Справа № 991/747/20
Провадження № 1-кп/991/15/20
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Київ

Вищий антикорупційний суд колегією суддів в складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю учасників кримінального провадження:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

представників власника майна - адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_7 ,

у кримінальному провадженні № 0000889 від 20 грудня 2017 року стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одеса, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Ромни Сумської області, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в м. Кіровоград (м. Кропивницький), громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Київ, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився в м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_5 , яке подано в інтересах ОСОБА_13 , про скасування арешту майна,

установив:

03.12.2025 до Вищого антикорупційного суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_5 , яке подано в інтересах ОСОБА_13 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.03.2019 у справі № 760/6969/19.

І. Суть клопотання

На підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.03.2019 у справі № 760/6969/19 було накладено арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_13 (матері обвинуваченого ОСОБА_8 ), а саме: на три земельні ділянки (кадастровий номер :03:041:0088, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231, загальною площею 0.0094 га; кадастровий номер :03:041:0089, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231, загальною площею 0.1342 га; кадастровий номер :03:041:0090, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231, загальною площею 0.0095 га); та житловий будинок (об`єкт житлової нерухомості), розташований за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231).

З огляду на факт неповідомлення власника майна про день та час розгляду клопотання, на думку заявника, накладений арешт на земельні ділянки та житловий будинок ОСОБА_13 , підлягає скасуванню, у зв`язку з необґрунтованістю такого накладення.

Необґрунтованість накладення арешту полягає в тому, що слідчий суддя залишив поза увагою факт непричетності власника нерухомості ОСОБА_13 до кримінального провадження № 0000889 від 20.12.2017, оскільки вона не має статусу підозрюваної та не є будь-яким іншим учасником цього кримінального провадження або особою, яка в силу закону несе відповідальність за шкоду, завдану кримінальним правопорушенням. У свою чергу, слідчим суддею взагалі не зазначено будь-якої інформації, яка б вказувала на причетність власниці ОСОБА_13 до цього кримінального провадження.

З аналізу ухвали вбачається, що слідчий суддя дійшов висновку щодо накладення арешту на майно третьої особи, оскільки знайшли своє підтвердження доводи детектива про те, що до ОСОБА_8 може бути застосована спеціальна конфіскація, не зважаючи на дію принципу презумпції невинуватості.

Щодо припущення обвинувачення стосовно фактичного володіння будинком ОСОБА_8 , варто зазначити, що володілець майна - ОСОБА_13 не мала наміру проживати в будинку, оскільки майно було придбане нею для проживання її внука ОСОБА_14 з подальшою передачею йому у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, ОСОБА_13 як власник житла має право не проживати в ньому, а використовувати його для проживання членів своєї сім`ї або інших осіб. Водночас, чинним законодавством не заборонено користування помешканням сином ОСОБА_13 . Викладене свідчить про те, що однією з підстав для скасування арешту є відсутність будь-яких мотивів в ухвалі, які вказують на причетність ОСОБА_13 до кримінального провадження № 0000889 від 20.12.2017, до того ж, на теперішній час вина ОСОБА_8 (її сина) не доведена.

Сам по собі факт того, що ОСОБА_13 є матір`ю ОСОБА_8 , якому інкримінуються кримінальні правопорушення в межах цього кримінального провадження, жодним чином не означає отримання матір`ю від сина грошових коштів для придбання нерухомості, внаслідок вчинення таких правопорушень, оскільки докази цього відсутні, а законність походження коштів ОСОБА_13 підтверджується належними доказами.

