КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/1034/26 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2094/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці Чернівецької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року задоволено клопотання слідчого Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 , яке подане в кримінальному провадженні № 0000178 від 06.02.2023 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Застосовано стосовно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 15 березня 2026 року (включно) без визначення розміру застави з утриманням його на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15.01.2026 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження - скасувати та постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначити розмір застави, що дорівнює двадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб та становить 66 560 (шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят) гривень.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник посилається на те, що рішення місцевого суду прийняте із грубим порушенням норм кримінального процесуального законодавства, відповідно є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, а відтак, повинно бути скасоване.

Вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

В доповненнях до апеляційної скарги, що надійшли до апеляційного суду від адвоката ОСОБА_6 , останній посилається на те, що при винесенні слідчим суддею рішення щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_7 не були дотримані передбачені КПК України вимоги щодо об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження та належної оцінки доказів.

Так, в якості мотиву застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в оскаржуваній ухвалі, зокрема, наведені висновки щодо наявності ризиків вчинення ОСОБА_7 дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Однак, такі висновки не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, оскільки будь-яких доказів існування ризиків, якими можуть бути документально підтверджені факти вчинення передбачених ст. 177 КПК України дій, спроб або намірів їх вчинити, стороною обвинувачення надано не було.

На думку скаржника відсутність ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду спростовується тим, що підозрюваний ОСОБА_7 за час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо нього, жодного разу не ухилявся від виклику слідчого, прокурора, суду. Прокурором не надано доказів викликів ОСОБА_7 протягом 2025 року для проведення слідчих та/або процесуальних дій за його участю та ухилення останнього від явки до слідчого, прокурора або суду.

Крім того, 23.02.2026 року ОСОБА_7 повідомлено про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000178 від 06.02.2023 і вручено обвинувальний акт.

Також, на відсутність ризику вказує особистість ОСОБА_7 , який тісно пов`язаний з державою Україна (не має громадянства інших країн, ніколи не мав постійного місця проживання на території інших країн, немає у власності рухомого чи нерухомого майна, активів, які знаходяться під юрисдикцією інших країн), має вищу освіту та стійкі соціальні зв`язки (постійне місце реєстрації та проживання, де мешкає протягом багатьох років, двічі добровільно був мобілізований для проходження військової служби (останній раз 24.02.2022, тобто в перший день війни), є учасником бойових дій, має хронічні захворювання, пов`язані з проходженням військової служби, бере активну участь у забезпеченні обороноздатності ЗСУ - нагороджений подякою від командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема механізована бригада).

Наявність ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні спростовується тим, що органом досудового розслідування не наведено доказів можливих намірів вчинення таких дій.

В клопотанні сторони обвинувачення та матеріалах, доданих до клопотання, а так само і в ухвалі слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15.01.2026 року не наведено прізвищ свідків, яким, нібито, загрожує небезпека. Відсутні відомості про надходження заяв від будь-яких свідків про такі загрози або про застосування заходів безпеки до свідків.

За інформацією сторони захисту, органом досудового розслідування не вживались жодні заходи про проведення допитів свідків в суді під час досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України, що само по собі вказує на відсутність будь-яких реальних ризиків впливу на свідків.

Наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення спростовується тим, що на теперішній час відсутні підозри у вчиненні ОСОБА_7 інших кримінальних правопорушень, крім того, як вже зазначалося вище, ОСОБА_7 має стійкі соціальні зв`язки: постійне місце реєстрації та проживання і має подяку за підтримку ЗСУ.

Також захисник посилається на те, що будь-яких доказів того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст. 177 КПК України ризикам, як і доказів наявності самих ризиків, стороною обвинувачення на надавалося, можливість застосування альтернативних запобіжних заходів слідчим суддею не розглядалася, а наведене в ухвалі обґрунтування необхідності застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою звелося до формального висновку про те, що застосування іншого запобіжного заходу неспроможне забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 та запобігти передбаченим ст. 177 КПК України ризикам, який не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами.

