Справа № 202/7967/21
УХВАЛА

Іменем України

03 березня 2026 року Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 0000355 від 03.07.2021 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ум. Берислав Херсонської області, українець, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

сторони кримінального провадження

прокурор ОСОБА_4

захисник ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, тривалий час ухилявся від явки до суду та перебував у розшуку, а тому наявні ризики, а саме: переховуватися від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, які є актуальні та продовжують існувати, тому, на думку прокурора, застосування до обвинуваченого жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Захисник заперечував проти клопотання прокурора, посилаючись на недоведеність прокурором ризиків, які наведені в клопотанні прокурора, оскільки вони нічим не підтверджені, та мають характер припущень, що обвинувачений є військовослужбовцем і бажає продовжувати виконання обов`язків військовослужбовця, тому просив застосувати менш суворий запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Обвинувачений підтримав свого захисника.

Суд заслухав думку сторін кримінального провадження, вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, з огляду на те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України, який відносяться до тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, а отже, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує, у разі визнання його винуватим, то існує реальний ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Факт переховування обвинуваченого від суду встановлений ухвалою суду про оголошення ОСОБА_6 у розшук у цьому кримінальному провадженні, де зазначено, що після зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу та звільнення з під варти він ухилився від суду.

Суд вважає доведеним і існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на те, що після зміни запобіжного заходу з тримання під вартою ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у в чиненні іншого кримінального правопорушення, яке також перебуває на розгляді суду, тобто існують щонайменше два ризики, зазначені у клопотанні прокурора, та передбачені ч. 1 ст. 177 КПК.

Доводи захисника про відсутність доказів щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурора встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та встановлена наявність ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, захисником не наведено.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

На підставі наведеного, суд переконаний у необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. ч. 2 ст. 121 КК України, суд вважає недоцільним визначати йому розмір застави.

Керуючись ст.ст. 331, 350 КПК України, суд, -

Постановив :

Клопотання прокурора - задовольнити

ОСОБА_3 продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 02.05.2026 року, включно, без визначення застави.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти діб.

Головуючий: ОСОБА_7