Справа № 944/3144/24
Провадження №1-кп/944/690/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.12.2025м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000449 від 08.08.2023 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, українця, громадянина України, із неповною середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та на даний час відбуває покарання у ДУ «Райківецька виправна колонія №78»,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України,

встановив:

наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.04.2023 № 122 солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення, призначений на посаду курсанта.

Під час проходження військової служби за мобілізацією солдат ОСОБА_4 відповідно до положень Військової присяги та вимог ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен свято і непорушно додержуватися Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою.

Військовослужбовець військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, 30.06.2023 близько 08 год. 00 хв. самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 та почав проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину та виконання службових обов`язків, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління з приводу своїх протиправних діянь, за наявності реальної можливості для цього.

Солдат ОСОБА_4 з 08:00 год. 30.06.2023 до 28.12.2023, а саме до моменту затримання, обов`язки військової служби не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу та продовження несення відповідних обов`язків у зазначений період часу не вживав, займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби.

Таким чином ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що вчинив самовільне залишення військової частини без поважних причин військовослужбовцем вчинене в умовах воєнного стану, тобто у вичинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 5 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 в ході судового розгляду справи, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав пояснення, аналогічні обставинам, викладеним в обвинувальному акті, у вчиненому щиро розкаявся.

Обвинувачений, його захисник та прокурор в судовому засіданні не заперечували фактичних обставин кримінального провадження і не заперечили проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

При цьому, судом встановлено, що всі учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин кримінального провадження і немає сумнівів у добровільності їхніх позиції.

У зв`язку з викладеним, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Також, з врахуванням викладеного, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують його особу.

Крім того, учасникам кримінального провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення доведена, його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України як дії, які виразились у самовільному залишенні військової частини без поважних причин тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання ст. 65 КК України, та враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином та дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на диспансерному обліку не перебуває, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Як обставини, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідно до ст. 50 КК України необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, здійснення виховного впливу та попередження вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень, є призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України строком 5 років.

Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , яке є неможливим без ізоляції від суспільства, та запобігання вчиненню ним нових злочинів у майбутньому. На переконання суду таке покарання відповідатиме гуманності, справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Так, відповідно до вироку Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.02.2024 ОСОБА_4 засуджений за ч. 4 ст. 185 до покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 28.03.2024.

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.03.2024 ОСОБА_4 засуджений за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 23.04.2024.

Ухвалою Хмельницького міськрайонносу суду на підставі ч. 1, 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, призначених зазначеними вище вироками, призначено ОСОБА_4 , остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 років 1 місяць.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, до постановлення попередніх вироків Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.02.2024 та Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.03.2024, йому слід призначити покарання відповідно до правил ч.4 ст. 70 КК України та зарахувати в строк відбування покарання період відбуття покарання за наведеними вироками.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст.100, 174, 368,370,374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.03.2024 та вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.02.2024 (за якими ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 17.07.2024 призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років 1 (один) місяць), остаточно призначити покарання ОСОБА_4 у виді 5 (п`яти) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

В строк відбуття покарання ОСОБА_4 слід зарахувати період відбуття покарання за вироками Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.02.2024 та Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.03.2024.

Вирок суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. При цьому, вирок не може бути оскаржено з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано недоцільним згідно ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили з моменту закінчення строку апеляційного оскарження, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_6