місці пригоди.

Після зупинки автомобілів-учасників пригоди, водій ОСОБА_8 , діючи навмисно, маючи на меті уникнути відповідальності за скоєну дорожньо-транспортну пригоду, в порушення вимог пункту 2.10. а), б), г), ґ), д), е) Правил, що зобов`язують водія:

п. 2.10 «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;

г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті"г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;

е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди», підійшов до пошкодження автомобіля «GEELY MK CROSS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , побачив затиснутого в салоні водія ОСОБА_11 , який ознак життя вже не подавав і залишив місце пригоди, при цьому, знак аварійної зупинки не встановив, об`їзд місця пригоди для збереження слідів пригоди не організував, заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому не вжив, до медичного закладу та органу Національної поліції про дорожньо-транспортну пригоду не повідомив і зник, однак, проведеними працівниками поліції оперативно-розшуковими заходами місцезнаходження водія ОСОБА_8 було установлено у той же вечір.

Отже, водій ОСОБА_8 , шляхом належного виконання вимог пунктів: 1.5.; 2.3. б); 2.9. а); 12.3.; 13.1 «Правил дорожнього руху», гарантовано мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді і його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди, а також настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_11 .

Відповідно до витягу з ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 286-1 КК України були внесені 13.03.2026 року о 19 год. 52 хв. за №0000273 ( т. 1 а.с. 11).

Згідно із протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 13.03.2026 року ОСОБА_8 було затримано в порядку ст. 208 КПК України 13.03.2026 року о 22 год. 40 хв. (т. 1 а.с. 29-30).

14.03.2026 року о 15 год. 50 хв. ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України (т. 1 а.с. 31-33), після чого старший слідчий СВ СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 звернувся до слідчого судді із клопотанням, яке було погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000273 від 13.03.2026 року відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України (т. 1 а.с. 1-10).

16.03.2026 року за наслідками розгляду вказаного клопотання слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси було постановлено оскаржену ухвалу, якою застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Державній установі "Одеський слідчий ізолятор" строком до 11.05.2026 року.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, а саме: протоколом огляду місця ДТП від 13.03.2026, схемою до нього; протоколом обшуку іншого володіння - автомобіля «MІTSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_2 ; протоколом обшуку, що проводився за адресою: АДРЕСА_1 ; показаннями потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ; показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 ; показаннями підозрюваного ОСОБА_8 ; протоколом затримання ОСОБА_8 , в порядку ст. 208 КПК України; залученими до провадження речовими доказами (транспортними засобами-учасниками ДТП, вилученими змивами з поверхонь елементів салону і важелів керування автомобіля «MІTSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_2 ); висновком щодо результатів медичного огляду водія ОСОБА_8 на стан сп`яніння від 13.03.2026.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Виходячи з наявних матеріалів, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про можливу причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення та відповідно встановлення викладених вище обставин за стандартом доказування «обґрунтована підозра». При цьому встановлений вище рівень обґрунтованості підозри ОСОБА_8 щодо кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286-1 КК, є мінімально можливим для застосування запобіжного заходу та достатнім, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

Відхиляючи інші доводи захисту щодо необґрунтованості підозри, Суд звертає увагу, що на цьому етапі при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу суд не оцінює докази на предмет наявності вини підозрюваного у вчиненні інкримінованого діяння, а лише встановлює, що підозрюваний міг вчинити відповідне кримінальне правопорушення.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту стосовно того, що прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 був невповноваженим прокурором в рамках вказаного кримінального провадження та не мав повноважень погоджувати повідомлення про підозру ОСОБА_8 та відповідно клопотання про застосування запобіжного заходу з огляду на наступне.

Статтею 278 КПК України визначений порядок вручення письмового повідомлення про підозру.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно з ч. 2 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Так, в ході апеляційного розгляду прокурором до матеріалів справи було долучено постанову першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_16 про призначення групи прокурорів від 14.03.2026 року у кримінальному провадженні № 0000273 від 13.03.2026 року, згідно з якою прокурор ОСОБА_6 включений до складу групи прокурорів та визначений старшим групи у вказаному кримінальному провадженні, відтак посилання сторони захисту на те, що прокурор ОСОБА_6 не мав повноваження на погодження повідомлення про підозру ОСОБА_8 та відповідно клопотання про застосування запобіжного заходу відносно останнього є помилковими, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Щодо посилань про відсутність такої інформації у витягу з ЄРДР варто зазначити, що порядок ведення ЄРДР встановлений «Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення», затвердженого Наказом Генерального прокурора №298 від 30.06.2020 року.

