Провадження № 11-кп/819/407/25 Доповідач: ОСОБА_2
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0005065 від 02.09.2025 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 02.06.2025 щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петрівське Білозерського району Херсонської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, неповнолітніх утриманців не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого начальником відділу АТ «КБ Приватбанк», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України.

в с т а н о в и в:

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 02.06.2025 ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.364 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Позов ТОВ «МПК-Альянс» до ОСОБА_8 про стягнення завданої матеріальної шкоди в розмірі 93 709 гривень залишено без розгляду.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

Встановлені судом обставини.

Згідно обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що будучи службовою особою, перебуваючи на посаді державного виконавця відділу державної виконавчої служби (далі по тексту ВДВС) Суворовського районного управління юстиції м. Херсон, відповідно до наказу №05-01/973 від 21.09.2010, відповідно до ст.2, 25, 26, Закону України «Про державну службу», будучи державним службовцем 14 рангу, будучи ознайомленим із загальними правилами поведінки державних службовців, здійснюючи функції представника влади на підставі ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», діючи умисно, в інтересах третіх осіб, а саме: в інтересах ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем роботи за адресою м. Херсон, вул. Фрунзе, 2, 07.02.2012 та 27.03.2012, зловживаючи службовим становищем всупереч інтересам служби, тобто всупереч цілям та завданням заради яких функціонує державна виконавча служба викладених у ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу та ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» вчинив зловживання службовим становищем при наступних обставинах.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Херсон по справі №2-2032 стягнуто з ОСОБА_9 та приватного підприємця ОСОБА_10 на користь ТОВ «МПК-Альянс» заборгованість у сумі 146 667 гривень, після чого 14.08.2009 до ВДВС Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні надійшла заява представника ТОВ «МПК-Альянс» про прийняття на примусове виконання виконавчого листа №2-2032, виданого 04.02.2009 Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_9 на користь ТОВ «МПК-Альянс» 146 667 гривень.

17.08.2009 державним виконавцем відділу ОСОБА_11 в порядку ст.3, 18, 24 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №14276402. Під час виконання рішення державним виконавцем відділу ОСОБА_11 встановлено, що боржнику ОСОБА_9 на праві власності належить частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 за рахунок реалізації якої можливо стягнути заборгованість на користь ТОВ «МПК-Альянс».

У зв`язку з невиконанням рішення суду 17.08.2009 державним виконавцем ОСОБА_11 у порядку ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_9 , а саме: 1/2 частини квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

У подальшому виконавче провадження №14276402 прийняв до виконання старший державний виконавець ВДВС Суворовського районного управління юстиції м. Херсон ОСОБА_12 , який в ході примусового виконання вищезазначеного рішення 07.02.2012, зловживаючи службовим становищем, діючи умисно, всупереч інтересам служби, в порушення вимог ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» безпідставно виніс постанову про звільнення з-під арешту майна боржника ОСОБА_9 , а саме: частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , арешт на яку накладено постановою державного виконавця ОСОБА_13 від 19.10.2007 на виконання ухвали Суворовського районного суду м. Херсона від 19.10.2007, відповідно до якої було накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_4 , у справі за позовом ТОВ «МПК-Альянс» до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Херсонської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», Херсонського обласного головного управління земельних ресурсів про стягнення з недобросовісного набувача усіх доходів отриманих ним за весь час неправомірного володіння майном та 27.03.2012 виніс постанову про зняття арешту з вказаного нерухомого майна накладеного державним виконавцем ОСОБА_11 постановою від 17.08.2009.

У постанові про звільнення майна боржника з-під арешту, винесену старшим державним виконавцем ВДВС Суворовського районного управління юстиції м. Херсон ОСОБА_14 27.03.2012 як підстава для зняття арешту вказано, що ухвалою Суворовського районного суду м. Херсон від 23.06.2010 розстрочено виконання рішення суду та стягнення заборгованості з ОСОБА_9 виконується шляхом звернення стягнення на 10% пенсії. Вказане рішення Суворовського районного суду було наявне в матеріалах виконавчого провадження №14276402 з 09.07.2010, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції ВДВС Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні на заяві ОСОБА_15 про долучення ухвали до матеріалів виконавчого провадження. В подальшому квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , ,частина якої належала ОСОБА_9 , 06.04.2012 останнім продана ОСОБА_16 .

Вартість частини двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , згідно оцінки складає 93 709 гривень. Продаж здійснено за 93 709 гривень.

У подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, діючи умисно в інтересах ОСОБА_9 , зловживаючи службовим становищем, з метою укриття злочину ОСОБА_12 , 17.05.2012 повторно виніс постанову про арешт майна ОСОБА_9 , мотивуючи своє рішення скасуванням ухвалою апеляційного суд Херсонської області від 23.12.2010 ухвали Суворовського районного суду м. Херсону від 09.07.2010, яка також була наявна в матеріалах виконавчого провадження №14276402 з 09.04.2012.

При перевірці майнового стану боржника під час здійснення виконавчого провадження №14276402 з примусового виконання виконавчого листа №2-2032, виданого 04.02.2009 Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_9 на користь ТОВ «МПК-Альянс» 146 667 гривень, нерухомого та рухомого майна за рахунок реалізації якого можливо стягнути заборгованість на користь стягувача не виявлено.

Вищезазначені протиправні дії старшого державного виконавця ВДВС Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні ОСОБА_17 призвели до порушення права ТОВ «МПК-Альянс» на стягнення заборгованості за рішенням Суворовського районного суду №2-2032 від 04.09.2012 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ТОВ «МПК-Альянс» у сумі 146 667 гривень за рахунок нерухомого майна боржника ОСОБА_9 та невиконання рішення суду, чим спричинив юридичній особі ТОВ «МПК-Альянс», істотну шкоду у вигляді матеріальних збитків на загальну суму 93 709 гривень.

Дії ОСОБА_17 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.364 КК України, як зловживання службовим становищем, тобто умисне, в інтересах третіх осіб використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам юридичної особи.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з судовим рішенням, прокурор апеляційній скарзі порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при ухваленні вироку.

Свої доводи мотивує тим, що поза увагою суду залишилось те, що на підтвердження прямого умислу ОСОБА_8 вказує те, що він 07.02.2012 року, зловживаючи наданими йому владними повноваженнями, діючи умисно, всупереч інтересам служби в порушення вимог ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», безпідставно виніс постанову про звільнення з-під арешту майна боржника ОСОБА_9 , а саме частини квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_3 , арешт на яку накладено постановою державного виконавця ОСОБА_13 від 19.10.2007 в провадженні якого перебувало виконавче провадження без погодження з керівником установи. У подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, діючи умисно в інтересах ОСОБА_9 , зловживаючи службовим становищем, з метою укриття злочину ОСОБА_12 17.05.2012 повторно виніс постанову про арешт майна ОСОБА_9 , але квартира у цей період була продана.

Крім того, суд безпідставно врахував рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24.11.2017 року, яке будується на відсутності частини виконавчого провадження.

З урахуванням сталої судової практики Верховного Суду випливає, що потерпілій стороні - суб`єкту господарювання ТОВ «МПК -Альянс» спричинено істотну шкоду у вигляді - упущеної вигоди, що вказує на наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, - істотної шкоди.

На підставі ч.3 ст.404 КПК України повторно дослідити обставини справи, встановлені під час кримінального провадження, а саме документи: витяг з ЄРДР, постанову про групу прокурорів, накази про призначення ОСОБА_8 на посаду, матеріали тимчасового доступу до речей та документів, матеріали виконавчого провадження.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі та на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

У запереченнях захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 указує про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора. Зазначає, що у сформульованому обвинуваченні відсутнє аргументоване посилання на факт понесення ТОВ «МПК -Альянс» реальних майнових витрат внаслідок дій державного виконавця ОСОБА_8 , та не наведено, в чому саме дані майнові витрати полягали, тобто в обвинуваченні не наведена об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК України. Крім того, стороною обвинувачення не доведено як факту спричинення ТОВ «МПК -Альянс» майнових збитків, так і не доведення їх розміру у зв`язку з тим, що прокурором не було з цією метою залучено експерта відповідно до вимог п.6 ч.2 ст.242 КПК України. Посилання прокурора в апеляційній скарзі на збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди є безпідставними, оскільки спричинення такої шкоди не було інкриміновано ОСОБА_8 .. Докази такого спричинення матеріали справи не містять. Вважає, що суд обґрунтовано взяв до уваги докази сторони захисту, якими підтверджено законність та обґрунтованість дій державного виконавця ОСОБА_8 , яким було знято арешт з нерухомого майна боржника ОСОБА_9 , та, як наслідок, вказує на відсутність у діях державного виконавця ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Позиції сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора, просив ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_8 , позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, повторно дослідивши матеріали кримінального провадження, запропоновані прокурором, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до такого.

