ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3464/25 Справа № 210/6039/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7

ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_10 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України та ОСОБА_9 , обвинуваченій у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року продовжено строк тримання під вартою до 18.12.2025 року включно ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України та ОСОБА_9 , обвинуваченій у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України. Раніше обраний альтернативний запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_9 у вигляді застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 302800 грн., з покладенням раніше визначених обов`язків у випадку внесення застави залишено без змін.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які законом віднесено до особливо тяжких злочинів та за вчинення яких, зокрема, ч.3 ст. 307 КК України, передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком від 9 до 12 років з конфіскацією майна, а також, що ризики, які були підставою для обрання та продовження запобіжного заходу, не зникли та не змінились під час розгляду клопотання. Вік та стан здоров`я обвинувачених дозволяють застосування до них запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд вважає, з урахуванням викладеного та особи обвинувачених, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 Кримінального процесуального кодексу України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду відносно ОСОБА_10 та змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, або визначити заставу у розмірі вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Вважає продовження запобіжного заходу протиправним та належним чином не обгрунтованим. Зазначає, що заявлені прокурором ризики не підтверджені доказами. Звертає увагу, що ОСОБА_10 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, а саме дружину та малолітню доньку, офіційно працює більше 7 років на ДПП «Кривбаспромводопостачання», де позитивно характеризується, а також позбавлений можливості залишити межі України у зв`язку з військовим станом. Наголошує на відсутності намірів переховування та впливу на свідків. Зауважує про те, що прокурором доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду відносно ОСОБА_9 та змінити останній запобіжний захід на менш суворий, не пов`язаний з триманням під вартою. Зазначає, що ОСОБА_9 перебуває під вартою з листопада 2024 року. Досудове розслідування завершено, справа передана до суду, тому ризики, на які посилається прокурор втратили свою актуальність. Вказує на відсутність доказів на підтвердження існування заявлених прокурором ризиків. Звертає увагу, що ОСОБА_9 має постійне місце проживання, усталені сімейні зв`язки, раніше не судима та не притягувалась до адміністративної відповідальності. Зауважує, що його підзахисна, доволі молода людина, і утримання її під вартою тривалий час є суворим запобіжним заходом, який буде мати негативний вплив на її психіку. Вважає визначений судом розмір застави завідомо непомірним, оскільки ОСОБА_9 не працює.

Заслухавши суддю доповідача, доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів доходить наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Згідно вимог ст. 12 КПК України кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Таким чином, законність та обґрунтованість обмеження права на свободу та особисту недоторканність має бути перевірена судом у найкоротший строк.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Як встановлено з наданих судом першої інстанції матеріалів, запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 продовжений під час судового провадження в суді першої інстанції на 60 днів до 18.12.2025 року включно.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 р. у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинувачених від суду є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000 р., у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Колегія суддів зауважує, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.

Заявлені прокурором ризики є цілком ймовірними та чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі, а тому доводи захисників про необґрунтованість заявлених ризиків є такими, що не заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскаціє майна, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань, можливість вчинення іншого кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що вона обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскаціє майна, обвинувачена може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань, можливість вчинення іншого кримінального правопорушення.

З урахуванням цього, колегія суддів зазначає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде гарантувати виконання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 своїх процесуальних обов`язків.

Можливість застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою передбачають вимоги 183 КПК України. Вік та стан здоров`я обвинувачених дозволяє застосувати до них запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до вимог п. «е» ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 року) міра запобіжного заходу у вигляді взяття під варту обирається підозрюваному, обвинуваченому судом при наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню ним правопорушення чи його втечі після його вчинення, що вказана особа може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників кримінального провадження, перешкоджати провадженню іншим чином, а також вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Тяжкість, характер та обставини інкримінованих злочинів свідчить про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який, посилаючись на практику застосування ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях Кудла проти Польщі та МакКей проти Сполученого Королівства констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Проте, безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Розглядаючи можливість застосування до обвинувачених будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинувачених під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обмеження їх права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти їх втечі та забезпечити належне виконання ними своїх процесуальних обов`язків.

Обговорюючи питання щодо правомірності визначеного обвинуваченій ОСОБА_9 розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Межі розміру застави залежать, зокрема, від ступеня тяжкості злочину, у вчиненні якого особа обвинувачується.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначаючи розмір застави суд першої інстанції діяв в межах вимог КПК України та з урахуванням завдань кримінального провадження.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченої ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, перевіривши ухвалу суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді