ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/114/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.4 ст. 185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/375/25 за апеляційними скаргами прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.Вирішено питання про долю речових доказів, судових витрат та арешту майна відповідно до ст.ст. 100, 124, 170 КПК України.

Згідно з вироком суду, 30.06.2025 близько 12:30 год, у ОСОБА_7 , який перебував у кооперативі "Будівельник", що у с. Курівці Тернопільського району Тернопільської області, виник злочинний умисел направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 30.06.2025 близько 12:30 год, перебуваючи у кооперативі "Будівельник", що у с. Курівці Тернопільського району Тернопільської області, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, керуючись корисливим мотивом, з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій й передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи настання таких наслідків, повторно, таємно, шляхом пошкодження віконної рами, проник у дачне приміщення звідки викрав мобільний телефон торговельної марки "Samsung" моделі "А06", вартістю 3594,84 грн. та грошові кошти в сумі 1000 грн. (купюрами номіналом по 500 грн кожна), які належать ОСОБА_10 .

У подальшому, ОСОБА_7 покинув місце вчинення кримінального правопорушення із викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 4594,84 грн.

В апеляції прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, які суд визнав доведеними та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 4 ст. 185 КК України і призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, посилаючись на те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання безпідставно застосував положення ст. 69 КК України та призначив надмірно м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, є необґрунтовано м`яким та не забезпечує досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Вважає що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки у мотивувальній частині вироку суд не навів об`єктивних підстав, які б свідчили про істотне зниження ступеня тяжкості злочину, необхідне для застосування ст. 69 КК України.

Посилається на те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив низку злочинів проти власності, що вказує на його систематичну злочинну поведінку та небажання стати на шлях виправлення.

Наголошує на тому, що суд безпідставно врахував наявність на утриманні обвинуваченого неповнолітньої дитини, оскільки сам ОСОБА_7 підтвердив, що дитина проживає за кордоном, коштів на її утримання він не виділяє, а стосунки з нею є епізодичними та не впливають на його спосіб життя.

Зазначає, що суд не врахував тяжкість і суспільну небезпечність злочину, а також той факт, що ОСОБА_7 є працездатною особою, яка умисно не працевлаштовувалася та продовжувала вчиняти корисливі злочини з метою отримання незаконного доходу.

Також вказує, що призначене покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, не сприятиме формуванню в суспільстві переконання щодо неприпустимості повторної злочинної поведінки та порушує принципи справедливості покарання.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить змінити вирок Тернопільського міськрайонного суду від 23.10.2025 у частині призначеного покарання та застосувати до ОСОБА_7 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування 2 років 6 місяців позбавлення волі з випробуванням, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість, а також неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність.

Мотивує скаргу тим, що суд першої інстанції не врахував позитивні дані про особу обвинуваченого, його зразкову поведінку за місцем проживання, відсутність обтяжуючих обставин, наявність двох пом`якшуючих щирого каяття та добровільного відшкодування шкоди, а також висновок органу з питань пробації про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Вважає, що суд безпідставно не застосував положення ст.ст. 75, 76 КК України не дивлячись на те зо обставини кримінального провадження та дані про особу ОСОБА_7 повністю відповідають критеріям для призначення покарання з випробуванням.

Зазначає, що обвинувачений має постійне місце проживання, позитивно характеризується, визнав вину, компенсував завдану шкоду, а потерпілий не має до нього претензій та просив не позбавляти його волі, а тому вважає що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, у межах контролю, передбаченого ст. 7576 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених у них мотивів та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурора, який підтримав доводи своєї апеляції з мотивів наведених у ній та заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість вироку у межах доводів апеляційних скарг сторони обвинувачення і захисту, встановила таке.

Висновки суду щодо фактичних обставин скоєння ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину та його винуватість є вірною та ніким з учасників апеляційного провадження не оспорюється, як і кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна(крадіжка), вчинена повторно в умовах воєнного стану, поєднана з проникненням у житло, тому колегією суддів не переглядається.

Перевіряючи доводи апелянтів щодо неправильного призначення покарання місцевим судом обвинуваченому покарання через його невідповідність тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через відповідно м`якість та суворість та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає їх необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України, нижче від найнижчої межі встановленої в санкції вказаної статті, положень ст. 69 КК України вказаних вимог закону дотримався.

Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_7 злочину, який відноситься до категорії тяжких, в якості обставин, що пом`якшують його покарання визнав щире каяття у вчиненому та добровільне та повне відшкодування потерпілій завданих збитків, не встановив обставин, які обтяжують його покарання, а також врахував думку потерпілої, яка просила його суворо не карати та дані, які характеризують його особу - наявність судимості, не перебування на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра, позитивну характеристику за місцем проживання.

На думку колегії суддів вказані обставини суд обгрунтовано визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідає вимогам ст. 69 КК України та роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р., зокрема, детально обґрунтував наявність двох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку потерпілій, які вірно визнав такими що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки скоєного ним злочину, який є одноепізодним, не насильницьким, та скоєння якого йому повністю пробачила потерпіла. Окрім того, врахував що ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проживання. На даний час він є діючим військовослужбовцем за призовом під час мобілізації на особливий період, проходить військову службу в В/Ч НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою № 1048 від 16.02.2026 начальника В/Ч НОМЕР_1 .

Перевіряючи посилання прокурора на те що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності - вироком Білопільського районного суду Сумської області від 23.03.2020 за ч.2 ст.190, ч.ч.2,3 ст.186 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі колегія суддів виходить з того що обвинувачений повністю відбув вказане покарання та був звільнений з Харківської ВК (№ 43) по його відбуттю, а засудження його вироком Галицького районного суду м.Львова від 14 .02.2025 за ч.1 ст.357 КК України, який є кримінальним проступком, до штрафу у розмірі 850 грн., який він також сплатив. Той факт що обвинувачений є раніше судимою особою суд врахував, вказавши що ця обставина свідчить про підвищену його суспільну небезпеку як особи тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Посилання прокурора нібито умисне ухилення від працевлаштування не заслуговують на увагу, оскільки суд при призначенні покарання врахував лише ті обставини, які прямо впливають на пом`якшення покарання за конкретний злочин та не усувають наявності істотних пом`якшуючих обставин, що не порушують принципів індивідуалізації покарання, справедливості та пропорційності караності діяння.

При цьому заслуговують на увагу доводи прокурора щодо неправильного врахування судом в якості даних про його особу - перебування на його утриманні неповнолітньої дитини - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на те що факт утримання обвинуваченим неповнолітньої дитини не підтверджується жодними матеріалами справи та спростовується показаннями самого обвинуваченого, який вказав що донька проживає з матір`ю за кордоном та він з нею майже не бачиться та не дає коштів на її утримання. Тому її слід виключити з мотивувальної частини вироку.

Перевіряючи доводи захисника щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, який не вбачав підстав для застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, вірно врахувавши ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким злочином проти власності, в той час як у відповідності до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним, а також те що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема, за вчинення злочину проти власності, після чого належних висновків для себе не зробив та через нетривалий період часу після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив умисне кримінальне правопорушення, тому колегія суддів вважає що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку із цим не знаходить підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України.

На переконання колегії суддів, застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання, не сприятиме меті покарання та може створити в обвинуваченого та інших осіб хибне уявлення про безкарність за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, а також не призведе до виконання завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України.

Доводи захисника щодо неврахування місцевим судом позитивних даних про особу обвинуваченого колегія суддів вважає необгрунтованими оскільки суд врахував позитивну характеристику ОСОБА_7 , наявність у нього постійного місця проживання, а також пом`якшуючі його покарання обставини та думку потерпілої та призначив його нижче від найнижчої межі, визначеної санкцією ч.4 ст.185 КК України. Дані ж про позитивну поведінку особи, побутові обставини, пом`якшуючі його покарання обставини та думка потерпілої не усувають високого ступеня суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, а тому застосування ст. 7576 КК України у даному випадку не відповідатиме меті покарання та не попередить вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що міра покарання обвинуваченому обрана відповідно до вимог ст. 65, 69 КК України правильно, тому підстав для його пом`якшення чи призначення йому покарання в більшому розмірі не знаходить.

Отже, апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури слід задовольнити частково шляхом виключення з мотивувальної частини вироку в якості даних, які характеризують особу обвинуваченого наявність на його утриманнні неповнолітньої дитини, апеляційну скрагу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково та апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, - змінити. Виключити з мотивувальної частини вироку врахування судом в якості обставини, яка характеризує особу обвинуваченого перебування на його утриманні неповнолітньої дитини. В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою - в той же строк з моменту отримання ним копії вказаного рішення.

Головуючий

Судді