Крім того, наведений в ухвалі про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою висновок щодо неспроможності інших запобіжних заходів забезпечити його належну процесуальну поведінку, суперечить правовій позиції ЄСПЛ, відповідно до якої, як і тримання під вартою, домашній арешт, беручи до уваги ступінь обмеження та міру виразності, є позбавлення волі за змістом статті 5 Конвенції (п. 104 рішення у справі «Бузаджи проти Республіки Молдова») та з огляду на яку, застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу, зокрема, у вигляді цілодобового домашнього арешту чи визначення застави як альтернативи запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою, здатні забезпечити досягнення мети застосування запобіжного заходу в тій самій мірі, як і тримання під вартою.

На думку апелянта, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України вимоги щодо встановлення доведеності наданими доказами обставин, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, слідчим суддею не дотримані.

Крім цього захисник ОСОБА_6 вказує на порушення прав підозрюваного ОСОБА_7 та недотримання належної правової процедури.

У відповідності до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження, серед іншого, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні віднесено до повноважень слідчого судді.

Однак, зазначені вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні до ОСОБА_7 запобіжного заходу слідчим суддею також дотримані не були.

При цьому, ч. 2 ст. 194 КПК України прямо встановлює обов`язок слідчого судді постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх зазначених обставин.

Незважаючи на відсутність наданих стороною обвинувачення доказів існування передбачених законом підстав та обставин для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вимоги ч. 2 ст. 194 КПК України слідчим суддею виконані не були, що призвело до безпідставного тримання ОСОБА_7 під вартою та грубого порушення його гарантованого Конституцією України права на свободу та особисту недоторканність.

З огляду на зазначені вище порушення слідчим суддею вимог КПК України, при застосуванні запобіжного заходу ОСОБА_7 не була застосована належна правова процедура, а відтак порушене право ОСОБА_7 на справедливий суд.

Отже, слідчим суддею не виконані належним чином передбачені КПК України вимоги щодо здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, до яких, зокрема відноситься підозрюваний.

Також, сторона захисту вважає за необхідне звернути увагу апеляційного суду на формальний підхід з боку слідчого судді до застосування до ОСОБА_7 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Наявність узагальнених висновків щодо доведеності ключових для продовження запобіжного заходу обставин кримінального провадження, які не підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, вказує на поверхневий підхід до з`ясування обставин кримінального провадження та неповноту судового розгляду.

Такий підхід, на думку сторони захисту, свідчить про те, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою мало на меті не забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобігання передбаченим ст. 177 КПК України ризикам, як про то зазначено в ухвалі, а було обумовлене виключно наявністю підозри у вчиненні тяжкого злочину, як такої, що не відповідає встановленій ч. 1 ст. 177 КПК України меті застосування запобіжного заходу та порушує передбачені ст. 2 КПК України вимоги, щодо забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Таким чином, внаслідок наведених порушень вимог, передбачених ст. ст. 2, 94, 183, 194 КПК України, оскаржуване судове рішення було ухвалене без застосування належної правової процедури, без об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження та надання належної оцінки доказам, а також без встановлення наявності підстав продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підтверджених дослідженими під час судового розгляду доказами, що обумовлює незаконність та необґрунтованість ухвали у розумінні положень ст. 370 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити з наведених у ній підстав, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів провадження, слідчим відділом Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000178, інформація про яке внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.02.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

14.01.2026 року об 11 год. 50 хв. ОСОБА_7 затримано у порядку ст. 208 КПК України.

14.01.2026 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

15.01.2026 року слідчий Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 , за погодженням з прокурором Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 , звернулась до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва з клопотанням, яке подане в кримінальному провадженні № 0000178 від 06.02.2023 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування клопотання слідчий зазначав про те, що вимогами ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Вимоги ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

Згідно з указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який в подальшому продовжено та який діє по теперішній час.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 6 грудня 1991 року та ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-УІН від 12 травня 2015 року воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з ч. 6 ст. 2, п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за призовом, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

26.02.2022 року ОСОБА_7 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» призваний на військову службу під час мобілізації до лав Збройних Сил України - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26.02.2022 №8 сержанта запасу ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 на всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 27.02.2022.

10.03.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №20 сержанта ОСОБА_7 призначено на посаду головного сержанта п`ятої стрілецької роти.

Головний сержант ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Згідно з наказом № 201 від 29.08.2022 головний сержант п`ятої стрілецької роти ОСОБА_7 вибув на лікування у Київську міську клінічну лікарню №12 м. Києва, після завершення якого останній повинен був повернутися на службу до військової частини НОМЕР_3 - 26.09.2022.

