Справа № 346/1990/25
Провадження № 11-кп/4808/119/26
Категорія ч.5 ст.407 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2025 року, у кримінальному провадженні №0000403 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, -

в с т а н о в и в :

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, громадянина України, з середньою освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді дизелиста-електрика радіомаркерного пункту групи радіонавігації та посадки літаків радіотехнічної роти зв`язку та радіотехнічної системи батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід рахувати з часу фактичного затримання для виконання покарання за цим вироком.

ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, не з`явився вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Злочин вчинено при наступних обставинах.

12.12.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , призвано на військову службу за мобілізацією відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Надалі, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2024 № 352 солдата ОСОБА_7 , зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення даної військової частини і призначено на посаду дизеліста-електрика радіомаркерного пункту групи радіонавігації та посадки літаків радіотехнічної системи роти зв`язку та радіотехнічної системи батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення вказаної військової частини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу в Збройних Силах України солдат ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (начального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов?язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102- ІХ, в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб на всій території України.

В подальшому, строк дії введеного на території України воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та триває на даний час.

Таке рішення було ухвалено у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Про введення в дію воєнного стану солдату ОСОБА_7 достеменно було відомо, оскільки Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року оголошено за допомогою засобів масової інформації та доведено до населення країни.

Однак, солдат ОСОБА_7 , будучи обізнаним із вище зазначеними вимогами законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, 16.12.2024 приблизно о 06 годині 00 хвилин самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно, без поважних причин, перебував поза розташуванням даної військової частини до 27.02.2025, проводячи час на власний розсуд за місцем свого проживання у м. Івано-Франківську.

27 лютого 2025 року о 16 годині 00 хвилин солдат ОСОБА_7 за сприяння працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 прибув до П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Не погоджуючись з зазначеним вироком, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи правильність кваліфікації своїх дій, вважає, що вирок суду в частині призначеного йому покарання є незаконним та таким, що підлягає зміні через невідповідність суворості покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про його особу. Зазначає, що суд першої інстанції, попри відсутність обтяжуючих обставин, дійшов помилкового висновку про неможливість виправлення його без ізоляції від суспільства. ОСОБА_7 обґрунтовує свій вчинок конкретними життєвими обставинами, а саме хворобливим станом здоров`я. Він стверджує, що під час проходження військово-лікарської комісії надавав підтверджуючі медичні документи, проте був визнаний придатним до служби, що згодом і спонукало його самовільно залишити частину та поїхати додому. Обвинувачений заявляє про повне усвідомлення своєї провини та щире каяття у скоєному. Вважає, що до нього слід застосувати ст.75 КК України, що дозволило б звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Просить вирок суду першої інстанції щодо нього в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Прокурор не погоджуючись з апеляційною скаргою, подав заперечення на неї, в якому вказує, що відповідно до вимог чинного КК України, застосувати положення статей 69 чи 75 цього кодексу у разі засудження за злочин, передбачений ч.5 ст.407 КК України (нижня межа 5 років позбавлення волі) неможливо. Окрім того, вказує, що доводи обвинуваченого щодо неврахування його хворобливого стану під час проходження військово-лікарської комісії повністю спростовані під час дослідження письмових доказів в ході судового засідання, а саме медичних документів, зокрема наданих самим обвинуваченим, за результатами чого встановлено, що у довідці військово-лікарської комісії описано всі наявні в ОСОБА_7 хвороби та відповідні діагнози і надано їм оцінку в порядку, передбаченому Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 року. Вважає вирок суду законним, обґрунтованим і таким, що зміні або скасуванню не підлягає.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , а вирок суду відносно нього залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник та обвинувачений підтримали подану апеляційну скаргу.

Прокурор заперечив проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

У відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Фактичні обставини та кваліфікація дій ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не оспорюється, тому вирок в цій частині не перевіряється.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та матеріалам провадження, а апеляційні доводи не спростовують законності й правильності постановленого вироку в частині призначеного покарання.

Згідно з вимогами ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримавшись вказаних вимог закону та роз`яснень Пленуму ВСУ, призначив покарання достатнє та необхідне для досягнення мети передбаченої ст.50 КК України.

При цьому суд належним чином врахував, конкретні обставин кримінального провадження, характер вчиненого злочину дані про особу обвинуваченої.

Також, суд першої інстанції врахував відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

З урахуванням вимог кримінального закону, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, оскільки згідно частини першої цієї статті, звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване судом лише у випадках, прямо передбачених законом, і не допускається щодо осіб, засуджених за окремі категорії кримінальних правопорушень. Законодавець прямо встановив заборону на застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, якщо воно вчинене в умовах воєнного стану.

Оскільки судом достовірно встановлено, що ОСОБА_7 вчинив самовільне залишення військової частини в період дії воєнного стану, застосування положень ст.75 КК України є неможливим незалежно від даних про особу обвинуваченого, наявності чи відсутності обставин, що пом`якшують покарання, та суб`єктивної оцінки судом можливості його виправлення без відбування покарання. За таких обставин клопотання обвинуваченого про звільнення від відбування покарання з випробуванням суперечить прямій нормі кримінального закону і обґрунтовано не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 , віднесене законом до категорії тяжких, посягає на встановлений порядок проходження військової служби та вчинене в умовах воєнного стану, коли належне виконання військового обов`язку має вирішальне значення для обороноздатності держави. Самовільне залишення військової частини тривалістю понад два місяці свідчить про стійке небажання обвинуваченого виконувати покладені на нього обов`язки та не може розцінюватися як короткочасне або вимушене порушення військової дисципліни. При цьому обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, знав про запровадження та дію воєнного стану, однак свідомо обрав протиправну поведінку.

Посилання апелянта на стан здоров`я як на підставу для пом`якшення покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, наявні у ОСОБА_7 захворювання були предметом оцінки військово-лікарської комісії, яка у встановленому законом порядку визнала його придатним до військової служби. Незгода обвинуваченого з висновком ВЛК не надавала йому права самовільно залишати військову частину та ухилятися від проходження служби, а могла бути реалізована виключно шляхом оскарження відповідного рішення у передбаченому законом порядку. Таким чином, зазначені доводи не є такими, що зменшують ступінь тяжкості вчиненого або істотно впливають на висновок, щодо виду та розміру покарання. При цьому, враховуючи, що санкція ч.5 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, а призначене обвинуваченому покарання є мінімальним у межах санкції статті, твердження апелянта про надмірну суворість покарання є безпідставними.

Таким чином, усі доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є такими, що не заслуговують на увагу апеляційного суду.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням, оскільки воно буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4