Номер провадження 1-кп/754/955/25
Справа № 754/9395/25
У Х В А Л А

Іменем України

29 жовтня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0001661 від 29.05.2025 року стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,

потерпіла: не з`явилась;

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0001661 від 29.05.2025 року стосовно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки існують ризики неналежного поводження обвинуваченого, а саме може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення, незаконно впливати на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 та обвинувачений заперечували щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просили застосувати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Захисник ОСОБА_5 подав до суду клопотання про зміну раніше застосованого запобіжного заходу ОСОБА_3 , вважає що на теперішній час застосований до підзахисного запобіжний захід, є надмірно суворим та можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, а саме - у вигляді домашнього арешту в нічний час доби: з 22.00 годин до 06.00 години наступної доби.

Захисник наполягав на непідтвердженості ризиків, заявлених прокурором, який не надав доказів того, що ОСОБА_3 буде переховуватися від суду, впливати на потерпілу чи свідків або вчинить інше кримінальне правопорушення. Звертав увагу суду на те, що з часом ризики кримінального провадження нівелюються і прокурору необхідно більш ретельно підходити до процесу доведення існування ризиків. Наголошував на тому, що відсутність у обвинуваченого офіційної роботи не може свідчити про ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

Заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_3 31.05.2025 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався в ході судового розгляду кримінального провадження. Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 спливає 30 жовтня 2025 року.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 строком на 60 днів, з підстав того, що ризики які існували на час досудового розслідування, судового розгляду кримінального провадження на даний час не зменшились та не втратили своєї актуальності.

Згідно з ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою обрати, змінити, продовжити чи скасувати запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених главою 18 цього Кодексу.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

В той же час суд також враховує, що обґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказаний запобіжний захід було застосовано, та у зв`язку з виникненням інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його пом`якшення або скасування, а тривалість в часі запобіжного заходу без врахування обставин справи в конкретному випадку може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Зокрема, згідно із ч.1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що «кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність» і що «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом».

Указані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, в іншому випадку суд відмовляє в застосуванні запобіжного заходу.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. КПК України покладає на прокурора обов`язок обґрунтувати ризики кримінального провадження.

На переконання сторони обвинувачення, в цьому провадженні існують ризики, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, впливати на потерпілу та свідків, але суд вважає, що не всі ризики є доведеними, зокрема ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_3 може незаконно впливати на потерпілу чи свідків, а також ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України - вчинити інше правопорушення, оскільки жодних доказів на підтвердження цих фактів клопотання не містить.

Слід наголосити, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер і доводитися відповідними доказами (рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України»).

Прокурор в судовому засіданні довів обставини, передбачені п.1, п.2 ч. 1 ст. 194 КПК України, однак не довів обставини, передбачені п.3 ч. 1 ст. 194 КПК України, а саме недостатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" зазначив, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

При цьому, стандарт, за яким ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, запроваджений і давно використовується Європейським Судом. Так, відповідно до загальних висновків, викладених у справах «Штепа проти України», «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), має місце зменшення ризику непроцесуальної поведінки обвинувачених зі спливом часу, за умови відсутності появи нових обставин, що виправдовуватимуть застосування раніше обраного запобіжного заходу.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинна бути оцінена з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; також див. справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі»).

Так в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 має постійне місце проживання та реєстрації на території міста Києва, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності не притягався, що свідчить про відсутність схильності до вчинення правопорушень. Крім того, судом враховується те, що вже досліджено письмові докази у кримінальному провадженні. Разом з тим, наступна стадія дослідження доказів, а саме - допит потерпілої, неодноразово відкладалась через неявку потерпілої, що може свідчити про відсутність її заінтересованості у цьому кримінальному провадженні та байдужість щодо результатів судового розгляду. З огляду на зазначене, на думку суду, ризик незаконного впливу на потерпілу виглядає вельми абстрактно. Недоведеним також є вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_3 є раніше несудимою особою, а тому на думку суду є підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому з урахуванням наведених обставин.

На думку суду продовження застосування до обвинуваченого за наведених обставин запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою становитиме для нього надмірний тягар та непропорційне втручання у право на особисту свободу.

Критерій необхідності, встановлений частиною другою положення підпункту (с) частини 1 статті 5 Конвенції, передбачає, що менш серйозні заходи, аніж затримання або взяття під варту, були розглянуті та визнані недостатніми для цілей охорони приватних інтересів або інтересів громадськості. Відповідне правопорушення має бути серйозним і таким, що може спричинити такі наслідки, як загроза для життя і здоров`я або ризик заподіяння значної матеріальної шкоди. Відповідно, позбавлення волі повинно бути припинене, як тільки буде усунена відповідна загроза, і це вимагає здійснення контролю, при цьому тривалість позбавлення волі також є важливим фактором («С. , В. і А. проти Данії [ВП]» (S., V. and A. v. Denmark [GC]), § 161).

Враховуючи викладене, беручи до уваги тяжкість інкримінованого правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , суворість можливого покарання, дані про особу обвинуваченого, наявність постійного місця проживання та реєстрації, з огляду на цілі та принципи кримінального провадження, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також, що за результатами судового розгляду стороною обвинувачення доведено наявність обґрунтованого обвинувачення та частково доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не доведено обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наведеним ризикам, зважаючи на позицію ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії» від 02.08.2001, відповідно до якої за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюється до позбавлення волі для цілей ст. 5 § 1 (с) Конвенції, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

З урахуванням вищевикладеного, в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 слід відмовити, а клопотання захисника задовольнити частково.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 184, 193, 197, 331, 369-372, КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 - відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну раніше застосованого запобіжного заходу задовольнити частково.

Змінити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці, тобто до 28 грудня 2025 року, включно, заборонивши обвинуваченому цілодобово залишати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , звільнивши його негайно з-під варти в залі суду.

Покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу прокурора або суду, утримуватися від спілкування з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Строк дії обов`язків, покладених судом, визначити до 28 грудня 2025 року включно.

Ухвала суду про обрання запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвалу направити для виконання до органу внутрішніх справ за місцем проживання обвинуваченого.

Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтись в його житло, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвала припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1