Справа № 305/4050/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/673/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чорноголова, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Чорноголова, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком, зокрема, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_6 , відповідно до ухвали слідчого судді від 27.04.2024, у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу - залишено без змін.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 , рахувати з часу фактичного затримання, а саме: з 25 квітня 2024 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , з 25.04.2024 по день проголошення вироку, 05 травня 2025 року, зараховано у строк покарання, із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вирішено питання з цивільним позовом, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, 25 квітня 2024 року, близько 00 годин 00 хвилин, під час дії на території України правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, який затверджено Закон № 3564-IX "Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року, строком на 90 діб, ОСОБА_8 , вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

За попередньою змовою з особою матеріали, якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_6 , заздалегідь розподіливши між собою ролі знаходячись в АДРЕСА_3 , діючи умисно, з корисливих мотивів, реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном шляхом розбою, особа матеріали якої виділено в окреме провадження, організував, надавав поради, надавши знаряддя для вчинення злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та, пообіцявши їм оплату за вчинення злочину, за допомогою автомобіля марки «Hyundai Sonata» з д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував, особа матеріали якої виділено в окреме провадження, підвіз до місця вчинення злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , де останні взявши з собою маски для конспірації та, виконуючи вказівки надані їм особою матеріали якої виділено в окреме провадження, втрьох, вийшли з автомобіля та проникли до території вище вказаного дворогосподарства, шляхом перелізання через паркан (металеву сітку) з тильної сторони будинку, після чого особа матеріали якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_8 , за допомогою дерев`яної драбини, що знаходилася на території дворогосподарства потерпілої ОСОБА_10 , вилізли на терасу другого поверху, в подальшому шляхом злому (відважування) вхідних дверей з тераси до будинку, проникли в середину на другому поверсі, після чого спустились на перший поверх будинку до спальні потерпілої ОСОБА_10 , де ОСОБА_8 застосував фізичне насильство, з метою залякування, яке виразилось у зв`язуванні рук та ніг липкою стрічкою «скотч» оранжевого кольору, та погрозою вбивством предметом схожим на пістолет, вимагавши при цьому видати їм грошові кошти та цінні речі. В цей час, реалізовуючи свій злочинний умисел, особа матеріали якої виділено в окреме провадження, обшукував вище вказаний будинок та збирав цінні речі потерпілої та грошові кошти, а ОСОБА_6 перебував на подвір`ї вище вказаного дворогосподарства, спостерігав щоб їх не виявили сторонні особи та не застали на місці вчинення злочину.

Внаслідок вище вказаних протиправних дій нападники заволоділи грошовими коштами потерпілої у сумі 8300 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, становить 327 601 гривень, та 1700 гривнями, мобільним телефоном марки «Nokia» вартістю 306 гривень 67 копійок, банківською картою «Приватбанку» номер НОМЕР_2 , гаманцем синього кольору з надписом «LE02» вартістю 65 гривень, двоми золотими сережками з білими перлинами вартістю 6005,07 гривень, двома золотими каблучками вартістю 7177,78 гривень, скляним флаконом з парфумом з надписом «Versace Versens» ємністю 50 мл., вартістю 1641 гривень. Після чого з указаними речами, особа матеріали якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_8 , вийшли з приміщення будинку через двері, які виходять на задній двір дворогосподарства, забрали ОСОБА_6 , який чекав їх на подвір`ї та сіли до автомобіля марки «Hyundai Sonata» з н.з. НОМЕР_1 , під керуванням особи матеріали якої виділено в окреме провадження, і поїхали в напрямку м. Рахів. Викраденим майном, особа матеріали якої виділено в окреме провадження, розпорядився на власний розсуд, внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілій ОСОБА_10 , спричинено матеріальної шкоди на суму 344 496 гривні 52 копійки.