Так, ОСОБА_13 було отримано дохід у понад 1 700 000 грн за період з 2009 по 2018 роки, за цей же період ОСОБА_15 (чоловіком ОСОБА_16 ) було отримано дохід у понад 850 000 грн, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. Окрім того, 15.03.2014 між ОСОБА_17 та ОСОБА_13 було укладено договір цільової безвідсоткової позики від 15.03.2014, відповідно до якого ОСОБА_13 отримала цільову позику 100 000 доларів США з метою придбання житла. Також, ОСОБА_13 та її чоловік ОСОБА_15 мали особисті заощадження, сформовані ще до 2009 року. Лише за 2017 рік ОСОБА_13 отримала дохід від приватної підприємницької діяльності у розмірі близько 500 000 грн, а доходи за 2018 рік не є нижчими від доходів ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , отриманих у 2017 році.

Таким чином, сім`я ОСОБА_13 станом на дату придбання майна мала дохід у розмірі понад 5 000 000 грн, а також особисті заощадження в сумі близько 80 000 доларів США, що свідчить про її повну платоспроможність та можливість придбати як житловий будинок, так і відповідні земельні ділянки, сукупна вартість яких становить 5 261 072 грн.

На думку адвоката, є хибним припущення сторони обвинувачення про те, що вказане майно було придбано за рахунок коштів ОСОБА_8 з метою нібито легалізації майна, отриманого злочинним шляхом. У Єдиному державному реєстрі декларацій у відкритому доступі містяться декларації ОСОБА_8 , з яких вбачається, що за 2017 - 2018 роки ОСОБА_8 мав задекларовані грошові кошти на загальну суму близько 12 000 000 грн. Відтак, ОСОБА_8 мав реальну та легальну можливість особисто придбати майно, яке придбано його матір`ю, або будь-яке подібне майно, навіть за вищою вартістю. Оформлення ж договорів купівлі-продажу нерухомості за довіреністю в інтересах ОСОБА_13 не може свідчити про злочинне походження коштів, оскільки такі правочин був вчинений у порядку ст. 237 - 239, 244 ЦК України та не породжують у ОСОБА_8 жодного права на майно, набуте в інтересах ОСОБА_13 .

Таким чином, ухвала від 11.03.2019 не містить жодного посилання на докази, які підтверджували факт отримання ОСОБА_13 грошових коштів від ОСОБА_8 для придбання арештованого майна. На переконання адвоката, фактично слідчий суддя дійшов помилкового висновку щодо накладення арешту на майно матері ОСОБА_8 , оскільки законність походження грошових коштів ОСОБА_13 підтверджується належними доказами.

Адвокат вважає, що слідчий суддя також дійшов необґрунтованого висновку про можливість подальшої конфіскації земельних ділянок та житлового будинку, що належать ОСОБА_13 на праві приватної власності. Спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна добросовісного набувача.

Арешт майна ОСОБА_13 є необґрунтованим з огляду на те, що ОСОБА_8 не інкримінується розтрата ввіреного майна у власних цілях чи на його користь, а навпаки йдеться про розтрату на користь третьої особи - Global Marketing SP LTD (Global Marketing FZE). Отже, ОСОБА_8 не інкримінується отримання будь-якого доходу від імовірно вчиненого кримінального правопорушення. Відтак, майно ОСОБА_13 не може підлягати спеціальній конфіскації, з огляду на те, що її сину ОСОБА_8 не інкримінується отримання будь-якої вигоди, внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, обґрунтовуючи накладення арешту на земельні ділянки та житловий будинок, фактично поклався лише на припущення сторони обвинувачення щодо наявності родинних зв`язків між ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , а також на оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості за довіреністю ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_13 . Водночас жодних доказів того, що майно було придбане за кошти ОСОБА_8 у період або після вчинення ним кримінальних правопорушень, не наведено. Такі обставини не можуть вважатися достатніми підставами для накладення арешту та мають характер припущень.

ОСОБА_13 є добросовісним набувачем вказаного майна, а наявність родинних зв`зків із ОСОБА_8 не може бути підставою для обмеження її права власності.

