ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року

м. Київ

справа № 199/3640/25

провадження № 51-1056 км 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000071 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра вироком від 23 липня 2025 року визнав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, і призначив їм покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років кожному.

Згідно з вироком ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 21 січня 2025 року приблизно о 20 годині 10 хвилин, поблизу будинку №116 по вул. Донецьке шосе у м. Дніпрі побачили раніше незнайому їм ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , й ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_7 заволодіти майном потерпілої, на що ОСОБА_7 погодився. ОСОБА_6 повинен був зірвати з плеча потерпілої ОСОБА_8 сумку, а ОСОБА_7 повинен був знаходитись поруч з ОСОБА_6 та слідкувати за тим, щоб дії останнього не були помічені сторонніми особами.

Діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , реалізуючи спільний злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна з корисливих мотивів, 21 січня 2025 року о 20:10 на дорозі поблизу будинку № 116 по вул. Донецьке шосе у м. Дніпро слідували позаду потерпілої ОСОБА_8 .

Далі, наздогнавши останню поблизу під`їзду № 8, ОСОБА_6 підбіг до потерпілої з лівої сторони, схопив її сумку, яка знаходилась на плечі, й шляхом ривка намагався зірвати її. Потерпіла ОСОБА_8 , не втримавши рівновагу, впала на асфальт та випустила сумку. Після цього ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 з місця вчинення злочину з викраденим майном зникли, обернувши його на свою користь і розпорядившись ним на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 відкрито, в умовах воєнного стану заволоділи жіночою сумкою, мобільним телефоном, грошовими коштами в сумі 400 гривень, пенсійним посвідченням та банківськими картками ОСОБА_8 , чим спричинили потерпілій матеріальну шкоду.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 16 грудня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнив частково.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 23 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 змінив в частині призначеного покарання.

Постановив вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

В решті вирок місцевого суду апеляційний суд залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації їх діянь за ч. 4 ст. 186 КК України, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особам засуджених через м`якість.

Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про можливість призначення засудженим покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України та звільнення їх від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі положень ст. 75 КК України.

Вважає, що під час апеляційного розгляду не було встановлено таких обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також обставин, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без відбування покарання.

При цьому прокурор наголошує, що ОСОБА_7 фактично вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, зазначивши про відсутність з його боку будь-яких активних протиправних дій на заволодіння майном потерпілої.

Однак апеляційний суд, призначаючи обвинуваченим покарання, визнав пом`якшуючими покарання обставинами визнання вини, щире каяття, відшкодування збитків, молодий вік засуджених.

При цьому одній й ті ж обставини були враховані судом і при призначенні покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, і при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України, однак при цьому суд не зазначив, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав подану касаційну скаргу.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до частини 1 статті 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами статті 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні ними кримінального правопорушення та правильність кваліфікації їхніх дій за ч. 4 ст. 186 КК України в касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи прокурора щодо відсутності підстав для застосування судом апеляційної інстанції положень ст. 69 КК України вбачаються обґрунтованими.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів.

Крім цього, призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд врахував, що він повністю визнав вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, офіційно не працевлаштований, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, раніше не судимий, відшкодував шкоду потерпілій.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції вказав, що останній вину фактично не визнав, офіційно не працевлаштований, у лікарів нарколога і психіатра на обліку не перебуває, раніше не судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, а обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , судом першої інстанції не було встановлено.

Обтяжуючою покарання обставиною для обвинувачених суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Із урахуванням сукупності цих обставин місцевий суд не знайшов підстав для застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України.

Однак апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 дійшов висновку про наявність у них обставин, які пом`якшують покарання, зокрема, у ОСОБА_6 - щирого каяття та відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, а у ОСОБА_7 - визнання вини, щирого каяття, а також врахував його молодий вік та відносно незначну роль у скоєному діянні.

Врахувавши ці обставини, які, на думку апеляційного суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про можливість застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 положень ч. 1 ст. 69 КК України.

Колегія суддів Верховного Суду з таким висновком апеляційного суду не може погодитися з огляду на таке.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; 2) вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити з системного тлумачення положень статей 66 та 69 КК України й тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи положення ч. 1 ст. 69 КК України, взяв до уваги щире каяття та відшкодування потерпілій заподіяної шкоди ОСОБА_6 , а також визнання вини, щире каяття, молодий вік та відносно незначну роль у скоєному діянні ОСОБА_7 , однак не вмотивував, яким чином встановлені судом обставини впливають на суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення й, відповідно, знижують ступінь тяжкості їхнього діяння.

Окрім того, Верховний Суд не погоджується і з тим, що апеляційний суд визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає слушними посилання прокурора на практику Верховного Суду, згідно з якою розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Однак з матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_7 під час розгляду провадження у суді першої інстанції визнав вину частково, вказавши, що будь-яких активних протиправних дій на заволодіння майном потерпілої не вчиняв.

За встановлених обставин колегія суддів вбачає, що апеляційний суд безпідставно застосував до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 норми, передбачені положеннями ч. 1 ст. 69 КК України, щодо призначення покарання нижчого від найнижчого межі відповідного покарання у санкції відповідної частини статті Особливої частини КК України.

З огляду на указане вище й доводи прокурора про безпідставність звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до положень ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком також вбачаються обґрунтованими.

На думку колегії суддів Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначеного питання суд має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та враховувати, що положення ст. 75 КК України застосовуються лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, на які необхідно послатися у рішенні.

Як правильно вказав прокурор у касаційній скарзі, апеляційний суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, спосіб його вчинення, наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Верховний Суд вважає висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України також необґрунтованим, зробленим без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності рішення апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК України.

Ураховуючи викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

При цьому суду потрібно врахувати, що за такого ж обсягу висунутого обвинувачення, аналогічних даних про особи обвинувачених та обставин, які пом`якшують та/чи обтяжують покарання, призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3