Однак, головний сержант ОСОБА_7 , в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.

Так, військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 головний сержант ОСОБА_7 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, в умовах воєнного стану, 26.09.2022 не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_3 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому військовослужбовець ОСОБА_7 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби до 14.01.2026, тобто до моменту його затримання в порядку ст. 208 КПК України працівниками Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, чим було закінчено вказаний триваючий злочин.

У клопотанні слідчий посилався на те, що підозрюваний ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України обґрунтовується зібраними під час досудового розслідування доказами, зокрема: актом службового розслідування; протоколом затримання у порядку ст. 208 КПК України; іншими матеріалами кримінального провадження.

Також слідчий зазначає, що оскільки у даному кримінальному провадженні наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підставою застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, згідно ч. 2 ст. 177, ст. 194 КПК України, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому за погодженням з прокурором звернутися з клопотанням до суду про обрання запобіжного заходу у зв`язку з тим, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та знаючи про тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його судом винним, може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, тим самим може вчинити ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому необхідно врахувати те, що ОСОБА_7 переховувався від органів досудового розслідування у зв`язку з тим, що проходить службу у Збройних Силах України, тобто являться військовослужбовцем, перебуває у задовільному стані здоров`я, до військової частини самостійно не прибув, та перебуває поза межами частини, добровільно наміру не має повертатись на службу.

Про те, що ОСОБА_7 не має наміру повертатись на службу свідчить те, що 07.04.2025 ОСОБА_7 отримав направлення з метою проходження військово-лікарської комісії, щоб в подальшому встановити стан його придатності до військової служби та сприяти поверненню військовослужбовця на службу в Збройні Сили України.

Згідно відповіді Головного військового клінічного госпіталю №545/1/7584 від 29.05.2025 ОСОБА_7 11.04.2025 прибув до клініки амбулаторної допомоги НВМКЦ «ГВКГ» з метою проходження медичного огляду військово-лікарської комісії, оглянутий лікарем, призначено дослідження згідно попереднього діагнозу, скарг та наданої медичної документації.

З 21.04.2025 ОСОБА_7 на прийом до лікаря та військово - лікарську комісію не з`явився. Тому постановою гарнізонної військово - лікарської комісії НВМКЦ «ГВКГ» від 01.05.2025 №2025-0501-0832 медичний огляд ВЛК припинено, відповідно до пункту 6.18 «Положення Про військово - лікарську експертизу в Збройних силах України», особа, яка відмовляється (ухиляється) від призначеного лікарем обстеження, прийняття експертного рішення щодо придатності до військової служби унеможливлюється.

В подальшому ОСОБА_7 за медичною допомогою до НВМКЦ «ГВКГ» не звертався, стаціонарно не лікувався, військово-лікарську комісію не проходив.

У зв`язку з цим, поміщення ОСОБА_7 на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 , забезпечить проходження військово-лікарської комісії останнім, та подальше повернення військовослужбовця ОСОБА_7 на службу.

Згідно роз`яснення військової частини НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 № 1661/16/21843 від 25.12.2025 ОСОБА_7 проходив військову службу у підпорядкованій військовій частині НОМЕР_3 та від 27.09.2022 здійснив самовільне залишення військової частини.

В період з 27.09.2022 по 14.01.2026, тобто понад 3 роки, ОСОБА_7 не здійснив жодної спроби повернутись на військову службу в Збройні Сили України.

Окрім того, 27.01.2025 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_7 оголошено в розшук як боржника у справі за позовом ОСОБА_10 , оскільки останній не виконував рішення суду, та переховувався від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_11 .

Наявність ризику незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні підтверджується тим, що підозрюваний та свідки у кримінальному провадженні є військовослужбовцями, які проходять службу в одній військовій частині і будуть взаємодіяти між собою.

Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме: усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, обґрунтовується тим, що ОСОБА_7 , усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, у подальшому може знову вчинити інше кримінальне правопорушення, у разі переховування ним від органу досудового розслідування та/або суду, а тому наявний ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім цього, 01.08.2025 року до Святошинського управління поліції звернулась ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з заявою про те, що 17.05.2025 передала ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошові кошти в розмірі 10000 доларів СІІІА за те, щоб він зробив їй закордонний паспорт Болгарії, паспорт не зробив, гроші відмовляється повернути. Звернення зареєстроване за номером ЄО №70492 від 01.08.2025 та скеровано до Бучанського РУП ГУНП в Київській області.