Ухвала слідчого судді не містить посилань на будь-які докази, що підтверджують незаконність набуття ОСОБА_13 права власності на спірне майно. Обов`язок доказування причетності майна до кримінального провадження покладено на слідчого та прокурора, однак такий обов`язок виконано не було. Крім того, арешт майна є непропорційним втручанням у право ОСОБА_13 на мирне володіння майном. Майно перебуває під арештом понад шість років, тоді як строки розгляду кримінального провадження залишаються невизначеними. Це унеможливлює розпорядження майном відповідно до нагальних життєвих потреб.

У зв`язку з відсутністю співрозмірності обмеження права власності ОСОБА_13 потреба у подальшому арешті земельних ділянок та житлового будинку відпала. Так, ОСОБА_13 придбала майно з метою проживання її онука ОСОБА_19 у майбутньому. На теперішній час ОСОБА_20 (колишня дружина обвинуваченого) та ОСОБА_19 , перебуваючи за кордоном, змушені орендувати житло у зв`язку з відсутністю коштів для його придбання. Другий онук ОСОБА_13 - ОСОБА_21 (син ОСОБА_22 та ОСОБА_23 ) з народження має захворювання, яке потребує дороговартісного лікування та подальших хірургічних втручань та реабілітації. Всі зазначені медичні процедури, лікування, якісні реабілітації потребують значних фінансових витрат, у зв`язку з чим виникла нагальна потреба в продажі майна, на яке накладено арешт.

З урахуванням обставин, що склалися, ОСОБА_13 має намір реалізувати майно з метою оплати лікування свого онука ОСОБА_21 , купівлі/оплати житла для проживання свого онука ОСОБА_19 , а також для власного проживання за кордоном у зв`язку з неможливістю подальшого постійного перебування в Україні через небезпеку, зумовлену воєнними діями.

Унаслідок неможливості вільного розпорядження майном ОСОБА_13 зазнає негативних наслідків у вигляді погіршення якості життя, постійного стресу та моральних страждань як через перебування у стані небезпеки, так і через обґрунтовані побоювання не впоратися з фінансовими витратами, пов`язаними з власним лікуванням та лікуванням її онука ОСОБА_21 . Відтак, за наведених складних життєвих обставин таке тривале утримання майна під арештом без належних правових підстав свідчить про непропорційність втручання в право ОСОБА_13 на мирне володіння майном та, відповідно, про порушення цього права.

З огляду на вищезазначене, адвокат ОСОБА_5 констатує, що арешт накладено необґрунтовано та відпала потреба в накладенні арешту на майно як заходу забезпечення кримінального провадження, а потреби в кримінальному провадженні не виправдовують такий ступінь втручання в права і свободи ОСОБА_13 .

ІІ. Позиції учасників провадження

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 підтримала клопотання про скасування арешту та просила його задовольнити. Вважає, що слідчим суддею було необґрунтовано накладено арешт на нерухомість та у подальшому збереженні арешту відпала потреба. Слідчий суддя при накладенні арешту залишив поза увагою факт непричетності власниці будинку ОСОБА_13 до кримінального провадження. Той факт, що ОСОБА_13 є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_8 , сам по собі не свідчить про відсутність у неї власних коштів для придбання нерухомості, а також не підтверджує незаконності походження таких коштів. Слідчий суддя дійшов помилкового висновку про те, що земельні ділянки та житловий будинок, які належать ОСОБА_13 на праві власності, у подальшому можуть бути предметом можливої конфіскації майна як виду покарання. Потреба в накладенні арешту відпала, оскільки з 2019 року без достатніх правових підстав порушуються майнові права власниці майна ОСОБА_13 . Тривале утримання майна під арештом за відсутності належного обґрунтування свідчить про непропорційність втручання в право приватної власності. Крім того, прокурором не доведено факту надання сином грошових коштів матері для придбання нею нерухомого майна. Додала, що житловий будинок набувався ОСОБА_13 для проживання її онука, але наразі інший її онук потребує значних коштів для лікування, у зв`язку з чим виникла необхідність продажу зазначеного будинку з метою фінансування такого лікування.