Так, дійсно, відповідно до Розділу ІІ вказаного Положення до Реєстру вносяться відомості, зокрема, про прізвище, ім`я, по батькові керівника органу прокуратури, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, керівника органу дізнання, дізнавача, який вніс відомості до Реєстру та/або розпочав досудове розслідування та/або здійснює досудове розслідування чи процесуальне керівництво.

Разом із тим, витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення прокурора або групи прокурорів чи постанову керівника відповідного органу досудового розслідування про призначення слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть повноваження прокурорів чи слідчих у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в кримінальному провадженні.

Така позиція узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15 (провадження № 51-4584 кмо 18).

Варто також зазначити, що обидві постанови, як від 14.03.2026 року, так і від 16.03.2026 року саме про призначення групи прокурорів, оскільки відповідно до пояснень прокурора, відомості про те, що саме він є прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні були внесені до ЄРДР 16.03.2026 року, тобто наступного після події кримінального правопорушення, робочого дня, що призвело до дублювання постанови.

Водночас колегія суддів зауважує, що неналежне ведення ЄРДР, невідображення в ньому прийнятого під час досудового розслідування процесуального рішення, зокрема постанови про призначення прокурора/ групи прокурорів, не може свідчити про його об`єктивну відсутність у цілому, оскільки такий реєстр становить відповідну інформаційну базу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 344/12022/18.

За таких обставин, доводи сторони захисту про те, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 та звернення із клопотанням про застосування запобіжного заходу щодо нього, відбувалось із порушенням вимог КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки таких порушень при їх дослідженні та при подальшій їх оцінці, апеляційним судом не встановлено.

Колегія суддів також погоджується із висновками слідчого судді щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, який за приписами ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Крім того, у випадках засудження за злочини, пов`язані із порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, положення ст. 75 КК України не застосовуються.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Варто також наголосити на обставинах вчинення інкримінованого ОСОБА_8 , кримінального правопорушення, який спричинив загибель людини, а саме тому, що останній залишив місце пригоди, при цьому, знак аварійної зупинки не встановив, об`їзд місця пригоди для збереження слідів пригоди не організував, заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому не вжив, до медичного закладу та органу Національної поліції про дорожньо-транспортну пригоду не повідомив і зник, однак, проведеними працівниками поліції оперативно-розшуковими заходами місцезнаходження водія ОСОБА_8 було установлено у той же вечір.

При цьому, оскільки ризик переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, на переконання колегії суддів слідчий суддя обґрунтовано допустив наявність даного ризику.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про існування ризику незаконного впливу підозрюваною на свідків, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Ризик незаконного впливу на свідків об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

Слідчий суддя обґрунтовано наголосив на тому, що свідок ОСОБА_10 є дружиною підозрюваного ОСОБА_8 , яка в момент ДТП перебувала у транспортному засобі та може повідомити важливі обставини вчинення злочину, а тому ризик впливу на неї підозрюваним є високого ступеня дії.

Апеляційний суд погоджується із висновками слідчого судді про недоведеність існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме того, що підозрюваний ОСОБА_8 може перешкоджати кримінальному провадженню.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлені не були.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Всупереч твердженням апеляційної скарги захисника, слідчим суддею було розглянуто можливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу та зазначено, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, застави, особистого зобов`язання та особистої поруки, з огляду на м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, зокрема ризик можливого переховування підозрюваного ОСОБА_8 не забезпечать належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Апеляційний суд ураховує, що ОСОБА_8 раніше не судимий, одружений, має постійне місце реєстрації та проживання та двох малолітніх дітей, однак вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування щодо ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Разом з тим, слідчий суддя, враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, а також обставин інкримінованого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, обґрунтовано не визначив останньому розмір застави.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання слідчого, є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, в рамках кримінального провадження № 0000273, внесеного до ЄРДР 13 березня 2026 року,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...