Також, у разі не обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки досудове розслідування триває, на даний час не виконані всі слідчі та процесуальні дії, спрямовані на отримання та перевірку доказів, а тому ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може вчиняти ряд дій для того щоб уникнути кримінальної відповідальності, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому наявний ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На думку органу досудового розслідування більш м`які запобіжні заходи, застосовані до підозрюваного ОСОБА_7 , не забезпечать виконання ним процесуальних обов`язків та запобіганню вищезазначеним ризикам.

Згідно з ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто - тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи зібрані в сукупності докази, можливо прийти до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт, не зможуть забезпечити уникнення зазначених ризиків та покладених на підозрюваного обов`язків, у зв`язку з чим є достатні підстави для застосування такого виняткового запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року задоволено клопотання слідчого Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 , яке подане в кримінальному провадженні № 0000178 від 06.02.2023 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Застосовано стосовно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 15 березня 2026 року (включно) без визначення розміру застави з утриманням його на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками слідчого судді, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя з`ясував, що наведені у ньому дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Зокрема, обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами, а саме: актом службового розслідування; протоколом затримання у порядку ст. 208 КПК України; іншими матеріалами кримінального провадження.

Вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення доведена слідчим у клопотанні і прокурором у судовому засіданні та сумнівів не викликає.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, журналу судового засідання, на основі наданих слідчим матеріалів, які обґрунтовують клопотання, слідчий суддя дослідив клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, та правильно встановив, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доказів, які приведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах.

Враховуючи, що слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, встановлювати конкретну кваліфікацію діяння, за яке особа має нести кримінальну відповідальність, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на наведені у клопотанні слідчого докази, у слідчого судді були всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Також, як того вимагає закон, слідчий суддя, встановив наявність достатніх підстав вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається слідчий у клопотанні, доведені, з огляду на додані до клопотання докази.

На переконання колегії суддів, з урахуванням наявних у справі матеріалів, вищевказані висновки слідчого судді є правильними.

Надаючи оцінку можливості підозрюваного вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчим суддею враховано те, що хоча ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання, однак він неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, мешкає один, офіційно не працевлаштований, підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, а саме, у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. Відповідно до матеріалів клопотання, ОСОБА_7 залишив місце служби 26.09.2022 та понад 3 роки ухилявся від служби, у квітні 2025 року отримав направлення для проходження ВЛК, однак її не пройшов.

З огляду на зазначене, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про існування ризику того, що ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, оскільки у останнього відсутні достатні стримуючі фактори, а також існують ризики того, що підозрюваний, будучи на волі, може незаконно впливати на свідків, а також може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення.

Таким чином, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , його наслідки, характер та обставини інкримінованих йому дій, вік підозрюваного, його стан здоров`я, місце проживання та інші обставини, що характеризують особу підозрюваного, дані про соціальні зв`язки та спосіб життя, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні та прокурором у судовому засіданні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

З урахуванням вказаного, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, в зв`язку з чим відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який, на думку колегії суддів, в сукупності з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю інкримінованих йому кримінальних правопорушень та їх наслідками, є обґрунтованим, а тому підстав для відмови у задоволенні клопотання слідчого або лише часткового його задоволення, станом на час розгляду клопотання, колегія суддів не вбачає.

Наявність обставин, які б давали підстави вважати про достатність застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , ніж тримання під вартою, колегією суддів під час перегляду оскаржуваної ухвали не встановлено.

На переконання колегії суддів, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є пропорційним тим завданням, які має досягти орган досудового розслідування, співрозмірним із тяжкістю інкримінованих підозрюваному кримінальних правопорушень, у повній мірі зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 та запобігти встановленим в ході апеляційного розгляду ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також слідчим суддею вірно враховано положенняч. 8 ст. 176 КПК України, відповідно до якої під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, слідчий суддя врахував положення частини 4 статті 183 КПК України, а саме те, що підозрюваному інкримінується злочин, передбачений ст. 407 КК України під час дії на території України воєнного стану, та не визначив розмір застави відносно підозрюваного ОСОБА_7 , що на думку колегії суддів є правильним, з огляду на обставини кримінального правопорушення, що розслідується у даному кримінальному провадженні.