Мотиви суду апеляційної

Згідно зі ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.17 цього Кодексу ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Конституцією України задекларовано, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь (ч.3 ст.62).

Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Відповідно до вимог ст.91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст.92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суди розглянули відповідно до вимог закону.

Проте сторона обвинувачення не надала суду належних, достатніх, вагомих та допустимих доказів, які б у своїй сукупності доводили наявність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованого їй протиправного діяння.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності винуватості та право на захист.

Під час перевірки вироку суду першої інстанції на відповідність вимогам статей 370, 374 КПК України апеляційний суд встановив, що у вироку викладено формулювання обвинувачення за ч.1 ст.364 КК України, пред`явлене ОСОБА_8 органом досудового розслідування і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення і дійшов висновку про відсутність належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції суду щодо виправдання ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні, апеляційний суд звертає увагу на те, що він, будучи допитаним у суді першої інстанцій, заперечував факт вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення та показав, що виконавче провадження з приводу виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_9 на користь МКП «Альянс» заборгованості отримав на виконання 21.09.2010, яке в подальшому протягом двох років перебувало у нього у провадженні. Арешт на майно ОСОБА_9 на той момент вже було накладено. Протягом цього часу на користь МКП «Альянс» здійснювалось стягнення грошових коштів за рахунок пенсії ОСОБА_9 , проте стягувач подав заяву про зарахування цих коштів в рахунок погашення виконавчого збору, коли збір вже було погашено, то пізніше МКП «Альянс» подано заяву про зарахування решти коштів в рахунок виконання рішення суду. За рішенням суду було визначено про стягнення 10% з пенсії ОСОБА_9 , проте він за своїм розпорядженням змінив суму стягнення, збільшивши суму до 20%. У той же час рішення про стягнення на користь МКП «Альянс» виконано у зв`язку з повним погашенням заборгованості за рахунок пенсії ОСОБА_9 , хоча рішення суду було про солідарне стягнення як з останнього, так і з ОСОБА_10 . До остаточного виконання рішення суду пройшло ще 5-6 років після того як було знято арешт з квартир ОСОБА_9 .

У 2012 році ОСОБА_9 подав заяву та ухвалу суду про зняття арешту з належної йому частини квартири, а тому ним на підставі отриманого рішення суду і було скасовано арешт. Наведені його дії в подальшому за рішенням суду були визнані законними.

Зазначив, що якби стояло питання про реалізацію арештованого майна, спочатку виконавець має скласти акт опису майна, після чого призначається експерт та здійснюється оцінка вартості майна, а потім відбувається процедура внесення майна на торги для продажу, проте наведені питання в рамках виконавчого провадження жодного разу не вирішувались.

У 2012 році його викликали до прокуратури і він надавав свої пояснення про те, що розпочато кримінальне провадження йому відомо не було. В 2015 році він повторно був викликаний до прокуратури і знову надавав пояснення. Після того йому було відомо, що кримінальне провадження по даному факту закривалось, але по яких причинах він не знає. Просив врахувати, що рішенням суду його дії були визнані законними, а постанова про проведення перевірки його діяльності була скасована. Крім того, на час розгляду його позову судом адміністративної юрисдикції, було виявлено відсутність майже 20 сторінок виконавчого провадження.

Ці заперечення ОСОБА_8 проти обвинувачення в апеляційній скарзі прокурором не спростовано, переконливих доводів про обґрунтованість та доведеність обвинувачення не наведено.

Відповідно до вимог ст.94 КПК України судом першої інстанції досліджено наступні докази, надані стороною обвинувачення.

Зокрема, показання свідка ОСОБА_18 про те, що був представником МКП «Альянс», а тому займався питаннями розгляду справ в суді від імені підприємства. У ОСОБА_9 та ОСОБА_10 була заборгованість перед підприємством, яку було стягнуто за рішенням суду, через що відкривалось два виконавчі провадження, хоча заборгованість було стягнуто з них солідарно. Він зі свого боку подавав на виконання рішення про стягнення сум заборгованості з ОСОБА_9 та ОСОБА_19 , крім того звертався із заявою про накладення арешту на майно боржників. У рамках виконавчого провадження було встановлено, яке майно є у ОСОБА_9 у власності, де він працює.