Адвокат ОСОБА_5 підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити. Акцентував увагу суду на тривале утримання майна під арештом понад шість років. На підтвердження законності набуття майна стороною захисту було долучено докази, що ОСОБА_13 мала реальну фінансову можливість придбати зазначену нерухомість за власні кошти. Крім того, на теперішній час невідомо, коли буде ухвалено судове рішення щодо можливості застосування спеціальної конфіскації або відмови в її застосуванні.

Прокурор ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання, у скасуванні арешту просив відмовити. Зазначив, що суд уже п`ять - шість разів розглядав аналогічні клопотання, доводи яких є тотожними та неодноразово оцінювалися судом раніше. Арешт майна було накладено з метою забезпечення можливої спеціальної конфіскації, у зв`язку з чим питання його скасування має вирішуватися за результатами ухвалення кінцевого судового рішення у справі. На даному етапі не вбачається підстав для скасування арешту, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а питання можливості застосування спеціальної конфіскації підлягає вирішенню під час ухвалення вироку. Доводи сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_13 достатніх коштів для придбання нерухомості неодноразово перевірялися та оцінювалися судом. Окрім того, зазначалося, що безпосереднє придбання житлового будинку здійснювалося ОСОБА_8 за довіреністю від ОСОБА_13 . Також, під час попередніх розглядів відповідних клопотань власниця майна ОСОБА_13 не змогла повідомити точне місцезнаходження та адресу цього будинку. Прокурор вважає, що ОСОБА_13 є номінальним власником зазначеного майна, а накладений арешт забезпечує справедливий баланс між правами власника та загальними інтересами суспільства, оскільки полягає виключно в забороні відчуження майна. Крім того, прокурор послався на положення ст. 96-2 КК України, зазначаючи, що вказане майно відповідає ознакам майна, одержаного внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є доходами від такого майна.

ІІІ. Встановлені обставини, мотиви та оцінка суду

Заслухавши учасників судового провадження та дослідивши матеріали, що додані до клопотання, Суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання про скасування арешту на майно, з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення ч. 1 ст. 174 КПК України передбачають, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Отже, володілець майна ОСОБА_13 та її представник адвокат ОСОБА_5 мають довести, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба або, що арешт на майно накладено необґрунтовано.

Відповідно до ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.03.2019 (справа № 760/6969/19, провадження 1-кс/760/4088/19) у кримінальному провадженні № 0000889 від 20.12.2017 було накладено арешт у вигляді заборони відчуження на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_13 , а саме на: - земельну ділянку (кадастровий номер :03:041:0088, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231), загальною площею 0.0094 га; - земельну ділянку (кадастровий номер :03:041:0089, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231), загальною площею 0.1342 га; - земельну ділянку (кадастровий номер :03:041:0090, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майне 231), загальною площею 0.0095 га; - житловий будинок (об`єкт житлової нерухомості), розташований за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231). Вказаний арешт було накладено з посиланням на те, що слідчий суддя вважає обґрунтованою версію слідства про те, що грошові кошти одержані ОСОБА_8 внаслідок вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, могли бути перетворені в інше майно, про арешт якого подане це клопотання, угоди оформлені ОСОБА_8 від імені ОСОБА_13 , на час проведення обшуку встановлено, що будинком фактично володіє, користується та розпоряджається підозрюваний ОСОБА_8 , а доходи ОСОБА_13 за 1998- 2018 (третій квартал) роки склали 1 172 430,91 грн (тобто, 5 142 грн був її середньомісячний заробіток), а отже, майно може підлягати спеціальній конфіскації.

Арешт майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України; арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 КК України (ч. 4 ст. 170 КПК України в редакції, що діяла на момент розгляду клопотання слідчим суддею).

Частина перша статті 96-2 КК України передбачала, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно:1) одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення; 3) були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому вигляді ч. 1 ст. 96-2 КК України діяла з 15.12.2013 по 30.06.2020, в наступній редакції цієї частини слово «злочин» було замінено словосполученням «кримінальне правопорушення».