Доводи захисника щодо необґрунтованості повідомленої ОСОБА_7 підозри є безпідставними, оскільки слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні дані та долучені до нього матеріали свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення.

Такий висновок слідчого судді ґрунтується на доданих слідчим до клопотання матеріалах. Останні містять дані, які вказують на причетність підозрюваного до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому, слід зазначити, що для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої, затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, оцінки належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Сукупність матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для продовження щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Твердження апелянта про недоведеність органом досудового розслідування існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегією суддів не приймаються до уваги та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що підозрюваний однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу або в майбутньому.

Отже ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формі або формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу, ризик у кримінальному провадженні має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що підозрюваний може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню.

Оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності вчинення ним дій, передбачених у ч. 1 ст. 177 КПК.

Так, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні та прокурором у судовому засіданні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється.

Посилання апелянта на особистісні характеристики підозрюваного, а саме те, що він тісно пов`язаний з державою Україна (не має громадянства інших країн, ніколи не мав постійного місця проживання на території інших країн, немає у власності рухомого чи нерухомого майна, активів, які знаходяться під юрисдикцією інших країн), має вищу освіту та стійкі соціальні зв`язки, постійне місце реєстрації та проживання, двічі добровільно був мобілізований для проходження військової служби, є учасником бойових дій, має хронічні захворювання, пов`язані з проходженням військової служби, бере активну участь у забезпеченні обороноздатності ЗСУ - нагороджений подякою від командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема механізована бригада), не спростовують висновки суду про те, що ОСОБА_7 може вчинити дії, передбачені ст. 177 КПК України, та не являються достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого чи застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Також слід зауважити, що наявність у особи державних нагород, відзнак чи незаплямованої репутації, здобутої завдяки заслугам перед суспільством і державою, зокрема участь у захисті держави, безумовно, є вагомим фактором, що свідчить про її попередню правослухняну поведінку, високий рівень соціальної відповідальності та позитивний внесок у розбудову державності. Проте жодні досягнення минулого, якими б значущими вони не були, не можуть розглядатися як абсолютний імунітет від застосування кримінально-процесуальних механізмів, передбачених законодавством у разі наявності обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження базується на принципі рівності всіх перед законом, який є невід`ємною складовою верховенства права та гарантією справедливості правосуддя. Згідно зі статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, а будь-які привілеї чи обмеження за будь-якими ознаками, зокрема за соціальним статусом або заслугами, є недопустимими. Відповідно, якщо особі повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, її минулі досягнення можуть бути враховані виключно в контексті характеристики особи, але не як підстава для запровадження особливого порядку кримінального переслідування.

Більше того, виняткове становище особи, зумовлене її заслугами або високим суспільним статусом, за відсутності належного процесуального контролю могло б призвести до вибіркового правозастосування та підриву довіри до судової системи, що суперечило б не лише фундаментальним принципам кримінального процесу, а й самій ідеї справедливості. Якщо особа, яка має нагороди та заслуги, отримує привілеї при застосуванні запобіжного заходу лише на цій підставі, це створює прецедент нерівності перед законом і, по суті, встановлює необґрунтовану індульгенцію від юридичної відповідальності, що прямо суперечить принципу рівності громадян у правовій системі.

Застосування запобіжного заходу не є видом покарання, а виключно превентивним процесуальним механізмом, спрямованим на забезпечення законності та запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Слідчий суддя, обираючи запобіжний захід, керується виключно критеріями обґрунтованості підозри, ступеня ризику ухилення від правосуддя, можливості впливу на слідство або вчинення нових правопорушень. Жодні інші фактори, зокрема репутаційний аспект чи минулі заслуги особи, не можуть самі по собі слугувати обґрунтуванням для пом`якшення запобіжного заходу, або відмови в застосуванні такого, якщо наявні ризики, які виправдовують його застосування.

Всі інші обставини, на які посилалась сторона захисту під час апеляційного розгляду, не є безумовними підставами для скасування оскаржуваного рішення та висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4