Справа № 465/3690/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/618/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_13 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком, зокрема, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 296 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1, 4 ст. 71 КК України призначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків та до покарання, призначеного за вказаним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Залізничного районного суду м. Львова від 11.06.2020 у кримінальній справі №462/2937/20, у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України ОСОБА_7 у строк покарання зарахованострок перебування під цілодобовим арештом з 28 квітня 2021 року по 13 травня 2023 року, із розрахунку 3 дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Вирішено питання з цивільним позовом, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, 16.03.2021 року приблизно о 22.30 год. обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 разом з особою, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження у зв`язку з призванням на військову службу по мобілізації, згідно з ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22.07.22, та іншими особами, перебуваючи на 13-му поверсі першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , порушуючи громадський порядок та спокій мешканців будинку, розпивали алкогольні напої, голосно розмовляли та сміялись. Голова ЖБК ОСОБА_13 та його заступник ОСОБА_14 зробили їм зауваження, попросили покинути приміщення будинку, на що останні погодились та вийшли з під`їзду. Однак, обвинувачений ОСОБА_8 повернувся на 12-й поверх із хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі, підбіг до потерпілого ОСОБА_14 та завдав йому декілька ударів кулаками в область обличчя, після чого побіг на перший поверх вказаного будинку. Продовжуючи свої протиправні дії обвинувачений ОСОБА_8 спільно з обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ообою, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, перебуваючи біля вхідних дверей під`їзду №1 будинку АДРЕСА_2 , із хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі, безпричинно розпочали конфлікт з потерпілими ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , висловлюючись у їх адресу нецензурною лайкою. У ході конфлікту обвинувачений ОСОБА_8 , виявляючи особливу зухвалість, умисно наніс потерпілому ОСОБА_13 удар кулаком по тулубу, а також завдав удар кулаком правої руки потерпілому ОСОБА_14 , внаслідок чого останній впав на підлогу. Коли потерпілий ОСОБА_14 піднявся на ноги, ОСОБА_8 продовжив наносити йому удари ногою по тулубу. Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 в групі з ОСОБА_8 та особою, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, виявляючи особливу зухвалість, умисно наносили потерпілому ОСОБА_13 численні удари кулаками та ногами по голові, тулубу, кінцівках, не давали можливості втекти від побоїв, повалили на сходи, де продовжували наносити удари кулаками і ногами лежачому ОСОБА_13 . Після того як потерпілий ОСОБА_13 піднявся на ноги, продовжили умисні злочинні дії, наносячи численні удари ногами і кулаками по голові та тілу потерпілого до моменту, коли останній вирвався та втік в середину під`їзду.

Своїми хуліганськими діями, які були охоплені єдиним злочинним умислом, обвинувачені спричинили потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді перелому спинки носа, що відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а потерпілому ОСОБА_13 - тілесні ушкодження у вигляді саден у лобно-тім`яній ділянці справа, на нижній повіці лівого ока, в ділянці носа, на слизовій оболонці та червоній каймі верхньої губи, поверхневого садна на правому передпліччі, синців на потиличній ділянці, на лівій вушній раковині, в ділянці лівого ока, на грудях зліва, на обох передпліччях, крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вирок Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2025 року у справі №465/3690/21; кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та недоведеність наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та, як наслідок, неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України. Зокрема, вказує, що суд першої інстанції, як на доказ вини обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, послався, зокрема, на показання потерпілого ОСОБА_13 . Втім, як слідує з оскарженого вироку, повторна зустріч обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілими ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , під час якої, згідно з матеріалами справи, потерпілим було спричинено тілесні ушкодження, відбулась поза межами будинку, після попереднього спілкування обвинувачених з потерпілими. У свою чергу, поштовхом до заподіяння тілесних ушкоджень стала особиста неприязнь, викликана поведінкою самих потерпілих.