25 квітня 2024 року, близько 00 години 00 хвилин, під час дії на території України правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, який затверджено Закон № 3564-IX "Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин, 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

За попередньою змовою з особою матеріали якої виділено в окреме провадження, та ОСОБА_8 , заздалегідь розподіливши між собою ролі, знаходячись в АДРЕСА_3 , діючи умисно, з корисливих мотивів, реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном шляхом розбою, особа матеріали якої виділено в окреме провадження, організував, надавав поради і вказівки, надавши знаряддя для вчинення злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та, пообіцявши їм оплату за вчинення даного злочину, за допомогою автомобіля марки «Hyundai Sonata» з н.з. НОМЕР_1 , яким керував особа матеріали якої виділено в окреме провадження, підвіз до місця вчинення злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , де останні взявши з собою маски для конспірації, виконуючи вказівки надані їм особою матеріали якої виділено в окреме провадження, втрьох вийшли з автомобіля та проникли до території дворогосподарства шляхом перелізання через паркан (металеву сітку) з тильної сторони будинку, після чого особа матеріали якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_8 , за допомогою дерев`яної драбини, що знаходилася на території дворогосподарства потерпілої ОСОБА_10 , вилізли на терасу другого поверху, в подальшому шляхом злому (відважування) вхідних дверей з тераси до будинку, проникли в середину на другому поверсі, після чого спустились на перший поверх будинку до спальні потерпілої ОСОБА_10 , яка в той момент прокинулася, де ОСОБА_8 застосував фізичне насильство з метою залякування, яке виразилось у зв`язуванні рук та ніг липкою стрічкою «скотч» оранжевого кольору, та погрозою вбивством предметом схожим на пістолет, вимагавши при цьому видати їм грошові кошти та цінні речі та документи. В цей час реалізовуючи свій злочинний умисел особа матеріали якої виділено в окреме провадження обшукував вище вказаний будинок, збирав цінні речі потерпілої та грошові кошти, а ОСОБА_6 перебував на подвір`ї вище вказаного дворогосподарства, спостерігав щоб їх не виявили посторонні особи та не застали на місці вчинення злочину.

Внаслідок вище вказаних протиправних дій нападники заволоділи грошовими коштами потерпілої у сумі, що згідно офіційного курсу НБУ становить 327 601 гривень, та 1700 гривнями, мобільним телефоном марки «Nokia» вартістю 306 гривень 67 копійок, банківською картою «Приватбанку» номер НОМЕР_2 , гаманцем синього кольору з надписом «LE02» вартістю 65 гривень, двоми золотими сережками з білими перлинами вартістю 6005,07 гривень, двома золотими каблучками вартістю 7177,78 гривень, скляним флаконом з парфумом з надписом «Versace Versens» ємністю 50 мл. вартістю 1641 гривень. Після чого з указаними речами, особа матеріали якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_8 вийшли з приміщення будинку через двері, які виходять на задній двір дворогосподарства, забрали ОСОБА_6 , який чекав їх на подвір`ї та сіли до автомобіля марки «Hyundai Sonata» з н.з. НОМЕР_1 , під керуванням особи матеріали якої виділено в окреме провадження і поїхали в напрямку м. Рахів. Викраденим майном, особа матеріали якої виділено в окреме провадження, розпорядився на власний розсуд, внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілій ОСОБА_10 , спричинено матеріальної шкоди на суму 344 496 гривні 52 копійки.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржений вирок та перекваліфікувати його дії з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України, призначити йому мінімальний строк покарання з можливістю застосування ст. 75 КК України, звільнити його з випробувальним строком 1 рік, в решті вирок залишити в силі.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений ОСОБА_6 посилається на те, що вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2025 року щодо нього є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, вказує, що він у судовому засіданні в повному обсязі вину свою визнав, свої дії та вчинки суворо засудив, щиро розкаявся за вчинене кримінальне правопорушення, активно сприяв слідству і суду для швидкого розкриття цієї кримінальної справи. Втім, обвинувачений не погоджується з кваліфікацією його дій за ч. 4 ст. 187 КК України, оскільки він є раніше несудимою особою, ніколи не зустрічався з нормами кримінального права, а тому під час його затримання та перших допитів поліцією не мав жодного уявлення, за якою статтею йому інкримінувати вказаний злочин та які наслідки матиме застосування до нього ч. 4 ст. 187 КК України, зокрема щодо терміну ув`язнення. Зазначає, що слідчий повідомив його, що якщо він не чинитиме опір розслідуванню, то він (слідчий) зробить усе можливе, щоб його суворо не карати, клопотатиме, щоб йому дали умовний термін покарання, оскільки злочин він вчинив уперше. Однак, попри його правдиві зізнання, активне сприяння слідству, факт щирого каяття та засудження свого вчинку, слідчий не дотримав свого слова та не клопотав у суді про зменшення тяжкості вчиненого злочину і застосування щодо нього санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

На переконання обвинуваченого ОСОБА_6 , досудове слідство було упередженим та незаконним, адже призвело до засудження особи за більш тяжкою кваліфікацією, що потягло за собою тривалий термін ув`язнення та конфіскацію усього належного йому майна, а він так вірив у справедливість правової системи та дотримання поліцейським офіцерського слова, яке, у кінцевому результаті, нічого не варте.