При цьому, необхідно зауважити, що з 26.11.2015 спеціальна конфіскація може бути застосована за умови вчинення злочину, передбаченого ст. 191 КК України.

У тексті ухвали зазначено, що на час розгляду клопотання 04.03.2019 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України, а період часу інкримінованих подій визначено з 02.03.2015 по 01.12.2016.

Вирішуючи подане клопотання, суд враховує практику ЄСПЛ щодо можливості втручання за рішенням суду в права особи на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, в рішенні у справі «Узан та інші проти Туреччини» ЄСПЛ, оцінюючи виправданість втручання відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції, зробив висновок про те, щоб бути сумісним із положеннями Конвенції, втручання повинно відповідати трьом умовам, а саме: (1) бути передбачене національним законом, який в державі вважається необхідним для регулювання використання майна, (2) повинне відповідати загальним інтересам суспільства, (3) має забезпечуватися справедливий баланс між правами власника та загальносуспільними інтересами (п.195). Крім того, в п. 203 рішення у наведеній справі ЄСПЛ, аналізуючи питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби. Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли наявний значний суспільний інтерес на здійснення такого втручання в право людини, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Про обґрунтованість накладеного арешту на майно третьої особи за п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України буде свідчити, по-перше те, що такий захід забезпечення кримінального провадження передбачений кримінальним процесуальним законом. По-друге, мають існувати факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що третя особа набула майно безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У судовому засіданні прокурор зазначив, що на житловий будинок та земельні ділянки було накладено арешт з метою забезпечення можливої спеціальної конфіскації, оскільки це нерухоме майно, на його думку, одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна.

Як вбачається з тексту ухвали слідчого судді від 11.03.2019, на час розгляду клопотання про арешт майна ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, в т.ч. і передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а саме в організації розтрати чужого майна шляхом зловживання особою своїм службовим становищем на загальну суму 55 457 117,73 грн, яке вчинялось, за версією сторони обвинувачення, протягом тривалого періоду, починаючи з березня 2015 року по грудень 2016 року.

Підсумовуючи вищевикладене, Суд вважає, що слідчий суддя мав достатні підстави для висновку, що майно, на яке накладається арешт і належить третій особі - матері підозрюваного, може підлягати спеціальній конфіскації.

Також, в обвинувальному акті, затвердженому прокурором 23.01.2020, ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України.

На даному етапі судового розгляду кримінального провадження (дослідження письмових документів сторони захисту) Суд враховує норму ст. 96-1 КК України, яка визначає, що спеціальна конфіскація застосовується за умови вчинення умисного кримінального правопорушення, зокрема, передбаченого ст. 191 КК України. Більш того, спеціальна конфіскація може бути застосована за умови доведення будь-якої форми об`єктивної сторони зазначеного кримінального правопорушення (чи то привласнення, розтрата або заволодіння), за наявності підстав та умов, передбачених ст. 96-2 КК України, для її застосування. При цьому Суд вкотре повторює, що без комплексного дослідження усіх матеріалів кримінального провадження неможливо з`ясувати чи злочин з матеріальним складом в даному конкретному випадку був закінченим, або навпаки, не закінченим до часу набуття чинності положень кримінального закону про спеціальну конфіскацію, якими регулювалось застосування спеціальної конфіскації у разі вчинення злочину, передбаченого ст. 191 КК України, та чи є підстави для її застосування.

Тому, арешт, який було накладено ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду 11.03.2019, є таким, що передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що для накладення арешту не вимагається доведення безпосередньої причетності власниці майна ОСОБА_13 до вчинення кримінального правопорушення. Під час накладення арешту на стадії досудового розслідування було достатнім обґрунтоване припущення, що майно може бути пов`язаним із кримінальним провадженням або набуто за рахунок коштів, походження яких викликало обґрунтовані сумніви в органу досудового розслідування.