Звертає увагу, що для кваліфікації дій обвинувачених за ст. 296 КК України необхідно, щоб головною силою хуліганських дій було бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим взагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Тобто під час розгляду кримінальних проваджень необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив обвинувачений своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Водночас, на думку апелянта, в оскарженому вироку не зазначено та не конкретизовано, яким чином своїми діями обвинувачений грубо порушив громадський порядок, у чому полягала особлива зухвалість чи винятковий цинізм. Вважає, що суд зробив неправильний висновок про те, що інкриміновані ОСОБА_7 діяння виразились у грубому порушенні громадського порядку, що грубе порушення громадського порядку було вчинене з особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. При цьому будь-які очевидці конфлікту, окрім обвинувачених та потерпілих, відсутні.

Як зазначає захисник, ОСОБА_7 не заперечує, що він наніс удар потерпілому і діяв з особистої неприязні до потерпілих, оскільки був обурений поведінкою останніх. Він мав намір нанести ушкодження саме ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а не невизначеному колу осіб.

ОСОБА_7 зазначив, що ОСОБА_14 та ОСОБА_13 були йому візуально знайомі. ОСОБА_7 наніс удар ОСОБА_13 через те, що останній шарпнув ОСОБА_9 , коли вона разом з ОСОБА_7 повернулася на 13 поверх будинку АДРЕСА_2 , щоб забрати свою сумку, яку там забула. Крім цього, поведінка ОСОБА_7 була спровокована тим, що надалі ОСОБА_14 та ОСОБА_13 не випускали його з ліфту, підперши двері ногами.

Сторона захисту вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутня суб`єктивна сторона ч. 2 ст. 296 КК України, а саме умисел на порушення громадського порядку та мотив явна неповага до суспільства. Його умисел був спрямований на нанесення тілесних ушкоджень потерпілим - ОСОБА_14 та ОСОБА_13 . Тому його дії слід було кваліфікувати за відповідною статтею, яка передбачає відповідальність за злочини проти особи, залежно від тяжкості тілесних ушкоджень.

За наведеного, захисник вважає, що вирок щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з недотриманням судом першої інстанції вимог чинного законодавства.

Крім цього, вказує, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема щодо зарахування ОСОБА_7 домашнього арешту у строк покарання. Так, запобіжний захід у виді домашнього арешту був обраний ОСОБА_7 ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13 травня 2020 року у справі №462/2937/20. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року у справі №462/2937/20 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 2 роки. Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді домашнього арешту, обраний ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13 травня 2020 року, залишено без змін до часу набрання вироком законної сили. Вказаний вирок залишений без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 червня 2021 року.

З огляду на це, домашній арешт: з 13 травня 2020 року по 29 червня 2021 року - 412 дні. Таким чином, слід було зарахувати строк домашнього арешту з розрахунку три дні домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, тобто 137 днів.

Крім цього, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року у справі №465/3690/21 в черговий раз продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів, до 13 травня 2023 року включно.

Тобто домашній арешт: з 28 квітня 2021 року до 13 травня 2023 року - 745 днів. Таким чином, слід було зарахувати строк домашнього арешту з розрахунку три дні домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі - тобто 248 днів.

Однак, судом першої інстанції строк домашнього арешту у строк відбуття покарання ОСОБА_7 повною мірою зарахований не був.

Також указує, що суд у вироку не висвітлив формулювання обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, не навів докази на підтвердження встановлених судом обставин, не розкрив суб`єктивну сторону інкримінованого обвинуваченому злочину.

Вказує, що обрана ОСОБА_7 міра покарання є занадто суворою, а судом першої інстанції повною мірою не враховано обставини, які пом`якшують покарання.

Захисник ОСОБА_6 подав також доповнення до апеляційної скарги, у яких вказує, що з наявного у матеріалах справи звукозапису судового засідання, яке відбулося 14 квітня 20225 року у справі №465/3690/21, зробленого за допомогою технічного запису (з 01 хв. 39 сек.) вбачається, що проголошений текст вироку істотно відрізняється від його тексту, наявного у матеріалах справи, що є істотним порушенням норм кримінального процесуального закону та підставою для скасування вироку (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2024 року у справі №369/10037/22).