Звертає увагу суду, що не заперечує того, що стався злочин, але всі його ознаки зазначені у ч. 3 ст. 185 КК України. Через це заявляє про свавілля, обман та можливу якусь особисту користь з боку досудового розслідування. У суді першої інстанції про це не заявляв, оскільки слідчий казав йому з усім погоджуватися, інакше він зробить усе можливе, щоб йому призначили максимальний термін покарання.

Як зазначає апелянт, особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, казала, що у тому домі нікого не буле, що він знає, де і що лежить, та що жодних складнощів не виникне. Він, ОСОБА_6 , не хотів вчиняти вказаного правопорушення, але через тяжкі особисті обставини, цілковите безгрошів`я, і борги, враховуючи, що офіційно працевлаштуватися було неможливо, а особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, обіцяв кожному за цей кримінальний проступок не менше 20 тисяч доларів кожному, і всього за 10 хвилин роботи, тому він і погодився на пропозицію. Вказує, що 20 тисяч доларів є великою спокусою для особи, яка нічого не має, в результаті він не побачив ні копійки. Вважає, що його у цьому злочині просто використали скористалися його тяжким життєвим становищем та станом його здоров`я.

Обвинувачений просить суд бути об`єктивним та неупередженим, не виступати на стороні обвинувачення. Наголошує, що зібрані у справі докази, хоч і вказують, що ним було скоєно злочин та кваліфікація за ч. 4 ст. 187 КК України, що застосована до нього, є явно незаконною, завищеною та несправедливою. Заявляє, що суд першої інстанції необ`єктивно розглянув це кримінальне провадження, допустився помилки або послався на переконання прокурора та не надав його діям належної кваліфікації, через що оскаржений вирок має бути змінено.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2025 року скасувати, дії ОСОБА_6 перекваліфікувати з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання строком 4 роки, застосувавши ст. 69 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що ОСОБА_6 вважає, що вирок стосовно нього є занадто суворим, що він не мав на меті здійснювати розбійний напад на потерпілу, оскільки взагалі знаходився на подвір`ї помешкання в АДРЕСА_3 . Також зазначає, що не знав, що в будинку потерпілої буде хтось перебувати, не мав наміру заходити в цей будинок. Більше того, він жодним чином не контактував з потерпілою, не погрожував їй та не залякував, жодних коштів від ОСОБА_11 він не отримував.

Стосовно визнання допустимими речових доказів, а саме: балаклави чорного кольору, двох шкатулок, двох каблучок жовтого кольору, ОСОБА_6 заперечував у судовому засіданні, оскільки під час надання показань ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зазначали, що вони користувалися обрізаними рукавами від одежі, а не балаклавами, жодних прикрас та каблучок ОСОБА_6 ніхто не надавав, особисто він їх від потерпілої не забирав. Про знаходження цих речей під час обшуку в його автомобілі йому не було відомо, особисто ці речі він туди не ставив. Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 надала свої показання та жодним чином не ідентифікувала ОСОБА_6 , вказаний факт, на думку захисника, свідчить про те, що ОСОБА_6 навіть не знав, що в будинку потерпілої здійснюється розбійний напад.