Посилання сторони захисту про добросовісність набуття майна є предметом судової оцінки під час розгляду справи по суті. Арешт майна, накладений на стадії досудового розслідування, за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення можливості виконання вироку суду та можливого застосування спеціальної конфіскації.

Основні аргументи клопотання адвоката ОСОБА_5 зводяться до того, що: власниця майна ОСОБА_13 не має статусу підозрюваної, обвинуваченої чи іншого учасника кримінального провадження № 0000889 від 20.12.2017; слідчий суддя при накладенні арешту не зазначив будь-яких фактів, які б свідчили про причетність ОСОБА_13 до кримінального правопорушення або про незаконність набуття нею майна; твердження сторони обвинувачення ґрунтуються виключно на припущеннях про родинні зв`язки ОСОБА_13 та ОСОБА_8 та оформлення договорів за довіреністю, а також не надано жодних доказів передачі коштів від ОСОБА_8 його матері або їх злочинного походження; законність походження коштів ОСОБА_13 підтверджена доказами; оформлення правочинів за довіреністю не підтверджує незаконного походження коштів; відсутня співрозмірність втручання в право власності ОСОБА_13 та арешт спричиняє істотні негативні наслідки для власниці та її сім`ї.

Факти та інформація, які були оголошені в ході розгляду клопотання, не могли б переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_13 , яка видала довіреність на ім`я ОСОБА_8 та уповноважила його від свого імені купити на її ім`я будь-яке нерухоме майно, не проживаючи і не користуючись в подальшому об`єктами придбаної нерухомості, вчиняла цю купівлю за власні кошти. Зокрема, адвокатами не долучено жодних доказів, що нерухомість, на яку накладено арешту була придбана саме за кошти ОСОБА_13 та її чоловіка ОСОБА_15 . Угоди з нерухомістю оформляв ОСОБА_8 від імені ОСОБА_13 , саме він користувався житловим будинком, ОСОБА_13 в будинку не проживала і не проживає, а заявником не доведено протилежне.

Тому, такі обставини також не могли б переконати, що здійснені операції з нерухомим майном не свідчать про намір приховати таке майно від можливої спеціальної конфіскації у кримінальному провадженні, яке здійснювалось відносно ОСОБА_8 .

Також, Суд вважає, що накладення арешту у вигляді заборони відчуження нерухомого майна забезпечує справедливий баланс між правами власника, яка не є обвинуваченою у цьому кримінальному провадженні, на мирне володіння майном та загальними інтересами суспільства, які полягають в конфіскації незаконно отриманого майна у випадку доведення у встановленому порядку таких обставин, а також таке втручання в право власності є пропорційним, оскільки визначене слідчим суддею обмеження не призводить до незворотних негативних наслідків та не є надмірним для заявника.

Доводи адвоката про те, що ОСОБА_13 мала у власності достатньо коштів для придбання нерухомого майна, оскільки вона та її сім`я мали заощадження, вона мала дохід від підприємницької діяльності та отримала в березні 2014 року частину коштів у позику від ОСОБА_17 , не підтверджують, що саме ці кошти були використані для придбання одночасно трьох земельних ділянок та житлового будинку, оскільки відповідних документів суду не надано.

Також, посилання на те, що ОСОБА_8 мав задекларовані власні грошові кошти на загальну суму близько 12 000 000 грн, а тому мав реальну та легальну можливість особисто придбати майно і більшої вартості, ніж те, на яке накладено арешт, не мають значення для вирішення питання скасування арешту.

Тягар доведення необхідності застосування спеціальної конфіскації покладається на сторону обвинувачення, яка має обґрунтувати свої доводи і вказати, що саме підлягає спеціальній конфіскації - гроші, цінності тощо, та чи вирішувалось питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 01.10.2019 у справі № 760/5853/18).