Коли за рішенням суду було знято арешт з майна ОСОБА_9 , від імені МКП «Альянс» присутніх в судовому засіданні не було. Коли ж довідались про таке рішення суду, то подали апеляційну скаргу, яку було задоволено. Він подав рішення суду до виконавчої служби, де перевірили наявність майна в ОСОБА_9 , а тому прийняли рішення до виконання. Також він подавав рішення апеляційної інстанції, оскільки рішення суду першої інстанції було скасовано, всі арешти на майно боржника було знято. Коли довідався про зняття арешту з майна, то ОСОБА_9 встиг продати свою частку і купити іншу квартиру. За рахунок яких саме грошових коштів ОСОБА_9 і в якій сумі здійснювалося стягнення йому невідомо.

Зазначив, що зняття арешту з квартири, належної ОСОБА_9 , призвело до того, що МКП «Альянс» не змогло отримати відшкодування шкоди одразу, а відповідне виконання рішення суду розтягнулось у часі на декілька років.

На обґрунтування тієї обставини, що на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_8 протиправних дій, він перебував на посаді державного виконавця, а відповідно був наділений повноваженнями на примусове виконання рішень суду про стягнення заборгованості на користь МКП «Альянс» суд дослідив наступні:

- наказ від 24.11.2005 №06-1/49, відповідно до якого ОСОБА_8 призначено з 25.11.2005 на посаду державного виконавця Державної виконавчої служби у Дніпровському районі м. Херсона

- наказ від 21.09.2010 №05-01/973, відповідно до якого ОСОБА_8 переведено з 22.09.2010 на посаду державного виконавця ВДВС Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні;

- наказ від 06.12.2010 №05-01/1253, відповідно до якого ОСОБА_8 призначено з 06.13.2010 на посаду старшого державного виконавця ВДВС Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні.

- наказ від 03.06.2013 №737/1, відповідно до якого ОСОБА_8 з 03.06.2013 переведено на посаду старшого державного виконавця ВДВС Білозерського районного управління юстиції Херсонської області.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з зауваженнями сторони захисту з приводу відсутності в матеріалах кримінального провадження посадової інструкції ОСОБА_8 , що унеможливлює визначення обсягу повноважень останнього, оскільки наявність або відсутність цієї інструкції в матеріалах кримінального провадження жодним чином не впливає як на доведеність обвинувачення ОСОБА_8 , так і на її спростування, так як йому перевищення повноважень не інкриміновано, а обсяг його повноважень ані стороною захисту, ані стороною обвинувачення під сумнів поставлено не було, як і не ставився під сумнів зміст раніше зазначених наказів щодо просування ОСОБА_8 по службі.

На обґрунтування права власності на спірну квартиру на підставі ухвали слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 22.06.2017, протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26.06.2017, опису речей і документів від 26.06.2017 стороною обвинувачення отримано копії документів, які перебувають у володінні КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР, а саме: документи, що стали підставою реєстрації права власності квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та всі наявні матеріали вказаної інвентарної справи, зокрема:

розпорядження від 25.01.2001 №8690, відповідно до якого ОСОБА_9 передано у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_4 (приватизація);

свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 25.01.2001, згідно якого квартира АДРЕСА_4 передана у власність ОСОБА_9 та ОСОБА_20

копія технічного паспорту;

копія витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що ОСОБА_9 належить на праві спільної сумісної власності вищезазначеної квартири;

копія ухвали Суворовського районного суду м. Херсона від 19.10.2007, відповідно до якої накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_9 ;

копія рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04.02.2009 з відміткою про набрання рішенням законної сили, яким скасовано заходи забезпечення позову викладені в ухвалі Суворовського районного суду м. Херсона від 19.10.2007, квартира АДРЕСА_4 , належна ОСОБА_9 ;

оцінювальний акт квартири АДРЕСА_4 станом на 14.06.2011, відповідно до якого вартість становить 298 202,52 гривні.

постанова про зняття арешту від 07.02.2012, відповідно до якої ОСОБА_8 на підставі ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» зняв арешт з майна, яке належить ОСОБА_9 , а саме: домоволодіння: АДРЕСА_3 ;

лист-повідомлення ОСОБА_9 , яким останньому направлено постанову про зняття арешту з майна від 07.02.2012;

копія договору купівлі-продажу від 06.04.2012, згідно якого ОСОБА_9 та ОСОБА_20 продали ОСОБА_16 квартиру АДРЕСА_4 за 187 419 гривень.

Досліджено матеріали виконавчого провадження №14276402 за фактом стягнення з ОСОБА_9 заборгованості на користь ТОВ «МПК-Альянс», котрі знаходяться у володінні відповідальних осіб ВДВС Суворовського ТУ юстиції м. Херсон (ухвала слідчого судді від 20.03.2017):

копія виконавчого листа за рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14.07.2009 про стягнення солідарно з ОСОБА_9 , ПП ОСОБА_10 на користь ТОВ «МКП-Альянс» 146 667 гривень (виконавчий лист виданий 14.08.2009);

постанова про відкриття виконавчого провадження від 17.08.2009 на виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_9 на користь ТОВ «МКП-Альянс» 146667 гривень;

постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 17.08.2009 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_9 ;

заява ОСОБА_21 (09.07.2010 зареєстрована у ВДВС Суворовського РУЮ м. Херсона) про долучення до виконавчого проваджена копії рішення апеляційного суду Херсонської області від 14.07.2009 та ухвалу Суворовського районного суду м. Херсона від 23.06.2010 про розстрочку виконання рішення;

ухвала Суворовського районного суду м. Херсона від 23.06.2010 з відміткою про набрання законної сили, згідно якої розстрочено виконання рішення апеляційного суду Херсонської області від 14.07.2009 в частині стягнення з ОСОБА_9 на користь ТОВ «МКП-Альянс» 146 667 гривень шляхом стягнення не більше 10% від розміру пенсії ОСОБА_9 ;

постанова про звільнення майна боржника з-під арешту від 27.03.2012, відповідно до якої знято арешт старшим державним виконавцем ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_4 .

постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 17.05.2012, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_9 ;

відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких на підставі постанови про арешт майна боржника від 17.05.2012 (старшого державного виконавця Суворовського РУЮ у м. Херсоні ОСОБА_8 ) об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно ОСОБА_9 ;

розпорядження та платіжні доручення, з яких вбачається, що на користь ТОВ «МПК-Альянс» як борг перераховувались грошові кошти, що надходили від ОСОБА_9 ;

постанова про результати перевірки виконавчого провадження від 08.04.2015, відповідно до якої виконавчі дії державного виконавця ВДВС Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні ОСОБА_8 проведені при виконавчому провадженню №14276402 визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст.11, 30, 43, 52, 60, 68 п.п.1,3 Закону України «Про виконавче провадження»; п.п. 7.2, 12.13, 12.14 Наказу №512/5 від 02.04.2012 Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень»;

ухвала Суворовського районного суду м. Херсона від 29.04.2015 про надання дозволу ВДВС Суворовського у м. Херсоні на примусове входження до нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: вул. Червонофлотська, 17, в м. Херсоні;

відповідь Суворовського районного ВДВС м. Херсон від 20.03.2017 №847, з якої вбачається, що надати книги вхідної кореспонденції за 2012 та 2010 роки надати неможливо у зв`язку з тим, що на підставі «Переліку типових документів, що утворюються в діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств, із зазначенням строків зберігання» вилучені для знищення як такі, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення.

Також судом досліджено докази, надані стороною захисту:

заява ОСОБА_9 від 03.02.2012 про прийняття на виконання рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04.02.2009 про скасування заходів забезпечення позову;

постанова про закінчення виконавчого провадження від 15.09.2020, відповідно до якої виконавче провадження про стягнення боргу з ОСОБА_9 на користь ТОВ «МКП-Альянс» 146 667 гривень закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення в повному обсязі;

постанова Херсонського окружного адміністративного суду від 24.11.2017, відповідно до якої визнано протиправною та скасовано постанову начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 08.04.2015 про перевірку виконавчого провадження в частині визнання виконавчих дій державного виконавця ВДВС Суворовського РУЮ у м. Херсоні ОСОБА_8 , що проведені по виконавчому провадженні №14276402 такими, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5.

Вказаним рішенням суду констатовано ту обставину, що у державного виконавця ОСОБА_8 станом на 27.03.2012 існували підстави для винесення постанови про звільнення майна боржника з-під арешту, а тому в його діях відсутні ознаки порушення ст.60 Закону №606-ІХ, не зважаючи на те, що дана постанова не містить посилання на рішення суду про зняття арешт.

Оцінюючи докази, які було надано сторонами кримінального провадження, суд першої інстанції правильно враховував наступні правові позиції Верховного Суду.

Постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10.02.2025 справа №757/11969/18-к (провадження №51-5885кмо19).

Суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.364 КК України, характеризується виною у формі прямого умислу та спеціальною метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для себе чи іншої фізичної або юридичної особи. Тобто у разі вчинення цього кримінально караного діяння завжди матиме місце одержання неправомірної вигоди певною особою і воно безпосередньо пов`язане із діянням у вигляді зловживання владою або службовим становищем та істотною шкодою як суспільно небезпечним наслідком відповідного діяння.

У разі ж отримання неправомірної вигоди іншими особами (фізичними або ж юридичними) такий зв`язок може не мати очевидного вигляду.

Головним для складу злочину, передбаченого ст.364 КК України, є усвідомлене вчинення зловживання владою або службовим становищем. Якщо суб`єкт цього злочину вчинює певні діяння всупереч інтересам служби, і внаслідок цього інша фізична або юридична особа безпідставно незаконно отримує нематеріальні або матеріальні блага, то це є достатньою підставою для інкримінування особі складу злочину, передбаченого ст. 364 КК України, якщо у вчиненому наявні всі інші ознаки цього складу.

Однак важливо враховувати, що не є зловживанням владою чи службовим становищем помилкове вчинення дій службовою особою, яке спричинило одержання неправомірної вигоди третіми особами.

Таке помилкове діяння не характеризуватиметься умисною формою вини, яка вочевидь є обов`язковою для складу зловживання.

Як наслідок, колегія суддів констатує, що вчинення зловживання службовою особою, яке призвело до отримання неправомірної вигоди третіми особами, передбачає:

1. обов`язкове встановлення факту усвідомленого використання влади або службового становища всупереч інтересам служби службовою особою;

2. усвідомлення факту отримання внаслідок такого зловживання неправомірної вигоди самим суб`єктом або третьою особою (третіми особами);

3. можливість кримінально-правової кваліфікації вчиненого за ст.364 КК України й у разі відсутності попередніх домовленостей між тим, хто вчинює зловживання із вигодонабувачем.

При службовому зловживанні прийняття рішення чи вчинення дій в інтересах певної особи, яке стає причиною користування такою особою певною пільгою, несплатою певних платежів або ж сплатою їх у меншому розмірі завжди потрібно розглядати в контексті усвідомленості саме службовою особою факту вчинення зловживання з метою отримання неправомірної вигоди фізичною або юридичною особою.

Службова особа повинна розуміти, що невчинення нею певних дій або ж навпаки їх вчинення призведе до отримання неправомірної вигоди нею самою або третьою особою.

Постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25.11.2019 справа №420/1667/18 (провадження №51-10433кмо18).

В окремих кримінальних провадженнях для встановлення розміру матеріальних збитків не потрібні наукові, технічні або інші спеціальні знання, а достатньо загальновідомих і загальнодоступних знань для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування, про найменування викраденого товару та його вартості (наприклад, щодо вартості викраденої безпосередньо з магазину роздрібної торгівлі товарної продукції, на яку є роздрібна ціна) чи проведення простих арифметичних розрахунків (щодо розміру збитків у гривнях при викраденні цінних паперів, що мають грошовий еквівалент, та валютних коштів інших країн).

Положення п.6 ч.2 ст.242 КПК України у редакції Закону №1261-VII спрямовано насамперед на забезпечення: правильності кваліфікації кримінального правопорушення (за умови, що розмір шкоди є ознакою складу злочину або кваліфікуючою ознакою); повноти досудового розслідування (оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, є елементом предмета доказування); достовірності інформації, яка відображується в підсумкових рішеннях стадії досудового розслідування (згідно з п.7 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням).

За змістом ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

За своєю суттю та змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення кримінальними процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Особливістю норми п.6 ст.242 КПК України щодо обов`язковості призначення експертизи є також те, що цей імперативний припис має застосовуватися у провадженнях про кримінальні правопорушення, які мають матеріальний склад злочину, тобто містять суспільно небезпечні наслідки, які можливо обчислити у вигляді збитків або шкоди довкіллю.

Оскільки як предметом доказування, так і предметом експертного дослідження за п.6 ст.242 КПК України є матеріальні збитки та шкода, то є необхідність визначитися, в якому значенні ці поняття застосовуються у кримінальному судочинстві.

КПК та КК України не містять визначення цих понять. У законодавстві про кримінальну відповідальність в основному застосовується поняття «шкода» як суспільно небезпечні наслідки кримінального правопорушення на конкретному рівні з позначенням сфери, в якій проявляється цей негативний результат («майнова шкода», «шкода здоров`ю»), так і суспільно небезпечні наслідки як збірне невизначене поняття.

Виходячи з аналізу положень ст.55, 61, 62, 91, 127, 128, 130, 170, 242, 291 КПК України під шкодою у кримінальному провадженні розуміються втрати, яких зазнала потерпіла сторона у результаті викрадення, знищення або пошкодження майна, або шкода, завдана безпосередньо особі, її здоров`ю, діловій репутації внаслідок протиправної поведінки іншої особи.