Як вважає захисник, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення не знайшло свого підтвердження. Докази, які б поза розумним сумнівом підтверджували винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 187 КК України стороною обвинувачення не надані. Зокрема, жоден із досліджених доказів не вказує на те, що ОСОБА_6 безпосередньо зв`язував та грабував потерпілу ОСОБА_10 чи заволодів її майном за обставин, вказаних в обвинувальному акті. Із досліджених письмових доказів, а також показань потерпілої ОСОБА_10 вбачається, що згаданий обвинувачений перебував на місці події разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , однак прокурором не доведено, що обвинувачений ОСОБА_6 брав безпосередню участь у розбійному нападі на потерпілу ОСОБА_10 та викрадав її майно. Потерпіла ОСОБА_10 у судовому засіданні також заперечила участь ОСОБА_6 у цьому злочині. Через це дії ОСОБА_6 слід перекваліфікувати з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше несудимий, свою вину визнав, працює, хоч і неофіційно, є особою середнього віку, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, оскільки живе з дружиною в цивільному шлюбі та має на утриманні неповнолітню дитину, потерпіла не наполягала на суворому покаранні обвинуваченого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України. Захисник додатково зазначила, що у випадку, якщо суд не дійде до можливості перекваліфікації дій обвинуваченого, застосувати ст. 69 КК України при призначенні йому покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав подані апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_9 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Потерпіла ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання, у таке не з`явились. 16 грудня 2025 року на адресу суду надійшла заява представника потерпілої ОСОБА_12 , у якій просить апеляційний розгляд проводити у його відсутності та відсутності потерпілої ОСОБА_10 ; зазначив, що просить вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2025 року залишити без змін, апеляційні скарги сторони захисту без задоволення.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

З огляду на те, що апеляційні скарги на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2025 року подані лише в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , указаний вирок в частині обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційним судом не переглядається.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, місцевий суд обґрунтував, посилаючись, зокрема, на: показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , а також письмовими доказами: рапортом начальника сектору моніторингу Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_13 від 25 квітня 2024 року; протоколом огляду місця події, а саме будинку за адресою АДРЕСА_3 , від 25 квітня 2024 року з ілюстративною таблицею до нього; постановами про визнання речовими доказами від 26 квітня 2024 року; протоколом огляду місця події, а саме: КРП прикордонників на в`їзді в с. Луг, Рахівського району, Закарпатської області, від 25 квітня 2024 року, з фототаблицею до нього; постановою про визнання речовими доказами від 26 квітня 2024 року; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, проведеного за участю свідка ОСОБА_14 від 25 квітня 2024 року, фототаблицею №1 та додатком до нього; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину у порядку ст. 208 КПК України, ОСОБА_8 від 25 квітня 2024 року, з фототаблицею до нього; постановою про відібрання біологічних взірців у ОСОБА_8 для проведення експертизи від 26 квітня 2024 року; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_6 від 26 квітня 2024 року; протоколом обшуку від 25 квітня 2024 року, проведено за адресою: АДРЕСА_4 ; ухвалами слідчого судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 26 квітня 2024 року та 01 травня 2024 року; постановою про відібрання біологічних зразків у ОСОБА_6 для проведення експертизи від 26 квітня 2024 року; ухвалою слідчого судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2024 року; рапортом ст. інспектора Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_15 від 25 квітня 2024 року; рапортом ст. о/у СКП Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції ОСОБА_16 від 25 квітня 2024 року; квитанціями про отримання на зберігання об`єктів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження, відомості про яке 25 квітня 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000284; протоколами пред`явлення предмету для впізнання від 26 квітня 2024 року з додатками до них; протоколом відібрання зразків букального епітелію у ОСОБА_6 для проведення експертизи від 26 квітня 2024 року; висновком експерта від 04 червня 2024 року №СЕ-19/107-24/5322-БД з ілюстративною таблицею до нього; висновком експерта від 05 червня 2024 року №СЕ-19/107-24/5327-БД з ілюстративною таблицею до нього; висновком експерта від 30 травня 2024 року №СЕ-19/107-24/5678-ТР; рапортом ст. інспектора Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_17 від 25 квітня 2024 року; висновком експерта від 22 серпня 2024 року №КСЕ-19/107-24/6458-БД з ілюстративною таблицею до нього; протоколами перегляду від 10 травня 2024 року; постановою про визнання речовими доказами від 10 травня 2024 року; довідкою щодо участі в розкритті розбійного нападу в с. Костилівка Рахівського району; ухвалами слідчого судді Рахівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_18 від 21 червня 2024 року; протоколом огляду інтернет сайту від 02 вересня 2024 року; протоколом огляду та прослуховування звукозапису від 02 вересня 2024 року; постановою про визнання речовими доказами від 02 вересня 2024 року; протоколом огляду предмету від 03 вересня 2024 року; постановою про визнання речовим доказом від 03 вересня 2024 року; протоколом перегляду відеозапису від 18 вересня 2024 року; постановою про визнання речовим доказом від 18 вересня 2024 року; протоколом огляду та перегляду відеозапису від 18 вересня 2024 року; постановою про визнання речовим доказом від 18 вересня 2024 року; висновком експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №4718/24 від 09 жовтня 2024 року, зміст яких детально викладено у вироку суду першої інстанції.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 187 КК України, як розбій, поєднаний з проникненням у житло, спрямований на заволодіння майном у великих розмірах, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 4 ст. 187 на ч. 3 ст. 185 КК України через те, що він не мав на меті здійснювати розбійний напад на потерпілу, жодним чином не контактував з нею, не погрожував та не залякував її, є безпідставними.

