Справа №587/2772/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/385/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення
УХВАЛА

Іменем України

05 листопада 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 587/2772/23 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 11.06.2024, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Зеленівка Недригайлівського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції, визнати ОСОБА_9 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 124 КК та виправдати через відсутність в його діянні складу кримінального правопорушення, оскільки судом не враховано, що потерпілий незаконно проник на територію домоволодіння обвинуваченого та вчиняв насильниці дії відносно нього та його дружини, тому вжиті ОСОБА_9 заходи були спрямовані на відвернення протиправного посягання, що згідно ч. 5 ст. 36 КК не є перевищенням меж необхідної оборони і виключає кримінальну відповідальність.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 11.06.2024 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК, і йому призначене покарання у виді обмеження волі строком 1 рік. На підставі ст. 75, 76 КК ОСОБА_9 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та покладенням на нього обов`язків періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно вироку, 08.08.2023 близько 20 год. 20 хв. до ОСОБА_9 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , прийшов ОСОБА_12 з метою з`ясування господарських питань. Підійшовши до фіртки, через яку здійснюється вхід на територію вказаного домоволодіння, потерпілий почав стукати в двері. На шум вийшла ОСОБА_13 , на яку ОСОБА_12 накинувся з образливими та принизливими словами і зайшов у двір домоволодіння. Почувши шум, крики дружини та ОСОБА_12 , з будинку вийшов ОСОБА_9 та наблизився до ОСОБА_12 , який наніс один удар кулаком правої руки в область лівої верхньої частини грудної клітини ОСОБА_9 , який від отриманого удару відчув фізичну біль та відступив назад. У цей час ОСОБА_12 схопив лівою рукою за волосся ОСОБА_13 та з силою потягнув її у бік, і замахнувся правою рукою на ОСОБА_9 з метою нанесення удару останньому. ОСОБА_9 , діючи в стані необхідної оборони, маючи реальну можливість захистити свої інтереси без заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, схопив сапку, яка стояла біля забору та, тримаючи у правій руці, наніс один удар вигином тильної сторони металевої частини в область голови ОСОБА_12 , в результаті чого спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження, що явно не відповідало обстановці захисту від протиправних дій потерпілого.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останнього як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 124 КК).

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на досліджених судом першої інстанції доказах, зокрема на показаннях потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , протоколі огляду місця події від 09.08.2023, протоколах слідчих експериментів від 09.08.2023 за участю свідка ОСОБА_13 , від 10.08.2023 за участю підозрюваного ОСОБА_9 , від 25.08.2023 за участю потерпілого ОСОБА_12 , висновках судово-медичних експертиз № 1004 від 30.03.2023, № 1005 від 30.08.2023, № 1007 від 30.08.2023, № 1006 від 20.09.2023, оцінивши які відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Зокрема, відповідно ч. 1, 3 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у ст. 118, 124 цього Кодексу).

Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії необхідно з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Для установлення наявності або відсутності ознак перевищення меж необхідної оборони необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що у ОСОБА_9 виник стан необхідної оборони, виходячи з того, що ініціатором конфлікту був потерпілий, він без дозволу зайшов на територію домоволодіння та наніс удар кулаком руки обвинуваченому, після чого схопив за волосся його дружину та потягнув її у бік, замахуючись рукою на обвинуваченого з метою нанесення йому удару.

Тобто, по відношенню до ОСОБА_9 та його дружини, потерпілим було здійснено суспільно небезпечне посягання, тому обвинувачений захищав своє здоров`я і своєї дружини від протиправних посягань потерпілого ОСОБА_12 , у зв`язку з чим наніс йому один удар сапкою по голові.

Водночас суд першої інстанції вірно встановив явну невідповідність завданої шкоди з боку ОСОБА_9 , яка випливає з того, що у нього не було виявлено тілесних ушкоджень від удару потерпілого ОСОБА_12 ,останній був один, перебував у стані алкогольного сп`яніння, не тримав у руках предметів, застосування яких створювало б додаткову загрозу для ОСОБА_9 та його дружини, події відбувались не в темний період доби.

Натомість ОСОБА_9 завдав потерпілому удар тильною стороною сапки одразу по голові, що об`єктивно знаходиться в очевидній, різкій невідповідності та з небезпечністю вчиненого посягання, а також із обстановкою захисту, що склалася, так як потерпілому були спричинені тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, лінійного перелому тім`яних кісток з переходом на потиличну кістку.