При цьому майнова шкода це наслідки кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, що мають вартісну форму та полягають у безпосередньому зменшенні матеріального блага особи (викрадення, пошкодження, знищення майна), у позбавленні її можливості одержати заплановані доходи (позбавлення заробітку внаслідок втрати працездатності чи його зменшення тощо), а також у понесенні особою будь-яких додаткових майнових витрат (на лікування, протезування, сторонній догляд, поховання; втрата особами, що перебували на утриманні померлого, його заробітку).

У кримінальному провадженні під матеріальними збитками у п.6 ч.2 ст.242 КПК України треба розуміти грошову оцінку (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди (втрачених, додатково витрачених або недоотриманих майнових благ особою внаслідок порушення її прав та інтересів іншою особою), а відшкодування збитків є одним із способів відшкодування шкоди.

Таким чином, обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч.1 ст.242 КПК України у редакції Закону №1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч.2 цієї норми.

Імперативність п.6 ч.2 ст.242 КПК України в редакції Закону № 1261-VII щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

У решті випадків сторона обвинувачення на стадії досудового розслідування зобов`язана незалежно від наявності інших доказів, за допомогою яких можливо встановити розмір матеріальних збитків, звернутися до слідчого судді з клопотанням про залучення експерта (а в редакції Закону № 187-IX залучити експерта).

Вищезазначений висновок було враховано і в постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.05.2020 справа №133/2138/15.

Крім того, суд правильно визнав за необхідне при оцінці дій ОСОБА_8 врахувати вимоги ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV, в редакції, яка діяла на час інкримінованих протиправних дій ОСОБА_8 , згідно якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 «Про затвердження Інструкції про проведення виконавчих дій» (в редакції станом на 2012 рік) врегульовано наступне. Звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, провадиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна (п.5.10.1). У разі звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку державний виконавець звертається із запитом до відповідних місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про належність зазначеного майна боржникові на праві власності та про його вартість, а також до нотаріального органу, чи не знаходиться це майно під арештом, забороною (п.5.10.3). реалізація належних боржникові будинку, квартири та іншого нерухомого майна проводиться відповідно до закону шляхом продажу з прилюдних торгів (п.5.10.4).

Враховуючи викладене, в розрізі досліджених судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, суд першої інстанції дійшов висновку, що події, пов`язані зі скасуванням арешту майна боржника, а саме: ОСОБА_9 07.02.2012 та 27.03.2012 мали місце, що не заперечувалось й обвинуваченим, який у свою чергу підпадає під ознаки суб`єкта кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України.

Водночас, оцінюючи наявність суб`єктивної сторони в діях ОСОБА_8 , яка в даному випадку має характеризуватись прямим умислом, суд обґрунтовано дійшов висновку, що дії ОСОБА_8 відповідної ознаки не мали, оскільки станом на 27.03.2012 існували підстави для винесення постанови про звільнення майна боржника з-під арешту, так як до матеріалів виконавчого провадження боржником ОСОБА_9 було надано відповідну ухвалу суду з відміткою про набрання нею законної сили, що у свою чергу і стало передумовою та зобов`язує державного виконавця до скасування раніше застосованих заходів забезпечення виконання рішення суду.

Крім того, суд правильно звертає увагу і на ту обставину, що жодним з державних виконавців рішення про примусову реалізацію нерухомого майна ОСОБА_9 не приймалось, зокрема, відсутні відповідні відомості в матеріалах виконавчого провадження щодо розпочатої процедури його реалізації, у разі скасування арешту на яке завідомо робило неможливим подальше виконання рішення суду.

Обидві постанови про скасування арешту майна від 07.02.2012 та від 27.03.2012 ОСОБА_8 приймались з огляду на наявні рішення суду, підстав на час їх виконання ставити їх під сумнів не було, а доказів протилежного органом досудового розслідування здобуто не було, також їх не надано прокурором під час судового розгляду.

Наведені обставини у своїй сукупності спростовують твердження прокурора в апеляційній скарзі про умисний характер дій ОСОБА_8 , тоді як підстав для дисциплінарної відповідальності також немає, з огляду на рішення Херсонського окружного адміністративного суду.