Так, відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» небезпечне для життя чи здоров`я насильство (стаття 187, частина третя статті 189 КК) - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Розбій (ст. 187 КК України) належить до найбільш небезпечних корисливо-насильницьких злочинів. Він посягає на два об`єкти: право власності й особу (її здоров`я і життя).

З об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад може бути як відкритим, так і таємним (наприклад, нанесення удару потерпілому з-за спини). За цією ознакою розбій відрізняється, з одного боку, від крадіжки, з іншого, - від грабежу.

Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй різного ступеню тілесних ушкоджень, а також інші насильницькі дії, які не призвели до певних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння (насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, здушення шиї, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо).

Головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Характер застосованого до потерпілого насильства або погрози, як способу заволодіння чужим майном, при розбої є небезпечним для життя чи здоров`я.

Водночас крадіжка - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном або його утримання, належить кваліфікувати як грабіж, а у разі застосування насильства чи висловлювання погроз його застосування, - залежно від характеру насильства чи погроз - як грабіж чи розбій.

При розмежуванні крадіжки та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, заздалегідь розподіливши між собою ролі, домовилися проникнути на територію домогосподарства потерпілої ОСОБА_10 для заволодіння її майном шляхом розбою.

При цьому, для реалізації вказаного умислу, обвинувачені взяли з собою маски для конспірації, рукавиці, дві викрутки для зламу вхідних дверей, а також скотч та предмет, схожий на пістолет, для нейтралізації потерпілої. До місця вчинення злочину обвинувачених на автомобілі «Hyundai Sonata», р.н. НОМЕР_1 , привезла особа, матеріали щодо якої також виділені в окреме провадження.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що обвинувачені діяли зі спільною метою заволодіння чужим майном, вчинили на потерпілу ОСОБА_10 напад, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої, оскільки обвинуваченими вчинено умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом висловлення погрози вбивства потерпілої предметом, схожим на пістолет.

Водночас, напад на ОСОБА_10 мав раптову, несподівану для потерпілої, яка прокинулась після проникнення у її будинок, агресивну, насильницьку дію, відкритий характер та виразився у тому, щоб одразу зв`язати потерпілій скотчем руки та ноги, висловленні їй погрози вбивством за допомогою пістолета, тобто був спрямований на те, щоб одразу нейтралізувати потерпілу та позбавити її можливості покликати на допомогу чи викликати поліцію.

До того ж, апеляційний суд бере до уваги те, що після проникнення у будинок через терасу на другому поверсі обвинувачені ОСОБА_8 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, спустилися на перший поверх будинку у спальню потерпілої, де ОСОБА_8 застосував щодо неї фізичне насильство, а особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, обшукував будинок, збирав цінні речі потерпілої та грошові кошти. У цей час ОСОБА_6 перебував на подвір`ї домоволодіння та спостерігав, щоб їх не виявили сторонні особи.

Після заволодіння майном потерпілої ОСОБА_8 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, вийшли з будинку, забрали ОСОБА_6 , який чекав їх на подвір`ї, сіли до автомобіля «Hyundai Sonata», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням особи, матеріали щодо якої також виділено в окреме провадження, та поїхали у м. Рахів, по дорозі викинувши у річку маски і рукавиці.

Таким чином, усі вказані дії вчинені обвинуваченими за спільним умислом та спільною згодою, жоден із співвиконавців не залишив мети вчинити злочин, не зупиняв інших у реалізації злочинного умислу, не вчиняв дії із зупинення насильницьких дій стосовно ОСОБА_10 .

Зазначене вище стосується й обвинуваченого ОСОБА_6 , який був обізнаний про місце вчинення кримінального правопорушення, знав про його роль у вчиненні такого, отримав разом з ОСОБА_8 від особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, маски, рукавиці і дві викрутки, знав, що у наплічнику особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, є скотч, а у сумці предмет, схожий на пістолет, який, виходячи з показань обвинуваченого ОСОБА_6 у суді першої інстанції, він вважав пістолетом; мав отримати гроші за співучасть у злочині.

Не знайшли свого підтвердження і доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не знав, що в будинку потерпілої здійснюється розбійний напад, не мав меті здійснювати розбійний напад на потерпілу, тобто фактично мав місце ексцес виконавця.

Так, ексцес виконавця (вихід за межі задуманого) має місце там, де виконавцем вчинені такі злочинні діяння, що не охоплювалися ні прямим, ні непрямим умислом інших співучасників. При ексцесі виконавця співучасник, учиняючи злочин, виходить за межі угоди на вчинення конкретного злочину, а інші співучасники не бажають і свідомо не допускають учинення виконавцем цих злочинних діянь.

Апеляційний суд вважає, що сукупність наведених у вироку доказів у повній мірі підтверджує висновок суду першої інстанції про наявність, зокрема, в обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, та спростовує версію сторони захисту про наявність ексцесу виконавця. Вищенаведеними доказами доведено, що обвинувачений ОСОБА_6 знав про наміри заволодіння майном ОСОБА_10 , був обізнаний про розподіл ролей усіх учасників, зокрема те, що він буде «на сторожі», одягнув на себе маску, знав, що в ОСОБА_8 та особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, є скотч та предмет, схожий на пістолет, з якими вони увійшли в будинок.

При цьому доводи про те, що ОСОБА_6 не знав, що в будинку буде хтось перебувати, колегія суддів сприймає критично, як такі, що спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за вчинене, адже у такому випадку обвинувачені не потребували б скотчу та предмету, схожого на пістолет, і не брали б їх із собою.

Доводи захисника стосовно того, що обвинувачені використовували рукави від одежі, а не балаклави, жодним чином не впливають ні на обсяг пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, ні на кваліфікацію його дій, оскільки значення має факт приховування обличчя (маскування) під час вчинення злочину, а не назва предмету, за допомогою якого таке маскування здійснювалось.

Той факт, що потерпіла ОСОБА_10 не ідентифікувала ОСОБА_6 як нападника також не спростовує вини останнього у вчиненні розбою, оскільки його присутність на місці події та виконання відведеної групою осіб за передньою змовою ролі стояння «на сторожі», доводиться як показаннями самого обвинуваченого, так і показаннями ОСОБА_8 та письмовими матеріалами провадження.

Не ґрунтуються на матеріалах провадження і твердження обвинуваченого про упередженість та незаконність досудового розслідування, оскільки зібрані у межах кримінального провадження докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми, які узгоджуються між собою у своїй сукупності та взаємозв`язку і беззастережно доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Беручи до уваги викладене, доводи сторони захисту щодо невідповідності вироку суду першої інстанції фактичним обставинам справи та наявність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого, не ґрунтуються на матеріалах справи та зводяться до формальної незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив та проаналізував всі докази в їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Стосовно апеляційних вимог сторони захисту щодо суворості призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 9 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі винного випливає зі ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається зі змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та яке згідно зі ст. 12 КК України належить до категорії особливо тяжких злочинів, є умисним, корисливим та насильницьким, а також особу винного, який раніше не судимий, неодружений, за місцем проживання має посередню характеристику, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; думку потерпілої та те, що заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду їй не відшкодовано; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як обставини, що пом`якшують покарання; вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, як обставини, що обтяжує покарання.

Європейський суд з прав людини, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним, а в справі «Ізмайлов проти Росії» від 16 жовтня 2008 року суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, та вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, призначене в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 187 КК України, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим внаслідок його суворості у суду не має.

