ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 березня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000615, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 березня 2026 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Звільнено на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши обвинуваченому іспитовий строк на два роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. 1), 2) ч. 1, п. 2) ч. 3 ст. 76 КК України.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишено колишній особисте зобов`язання.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2025 року, який змінено ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 25 липня 2025 року, на автомобіль «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, вчиненому за наступних обставин.

11 квітня 2025 року о 04:10 год. водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проспекту Слобожанському в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпра.

Під час руху водій ОСОБА_7 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, перевищуючи максимально допустиму швидкість на 26,4 - 29,7 км/год в населеному пункті, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеним дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2 та дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху, не вжив заходів для зменшення швидкості або зупинки, поблизу будинку № 13 по проспекту Слобожанському у місті Дніпрі, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно руху автомобіля «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: сумісної травми тіла з порушенням свідомості до коми та порушенням зовнішнього дихання трахеотомія: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 3-го ступеню по типу дифузного аксонального ураження, забійної рани лобно-скроневої ділянки справа, саден лобної ділянки; закритої травми тазу з переломами лонних та сідничних кісток справа і зліва, перелом бічної маси крижі справа, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно п. 2.1.3-б «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних - ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 18.1, 12.4 та 12.9 «Б» Правил дорожнього руху, які свідчать:

п. 18.1 - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека;

п. 12.4 - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;

п. 12.9 «Б» - водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 Правил дорожнього руху, - невиконання яких, перебувають у причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок суду першої інстанції, виключити з вироку додаткове покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що як при перевірці анкетних даних у підготовчому судовому засіданні, так і у першому судовому засіданні по суті, суд першої інстанції уточнив анкетні дані у обвинуваченого ОСОБА_7 , серед яких і у відповідності до відомостей обвинувального акту обвинувачений ОСОБА_7 працює у ФОП ОСОБА_7 та його робота пов`язана з перевезенням продукції. Вказав, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, всупереч вимогам п.4 ч.2 ст. 374 КПК України, у вступній частині вироку не зазначив обов`язкові дані про заняття обвинуваченого, які у даному випадку мають значення для справи. Зазначив, що суд першої інстанції також не звернув увагу на усвідомлення обвинуваченим ОСОБА_7 протиправності своєї поведінки та наміру в подальшому суворо дотримуватись закону, засудження вчиненого кримінального правопорушення, яке на думку захисника свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання. Вказав, що суд залишив поза увагою проголошені думки сторін щодо призначення покарання обвинуваченому, які прохали при призначенні покарання не позбавляти ОСОБА_7 права на керування транспортними засобами. Зауважив, що потерпіла ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_7 показали суду, що між ними існує домовленість про подальшу довгострокову допомогу потерпілій з боку ОСОБА_7 , у зв`язку з чим останньому для виконання умов домовленості надто важливо мати водійське посвідчення та здійснювати перевезення овочів та інших товарів як ФОП. Зауважив, що на момент ДТП від власника ОСОБА_11 на матір ОСОБА_7 - ОСОБА_12 малася чинна генеральна довіреність, якою їй було дозволено експлуатацію автомобіля та розпорядження ним. Звертає увагу, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні та судовий розгляд тривали майже рік та за весь цей час ОСОБА_7 , будучи водієм, не допускав порушень ПДР, що вказує на можливість не застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права на керування транспортними засобами. На думку сторони захисту, суд першої інстанції обгрунтовуючи необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, не послався у вироку та не прийняв до уваги, що він вперше вчинив злочин з необережності, активно сприяв розкриттю злочину, щиросердно розкаявся у вчиненому, вину свою визнав повністю, потерпілій повністю добровільно відшкодував шкоду.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив вирок суду залишити без зміни.

Потерпіла ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду провадження, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю зібраних органами досудового розслідування доказами, які судом першої інстанції за згодою учасників судового провадження досліджено у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Враховуючи те, що фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі захисника не оспорюються, а тому апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України судове рішення в цій частині не переглядає.

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, а саме в частині позбавлення права керування транспортними засобами, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно пунктів 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення кримінального правопорушення, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, обставини скоєного кримінального правопорушення, врахував, той факт, що внаслідок перевищення ОСОБА_7 у населеному пункті максимальної швидкості руху, не зменшення швидкості руху перед пішохідним переходом, скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину по пішохідному переходу, внаслідок чого остання отримала тяжкі травми, наслідки, що настали для ОСОБА_9 , які є тяжкими, оскільки ОСОБА_9 фізично не має змоги жити повноцінним життям, а її інтереси в суді представляє її мати у відповідності до ч. 6 ст. 55 КПК України, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має середню спеціальну освіту, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується з позитивного боку, а також обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відповідно до ст.66 КК України відніс щире каяття та добровільне часткове відшкодування потерпілий завданих збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, суд першої інстанції врахував усі обставини, що пом`якшують покарання, в тому числі і ті, на які покликається захисник, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення останнього від відбування основного покарання з випробуванням та необхідність застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, скоїв злочин з необережності, щиро розкаявся, мають місце, проте вже були враховані судом першої інстанції при призначенні основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Посилання захисника про те, що судом не враховано думку прокурора та потерпілої, які просили не позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, не заслуговують на увагу, оскільки думка прокурора та потерпілої не є вирішальною, так як це відноситься до дискреційних повноважень суду, та має оцінюватись у сукупності всіх обставин відповідно до ст.65 КК України.

Доводи апелянта про незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права на керування транспортними засобами апеляційний суд відхиляє, незважаючи на те, що його робота пов`язана з перевезенням продукції, у зв`язку з тим, що характер порушення ним ПДР у виді перевищення у населеному пункті максимальної швидкості руху, не зменшення швидкості руху перед пішохідним переходом, скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину по пішохідному переходу, внаслідок чого остання отримала тяжкі травми, є вкрай небезпечним та істотним, що могло привести до ще більш тяжких наслідків.

Крім того, доводи захисника про необхідність мати водійське посвідчення для можливості надання матеріальної допомоги потерпілій є безпідставними, оскільки позбавлення обвинуваченого права керування транспортним засобом не тільки переслідує мету покарання за вчинене правопорушення, а також спрямовано на забезпечення безпеки дорожнього руху, оскільки запобігає вчиненню засудженим та іншими особами аналогічних правопорушень.

Також апеляційний суд зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Вказана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 161/537/18 (провадження № 51-4055км19).

За таких обставин, посилання у апеляційній скарзі на те, що для обвинуваченого ОСОБА_7 керування транспортного засобу є джерелом доходу, не може бути безумовною підставою для звільнення його від відбування призначеного додаткового покарання.

Посилання захисника про те, що обвинувачений під час проведення досудового розслідування та судового розгляду не допускав порушень ПДР, не є підставою для не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки дотримання ПДР України є обов`язком водія.

Апеляційний суд вважає, що відсутність у вступній частині вироку відомостей про заняття обвинуваченого не вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки згідно із ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тоді як зазначена обставина не є такою.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є обгрунтованим та необхідним.

Підстав для зміни призначеного покарання в частині призначення додаткового покарання ОСОБА_7 з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про необхіність зміни призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання щляхом його скасування, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для скасування призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник.

Доводи апеляційної скарги і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4