Як суд першої інстанції, так і апеляційної суд погоджується з твердженням сторони захисту щодо відсутності доказів на підтвердження завданої матеріальної шкоди МКП «Альянс», оскільки слідчим відповідний розмір був визначений самостійно з огляду на ціну спірної квартири, зазначену у договорі купівлі-продажі без врахування загального розміру боргу, який підлягав стягненню, а також без врахування тих сум, які вже були стягнуті за рахунок пенсії ОСОБА_9 .

Крім того, з огляду на вимоги ст.242 КПК України в редакції, яка діяла станом на дату початку досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005065, враховуючи характер правовідносин, який виник, відповідний розмір мав бути визначений шляхом залучення експерта, чого зроблено не було, а тому завдана матеріальна шкода фактично встановлена не була, а є лише припущенням слідчого та прокурора.

Згідно наведеного в обвинувальному акті обвинувачення за ч.1 ст.364 КК України, дії старшого державного виконавця ОСОБА_8 «призвели до порушення прав ТОВ «МПК-Альянс» на стягнення заборгованості за рахунок нерухомого майна боржника ОСОБА_9 , та призвели до неможливості своєчасного виконання рішення Суворовського районного суду №2-2032 від 04.09.2012 ...», але з матеріалів справи неможливо встановити, яким саме чином було визначено певну, наведену суму спричиненої майнової шкоди ТОВ «МПК-Альянс» (збитків на загальну суму 93709 гривень).

Отже, незрозуміло, з яких саме підстав слідчий та прокурор вважають, що ТОВ «МПК-Альянс» була спричинена майнова шкода, оскільки відповідні докази в матеріалах кримінального провадження відсутні. Не надано таких доказів стороною обвинувачення і під час апеляційного розгляду.

Також обвинувальний акт не містить конкретного формулювання обвинувачення, яке інкримінується ОСОБА_8 , оскільки необґрунтовано об`єктивну та суб`єктивну сторони кримінального правопорушення.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони службового зловживання є певні мотиви та цілі, але при цьому не зазначено у чому саме полягали інтереси третіх осіб, тобто яку саме особисту вигоду майнового чи немайнового характеру прагнув отримати обвинувачений в результаті вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на спричинення істотної шкоди ТОВ «МПК-Альянс» у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки спричинення такої шкоди не було інкриміновано ОСОБА_8 , тобто прокурор вийшов за межі висунутого обвинувачення. Матеріали справи таких доказів не містять.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків, що під час проведення досудового розслідування, слідчим та прокурором не було отримано жодних доказів, які б беззаперечно вказували на протиправність дій ОСОБА_8 , наслідком яких було спричинення матеріальної шкоди ТОВ «МПК-Альянс».

Досліджені судом докази сторони обвинувачення, фактично дають можливість розцінити як припущення факти, викладені в обвинувальному акті, які жодним чином не дають можливості дійти беззаперечного висновку про вчинення ОСОБА_8 протиправних дій.

Крім того, обсяг наданих для дослідження суду доказів, унеможливлює формування повної та об`єктивної сукупності та послідовності дій та рішень, які мали місце під час виконання рішення про стягнення заборгованості на користь ТОВ «МПК-Альянс», що також свідчить лише про характер припущення при оцінці дій ОСОБА_8 .

Отже, під час судового розгляду стороною обвинувачення не було надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про те, що дії ОСОБА_8 містять в своєму складі всі обов`язкові складові кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, зокрема, суб`єктивну сторону та наслідки у вигляді настання матеріальної шкоди, що є обов`язковою складовою для об`єктивної сторони, а тому суд обґрунтовано не прийняв їх до уваги як такі, що вказують на вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому інших належних, допустимих та достатніх доказів стороною обвинувачення суду надано не було, не надано їх прокурором і під час апеляційного розгляду.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що судом не дана належна оцінка зібраним у кримінальному провадженні доказам, наданим сторонами обвинувачення та захисту, є непереконливими, оскільки зведені до незгоди з юридичною оцінкою судом доказів, наданими сторонами обвинувачення та захисту, і висновки суду першої інстанції не спростовують.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були ретельно досліджені всі докази, яким дано належну оцінку в їх сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, та зроблено мотивований висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, та обґрунтовано виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

У зв`язку з чим, доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та необґрунтоване виправдання ОСОБА_8 є такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ст.62 Конституції України та ч.2, 4 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Конституцією України задекларовано, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь (ч.3 ст.62).

Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, зокрема, при збиранні та дослідженні доказів, їх оцінки які б були підставами для скасування або зміни вироку, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Вирок суду належним чином мотивований, має однозначні судження і не має припущень, його висновки конкретні і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 02.06.2025 щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня її оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4