Водночас, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для застосування при призначенні ОСОБА_6 покарання статей 69, 75 КК України, оскільки застосування вказаних правових інститутів потребує певних передумов. Зокрема, ст. 75 КК України може бути застосована якщо, серед іншого, особі призначене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тоді як ОСОБА_6 призначене покарання у виді 8 років позбавлення волі. Стосовно ст. 69 КК України, то частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Втім, як слідує з матеріалів справи, судом першої інстанції встановлено дві обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 та, водночас, одну обставину, яка обтяжує його покарання. Попри те, що ОСОБА_6 визнав вину, розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні та надав визнавальні показання, зокрема, у суді першої інстанції, наведене є недостатнім для застосування щодо нього вимог ст. 69 КК України.

Так, колегія суддів бере до уваги, що поведінка обвинуваченого одразу після вчинення злочину, як і його подальша поведінка, свідчать про те, що останній не намагався відшкодувати заподіяну потерпілій шкоду чи хоч якось допомогти їй оговтатися від перенесених страждань.

У свою чергу, у поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що досудове слідство було упередженим та незаконним, призвело до засудження його за статтею з більш тяжкою кваліфікацією. Наведене, на думку апеляційного суду, свідчить про те, що обвинувачений хоч і визнав вину у скоєному, однак не до кінця усвідомив усю серйозність вчиненого ним злочину та його наслідки для потерпілої. А тому визнання вини та надання визнавальних показань під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_6 колегія суддів розцінює як прагнення обвинуваченого отримати більш м`яке покарання, які, всупереч апеляційних доводів, жодним чином не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

За наведених обставин, у суду відсутні підстави для застосування щодо обвинуваченого покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої ч. 4 ст. 187 КК України, адже обов`язкова умова застосування цього правового інституту щодо нього, є недотриманою.

Не знайшло в ході апеляційного перегляду і посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що кримінальне правопорушення було вчинене через тяжкі особисті обставини.

Як виснував Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2024 року у справі №753/13645/22, збіг тяжких особистих, сімейних чи інших обставин означає наявність таких негативних обставин, які заподіюють особі страждання, негативно впливають на її психіку, можуть викликати у неї стан розпачу, надмірну дратівливість, гарячковість, що не сприяє належному здійсненню самоконтролю поведінки. Перелік вказаних обставин законом не визначено. Судова практика визнає ними, зокрема: смерть або тяжку хворобу рідної чи близької особи; хворобу винного; втрату ним роботи; складні житлові умови; подружню зраду або іншу подію, що спричинила конфлікт у сім`ї; важкий матеріальний стан; проживання підлітка в сім`ї п`яниць чи наркоманів. Ці обставини нерідко стимулюють девіантну поведінку особи.

Для визнання цих обставин такими, що пом`якшують покарання, необхідно встановити об`єктивний зв`язок між цими обставинами і вчиненим кримінальним правопорушенням. Видається, що така обставина, як важкий матеріальний стан, не може визнаватися такою, що виникли внаслідок аморального і протиправного способу життя самого винного. Так, важкий матеріальний і сімейний стан, який став наслідком систематичного пияцтва чи вживання наркотичних засобів, не може визнаватися обставиною, яка пом`якшує покарання при вчиненні корисливих злочинів. Тому суд повинен не лише вказати у вироку на наявність цих обставин, а й розкрити їх зміст та обґрунтувати зв`язок із вчиненим кримінальним правопорушенням.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що вчинення ОСОБА_6 злочину було зумовлене тяжкими особистими обставинами. Так, обвинувачений вказав про відсутність можливості офіційно працевлаштуватися, безгрошів`я і борги. Втім, враховуючи, що він є особою працездатного віку, його стан здоров`я, оскільки суду не надано доказів протилежного, дозволяє працювати, у тому числі неофіційно. Однак, як зазначає він сам, ОСОБА_6 спокусився на обіцяні «20 тисяч доларів за десять хвилин роботи». За цих обставин, колегія суддів вважає, що рушійною силою для участі ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, був не збіг тяжких особистих обставин, а, власне, корисливий мотив і мета заволодіти чужим майном у великому розмірі.

Посилання обвинуваченого на те, що слідчий міг якось вплинути на призначення йому покарання не ґрунтується на вимогах закону, оскільки визначення виду і розміру покарання належить до дискреційних повноважень суду і призначається виключно судом під час ухвалення обвинувального вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційній скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4