Характер тілесних ушкоджень потерпілого, які утворилися від прямого удару сапкою, локалізація ушкоджень в ділянці голови доводять, що ОСОБА_9 мав непрямий умисел на вчинення злочину. ОСОБА_9 передбачав настання суспільно небезпечних наслідків, коли брав до рук сапку та завдавав удару, що ним не заперечувалось. Обвинувачений повідомляв, що не хотів спричиняти тілесні ушкодження потерпілому, а мав намір лише захиститись, тобто не бажав настання для потерпілого тяжких наслідків, хоча, перебуваючи на близькій відстані, завдаючи удару сапкою по голові, повинен був усвідомити можливість ураження життєво важливого органу та настання тяжких наслідків.

Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння як неодмінна складова непрямого умислу було в певній мірі обмежено станом необхідної оборони, діями потерпілого, що свідчить про раптовий характер виникнення непрямого умислу на вчинення злочину. При цьому умисел спричинити тілесні ушкодження міг виникнути раптово під впливом надмірного емоційного стану обвинуваченого ОСОБА_9 , перебільшення ним небезпеки ситуації, що склалася.

Обстановка нападу, знаряддя захисту, характер небезпеки, що загрожувала ОСОБА_9 , а також місце й час події підтверджують висновок суду першої інстанції про те, що спосіб захисту, обраний обвинуваченим, - завдання потерпілому удару сапкою по голові, за конкретних обставин, явно не відповідав ситуації, що склалася під час захисту. Відтак обвинувачений вийшов за межі необхідних заходів для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів і перевищив межі необхідної оборони.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений не має нести кримінальної відповідальності згідно ч. 5 ст. 36 КК, оскільки потерпілий зайшов у двір домоволодіння без запрошення, був фізично сильнішим, поводився агресивно, перебував у стані алкогольного сп`яніння, на прохання припинити свої дії не реагував, наніс удар обвинуваченому та тягнув за волосся його дружину, то вони не можуть бути прийнятими до уваги з огляду на наступне.

Відповідно ч. 5 ст. 36 КК не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.

Таким чином, закон передбачає три винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, що захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду тому, хто посягає. Це так звані спеціальні види необхідної оборони, так як ч. 5 ст. 36 КК є спеціальною нормою стосовно норми, передбаченої у ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК.

Із цього випливає, якщо у справі будуть встановлені підстави необхідної оборони, передбачені ч. 5 ст. 36 КК, то оцінка заподіяння шкоди тому, хто посягав, повинна здійснюватися відповідно до цієї частини. Підставою спеціальних видів необхідної оборони є наявність будь-якого з таких посягань: 1) напад озброєної особи, або 2) напад групи осіб, або 3) протиправне насильницьке вторгнення в житло чи інше приміщення.

Протиправним насильницьким вторгненням у житло чи інше приміщення, на яке посилається сторона захисту, є дії однієї особи чи групи осіб, пов`язані із застосуванням насильства з метою незаконного проникнення у житло чи інше приміщення людини або підприємства, установи чи організації.

Житло - це приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей. До житла дорівнюються і його складові частини, де може зберігатися майно, за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом. Приміщення - це різного роду споруди, будови, в яких постійно чи тимчасово знаходиться майно.

Метою дій того, хто захищається від зазначеного посягання, є захист від відвернення вторгнення того, хто посягає, у житло чи інше приміщення. Характер дій того, хто захищається, може виражатися у застосуванні до того, хто посягає, зброї або будь-яких інших засобів чи предметів. Дії того, хто захищається, можуть виражатися і в застосуванні фізичної сили проти нападника, що охоплюється ч. 5 ст. 36 КК.

Особливість співрозмірності захисту полягає у тому, що шкода, заподіяна особі, яка посягає, у таких випадках не обмежена ніякими межами. Відповідно ч. 5 ст. 36 КК не є ексцесом оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність заподіяння тому, хто посягає, будь-якої шкоди у зазначених ситуаціях.

Встановлені судом першої інстанції обставини вказують на відсутність підстав для застосування положень ч. 5 ст. 36 КК, оскільки з показань потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 і обвинуваченого ОСОБА_9 вбачається, що потерпілий зайшов на територію подвір`я приблизно на пів метра, після чого почав сваритися зі свідком ОСОБА_13 , і тільки після того, як вийшов обвинувачений, потерпілий наніс йому удар кулаком руки.

Тобто входження потерпілого на повір`я, навіть без попереднього запрошення, в даному випадку, не свідчить про те, що він мав на меті вторгнутися в житло чи інше приміщення, як і не вказують на протиправність такої дії, тим більше на її насильницький спосіб.

Крім того, потерпілий без дозволу потрапив не до житла чи іншого приміщення, а на територію подвір`я домогосподарства, яке фактично є лише іншим сховищем, а тому відсутнє визначене одне із ч. 5 ст. 36 КК посягань, захист від якого, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно потерпілому, не був би перевищенням меж необхідної оборони і не мав наслідком кримінальну відповідальність.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга його захисника - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 11.06.2024 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4