Питання щодо застосування спеціальної конфіскації вирішується судом за результатами розгляду справи по суті та ухвалення обвинувального вироку. У зв`язку з тим, що кримінальне провадження знаходиться на стадії дослідження доказів сторони захисту, суд позбавлений можливості надати оцінку всіх доказів у їх сукупності щодо належності, допустимості, в т.ч. і щодо питання чи підлягає таке майно спеціальній конфіскації. Питання конфіскації майна засудженого, його пов`язаної особи, вирішується судом, якщо не буде підтверджено законність підстав набуття прав на таке майно, відповідно до п. 6-1 ч. 9 ст. 100 КПК України.

Отже, представником ОСОБА_13 не доведено, що арешт на нерухоме майно (три земельні ділянки та житловий будинок) був накладений необґрунтовано, тому підстави для скасування арешту майна відсутні.

Окрім того, не доведено, що відпала потреба в подальшому застосуванні арешту, оскільки кримінальне провадження на даний час не завершено, а арешт було накладено для забезпечення спеціальної конфіскації майна, рішення про яку згідно з ч. 4 ст. 374 КПК України приймається разом з рішеннями щодо речових доказів і документів.

Суд звертає увагу на те, що тотожні клопотання іншого адвоката ОСОБА_24 були предметом розгляду колегії суддів Вищого антикорупційного суду 08.01.2025, 01.08.2023, 04.06.2021 та 21.12.2021. Підстави, з яких адвокат ОСОБА_5 просить скасувати арешт майна, належного ОСОБА_13 , є майже аналогічними тим, які були заявлені під час минулих розглядів клопотань.

Суд враховує, що більшість доводів і доказів, на які посилається сторона захисту, вже були предметом дослідження та оцінки суду під час попередніх розглядів клопотань про скасування арешту майна. Окрім того, більшість доказів наданих представником власниці майна уже були досліджені та оцінені судом, зокрема це документи, що підтверджують право власності, відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 за період 2009 - 2018 років, договір цільової безвідсоткової позики від 15.03.2014, висновки про вартість об`єкта оцінки, медичні документи щодо хвороби онука ОСОБА_21 .

Доводи адвоката про те, що кошти будуть використані на лікування онука ОСОБА_13 ( ОСОБА_21 ) не є достатньо обґрунтованими, оскільки в матеріалах клопотання відсутні документи, що підтверджують суми витрат на лікування та тих документів, які вказують про перебування родини ОСОБА_13 за кордоном, а також про відсутність іншого майна чи достатності доходів членів родини для забезпечення таких медичних потреб.

Разом з тим, стороною захисту не наведено та документально не підтверджено орієнтовний розмір витрат на лікування онука ОСОБА_13 , на які вона посилається як на підставу для скасування арешту майна. Крім того, такі обставини, хоча і є важливими для ОСОБА_13 та членів її родини, не є підставою для скасування арешту майна. Сімейні обставини власниці майна, хоча й заслуговують на увагу, але вони не можуть переважати над публічним інтересом у забезпеченні ефективного досудового розслідування (на той період) та можливого виконання судового рішення.

Інші доводи, зазначені у клопотанні адвоката ОСОБА_5 , Суд не оцінює в межах розгляду цього клопотання, оскільки вони не стосуються підстав, необхідних для скасування арешту.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що закріплено в ч. 1 ст. 170 КПК України.

Згідно з принципом диспозитивності, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26 КПК України).

Отже, Суд вважає, що подальше збереження раніше застосованих умов накладення арешту на майно ОСОБА_13 є співмірним із завданнями застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження. З огляду на викладене, суд вважає, що адвокатом ОСОБА_5 не доведено підстав для скасування арешту.

У зв`язку з перебуванням судді з колегії суддів ОСОБА_3 12.12.2025 у відпустці, повний текст ухвали складений та оголошений 15.12.2025, понад строк п`ять діб з дня оголошення її резолютивної частини.

Керуючись статтями 170-174, 372, 376 КПК України, суд

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 , яке подано в інтересах ОСОБА_13 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.03.2019 у справі № 760/6969/19.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2