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу, а також додані до неї доповнення підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити.

Обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у судове засідання не з`явились, що не перешкоджає проведенню апеляційного перегляду у їх відсутності, оскільки апеляційна скарга подана лише в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 .

Захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтримали заявлені апеляційні вимоги.

Прокурор ОСОБА_10 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги з доповненнями до неї, пославшись на їх необґрунтованість.

Потерпілий ОСОБА_13 просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог.

Потерпілий ОСОБА_14 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання, у таке не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

З огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також доданих до неї доповнень, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як слідує з оскарженого вироку, такий судом ухвалений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому сторона захисту, не оспорюючи правомірності визначеного судом обсягу дослідження доказів, в апеляційній скарзі заперечує обставини, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема склад інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та правильність кваліфікації його дій.

За наведеного, предметом апеляційного перегляду є, у тому числі, правомірність застосування судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК України під час розгляду указаного кримінального провадження.

Так, положеннями ч. 2 ст. 24 КПК України гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Водночас, ч. 2 ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як слідує з матеріалів судового провадження, судом, на виконання вимог ч. 4 ст. 349 КПК України, було проведено допит обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнали повністю та підтвердили обставини вчиненого ними кримінального правопорушення, що підтверджується журналом судових засідань від 18 грудня 2024 року (а.с. 145-152, т. 3) та звукозаписом до нього. Зокрема, суд першої інстанції, встановивши, що показання обвинувачених повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за погодженням зі сторонами судового розгляду, з`ясувавши правильність розуміння ними змісту цих обставин та відсутність заперечень, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за необхідне встановлення спрощеного порядку дослідження доказів.

Згідно з журналом судового засідання від 18 грудня 2024 року та звукозаписом до нього, судом першої інстанції в повній мірі роз`яснено, зокрема, ОСОБА_7 правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України та останній зазначив, що вони йому зрозумілі (а.с. 148, т. 3).

Таке роз`яснення судом здійснювалось у присутності захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_15 , яка не заперечила проти порядку дослідження доказів, запропонованого прокурором (а.с. 148, т. 3).

За цих обставин, відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2024 року стороною захисту не може бути оскаржений з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема, і щодо наявності у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та правильності кваліфікації його дій.

Тому апеляційні доводи у цій частині перевірці апеляційним судом не підлягають.

Оцінюючи доводи апелянта про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону через невідповідність проголошеного тексту вироку його письмовому тексту, наявному в матеріалах справи, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 КПК України судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

При цьому текст вироку, проголошеного головуючим, має відповідати тексту, підписаному суддями того складу суду, який його ухвалив, та долученому до матеріалів кримінального провадження.

Проголошенням вироку після виходу з нарадчої кімнати, роз`ясненням його змісту суд реалізовує складову конституційного положення, що визначене як основна засада судочинства гласність судового процесу.

Гласність судового розгляду є важливою умовою неупередженого, об`єктивного, повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження й ухвалення справедливого судового рішення та поширюється на всі етапи судового провадження, у тому числі на дослідження доказів, а також оголошення судового рішення.

Згідно з ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

За приписами ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою, зокрема, зазначається: прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом, у тому числі про позбавлення державної нагороди України; рішення про цивільний позов; рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації; рішення про залік досудового тримання під вартою; строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження; порядок отримання копій вироку та інші відомості.

Так, зокрема, відповідно до технічного запису судового засідання під час проголошення резолютивної частини вироку головуючий, серед іншого, оголосила про визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначення йому покарання за ч. 2 ст. 296 КК України у виді 4 років позбавлення волі; на підставі ч. 1, 4 ст. 71 КК України ОСОБА_7 призначила йому остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі 4 роки 1 місяць.

