УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 753/7206/25

провадження № 51 - 167 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року в кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000004, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорська Донецької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 296 ч. 1 КК України,

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 296 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

Строк покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з дня прибуття і постановки його на облік у виправному центрі.

Вироком суду в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в залі судового засідання за відсутності учасників судового провадження ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального проступку за таких встановлених органом досудового розслідування обставин.

20 грудня 2024 року приблизно о 02:30 ОСОБА_4 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 5-Б, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, підійшов до приміщення охорони, яке належить ОСОБА_5 , та наніс два удари лівою рукою по вікну, в результаті чого спричинив пошкодження скла. Після чого ОСОБА_4 , не реагуючи на неодноразові зауваження свідка ОСОБА_6 , маючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, почав безпідставно виражати нецензурну лайку в його бік та стрибнув на дах автомобіля марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , чим спричинив пошкодження у вигляді вм`ятини, та наніс декілька ударів обома ногами по лобовому склі, в результаті чого пошкодив скло.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить змінити судові рішення у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального проступку та особі засудженого і пом`якшити йому покарання шляхом призначення штрафу у будь-якому розмірі.

В обґрунтування своїх вимог засуджений вказує на те, що він став на шлях виправлення, змінив своє життя, добровільно пішов на курс реабілітації до РО РГЄХ «Хвала і поклоніння», працює та має постійний заробіток. Також вказує на те, що матеріальна шкода спричинена кримінальним правопорушенням відшкодована, розбите скло відновлено.

На думку засудженого, суд апеляційної інстанції, як і місцевий суд не зважили в повній мірі на його щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, вказані вище обставини, а також його волонтерську діяльність та призначили занадто суворе покарання.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Як видно з матеріалів провадження за касаційною скаргою та наданих копій оскаржуваних судових рішень, судовий розгляд обвинувального акта щодо ОСОБА_4 здійснено в порядку спрощеного провадження за правилами статей 381, 382 КПК України.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_4 за ст. 296 ч. 1 КК України та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюється.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання)

та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого

без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи,

що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами,

та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання,

яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром

є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги

при призначенні покарання.

Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання у виді обмеження волі тяжкості кримінального проступку та особі винного внаслідок суворості не спростовують висновки судів щодо призначеного ОСОБА_4 покарання.

Як убачається зі змісту вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання за ст. 296 ч. 1 КК України суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, конкретні обставини і наслідки, дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра. Суд, зокрема, зазначив, що ОСОБА_4 , будучи неодноразово судимий, вчинив кримінальний проступок через три місяці після відбуття покарання за попереднім вироком. При цьому суд врахував щире каяття засудженого як обставину, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Врахувавши зазначені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України дійшов до висновку про те, що ОСОБА_4 необхідно призначити за ст. 296 ч. 1 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік і 6 місяців, не встановивши при цьому підстав для призначення йому покарання у виді штрафу.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , де він просив пом`якшити йому покарання та призначити його у виді штрафу, належним чином перевірив викладені у ній доводи щодо зміни ОСОБА_4 покарання, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. При цьому апеляційний суд щодо доводів обвинуваченого про призначення йому покарання у виді штрафу вказав на їх безпідставність, оскільки в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що ОСОБА_4 працює. Крім того, апеляційний суд зважив на те, що ОСОБА_4 на шлях виправлення не став та вчинив кримінальне правопорушення через три місяці після відбуття покарання за попереднім вироком, що не вказує на його бажання стати на шлях виправлення.

Погодившись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого,

які є аналогічними доводам касаційної скарги ОСОБА_4 , навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, вказавши, що відсутні обставини, які істотно знижують тяжкість вчиненого кримінального проступку та належним чином мотивував своє рішення.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України

є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Отже, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам закону, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, і є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Обставин, які б вказували на те, що таке покарання є явно несправедливим через суворість, за наявними матеріалами провадження колегією суддів не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни судових рішень та призначення покарання у виді штрафу немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3