Водночас, із тексту наявного в матеріалах справи вироку вбачається, що, окрім зазначеного вище, на підставі ч. 7 ст. 72 КК України ОСОБА_7 у строк покарання зараховано строк перебування під цілодобовим арештом з 28 квітня 2021 року по 13 травня 2023 року, із розрахунку 3 дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Тобто резолютивну частину письмового тексту вироку суд першої інстанції фактично доповнив абзацом щодо зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 у строк покарання строку перебування під цілодобовим домашнім арештом.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного тлумачення змісту указаної статті, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо таке ухвалене з порушенням норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

За приписами ст. 42 КПК України обвинувачений має, зокрема, такі права: одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення; ознайомлюватися з журналом судового засідання та технічним записом судового процесу, які йому зобов`язані надати уповноважені працівники суду, і подавати щодо них свої зауваження; оскаржувати в установленому цим Кодексом порядку судові рішення та ініціювати їх перегляд, знати про подані на них апеляційні та касаційні скарги, заяви про їх перегляд, подавати на них заперечення.

При цьому основоположним правом обвинуваченого є право на захист, яке являє собою сукупність процесуальних прав, завдяки яким останній отримує можливість захищатися від пред`явленого обвинувачення; забезпечення права на захист реалізується як особисто обвинуваченим, так і за допомогою захисника.

Крім цього, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

На переконання колегії суддів, доповнення судом першої інстанції резолютивної частини оскарженого вироку абзацом, який стосується зарахування строку перебування ОСОБА_7 під домашнім арештом, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки таке доповнення не стосується обсягу обвинувачення, не впливає на зміст ухваленого вироку та не викривляє його суті. Більше того, указане доповнення жодним чином не погіршує становища обвинуваченого, а навпаки, його покращує.

Окрім того, апеляційний суд бере до уваги правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №663/537/17, згідно з яким відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Тому, приймаючи рішення у цій справі, Велика Палата Верховного Суду керується текстом резолютивної частини оригіналу судового рішення, який є у матеріалах справи.

При цьому посилання захисника на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2024 року у справі №369/10037/22, є нерелевантним у спірних правовідносинах, оскільки у тій ситуації невідповідність між проголошеним текстом вироку та текстом вироку, наявним у матеріалах справи, стосувалася правової кваліфікації дій обвинуваченого, що істотно вплинуло на суть прийнятого рішення та призвело до порушення права обвинуваченого на захист.

На противагу наведеному, у цьому випадку указана невідповідність хоч і має місце, однак не призвела до порушення прав ОСОБА_7 та погіршення його становища.

За наведеного, доводи апелянта про істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону свого підтвердження не знайшли.

Водночас, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, домірним вчиненому. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає. При цьому будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції, захисником в апеляційній скарзі не наведено.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 вимог ч. 1, ч. 4 ст. 71 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 296 КК України, під час іспитового строку, а тому до його покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи про те, що строк перебування ОСОБА_7 під домашнім арештом не повною мірою був зарахований йому у строк відбування покарання.

Так, згідно з ч. 7 ст. 72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

У свою чергу, за частиною 1 указаної статті, менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид.

Згідно з матеріалами провадження, у межах кримінального провадження №0000133 від 17 березня 2021 року, ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який надалі ухвалами Франківського районного суду м. Львова неодноразово продовжувався, востаннє - до 13 травня 2023 року.

Указаний запобіжний захід, згідно з оскарженим вироком, був зарахований обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбуття покарання, із розрахунку 3 дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, як того вимагає ч. 7 ст. 72 КК України.

Водночас, перебування ОСОБА_7 у межах іншого кримінального провадження під домашнім арештом, який був обраний йому ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року у справі №462/2937/20, до указаного провадження відношення не має, а тому не може бути зарахований йому у строк відбування покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2025 року у цій справі (справа №465/3690/21).

Той факт, що до покарання за оскарженим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року також не впливає на можливість внесення будь-яких змін до попереднього вироку, оскільки у цій ситуації має місце призначення покарань за сукупністю вироків, при цьому вирок Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року набрав законної сили 29 червня 2021 року.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу, що доповнення ст. 72 КК України частиною сьомою такого змісту: «7. Домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі» було здійснене Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» від 23 серпня 2023 року, тобто після набрання законної сили вироком Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 .

За наведеного, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_7 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4