Провадження №11-кп/991/55/25
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12

прокурорів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду апеляційні скарги захисників ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , а також обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 на вирок Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0000064 від 02 березня 2016 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Славута Хмельницької області, громадянина України, освіта вища, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і проживає за адресою: АДРЕСА_2 , одружений, має двох дітей 2007 р.н. і 2010 р.н., тимчасово безробітний, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, освіта вища, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , одружений, має на утриманні малолітню дитину 2020 р.н., тимчасово безробітний, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Нова Романівка Новоград-Волинського району Житомирської області, громадянина України, освіта вища, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_6 , має двох дітей 2008 р.н. і 2016 р.н., є керуючим партнером Адвокатського об`єднання «Тарасюк і партнери», на посаді доцента і навчається в докторантурі Національного авіаційного університету, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України,

УСТАНОВИЛА:

Вироком Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року:

ОСОБА_16 визнано:

- винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з позбавленням права обіймати керівні посади у правоохоронних органах на строк три роки, з конфіскацією всього належного йому майна та із позбавленням його спеціального звання полковника податкової міліції;

- винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. Звільнено ОСОБА_7 від зазначеного покарання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

ІІ. ОСОБА_8 визнано:

- винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки, з конфіскацією всього належного йому майна та із позбавленням його спеціального звання майора податкової міліції;

- винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. Звільнено ОСОБА_8 від зазначеного покарання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

ІІІ. ОСОБА_9 визнано:

-винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з позбавленням права займатись адвокатською діяльністю на строк три роки, з конфіскацією всього належного йому майна;

-невинуватим у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 369-2 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад такого кримінального правопорушення.

ІV. На строк до набрання вироком законної сили:

- застосовано щодо ОСОБА_17 запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною йому залишати цілодобово житло за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та покладено на нього процесуальні обов`язки;

- застосований запобіжний захід щодо ОСОБА_8 у виді застави в сумі 413 400 грн, (застосований на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30.08.2016 у справі № 11-сс/796/2745/2016) змінено на запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною йому залишати цілодобово житло за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , та покладено на нього процесуальні обов`язки;

- застосований щодо ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною йому залишати цілодобово житло за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_5 , та покладено на нього процесуальні обов`язки.

Окрім того, вироком вирішені інші питання, передбачені вимогами ст. 374 КПК України (питання щодо зарахувати строку попереднього ув`язнення у строк покарання, повернення грошової застави, про речові докази та щодо майна, на яке накладено арешт).

Формулювання обвинувачення

Згідно вказаного вироку, ОСОБА_7 , обіймаючи із 23.01.2015 посаду начальника слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві, а з 20.04.2016 - посаду начальника слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, тобто будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, та ОСОБА_8 , обіймаючи з 02.02.2015 посаду слідчого другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, а з 29.04.2016 - посаду старшого слідчого другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, тобто будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, за пособництва ОСОБА_9 , який має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (є адвокатом), усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, умисно, за попередньою змовою між собою використали своє службове становище для одержання неправомірної вигоди в особливо великому розмірі за вчинення дій в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, за наведених нижче обставин.

18.03.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000055 внесені відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України. З 06.04.2015 досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось, згідно з даними ЄРДР, слідчим управлінням фінансових розслідувань ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві.

08.11.2015 у кримінальному провадженні № 0000055 визначено слідчого СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_8 .

16.12.2015 слідчий ОСОБА_8 провів обшук квартири АДРЕСА_7 , за місцем проживання ОСОБА_18 , під час якого було вилучено грошові кошти в сумі 974 000 (дев`ятсот сімдесят чотири тисячі) гривень та 109 000 (сто дев`ять тисяч) доларів США. На ці кошти в подальшому ухвалою суду був накладений арешт.

У середині лютого 2016 року у невстановленому місці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заздалегідь домовилися про спільне отримання неправомірної вигоди за вчинення дій в інтересах ОСОБА_19 , пізніше, але до початку скоєння злочину, до їхньої домовленості приєднався ОСОБА_9

ОСОБА_9 , провівши зустрічі з ОСОБА_19 20.02.2016 у м. Києві на вул. Вадима Гетьмана, 6 ; 11.03.2016 у м. Києві на вул. Борщагівській, 154-А ; 16.03.2016 у м. Києві на вул. Борщагівській, 154-А; 21.03.2016 у м. Києві на просп. Берестейському (раніше - Перемоги), 45; 30.03.2016 у м. Києві на вул. Вадима Гетьмана, 6, та 15.04.2016 у м. Києві на вул. Паркова Дорога, 16, діючи умисно та спільно із ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , передав ОСОБА_19 прохання співробітників СУ ФР ( ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ) надати їм неправомірну вигоду за вчинення ними дій у його інтересах під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000055.

19.04.2016 слідчий СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_8 під час допиту ОСОБА_19 як свідка у кримінальному провадженні № 0000055, у своєму службовому кабінеті, що за адресою: м. Київ вул. Щербаківського, 48-А, після закінчення слідчої дії, повідомив ОСОБА_19 , що умови повернення йому вилученого під час обшуків майна вже визначені, вказавши на співучасника злочину ОСОБА_9 та створивши необхідні умови для передачі й отримання неправомірної вигоди.

Наступного дня, 20.04.2016, начальник СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_7 , реалізуючи спільний умисел співучасників на одержання неправомірної вигоди в особливо великому розмірі, перебуваючи у своєму службовому кабінеті у приміщенні СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, 48-А, у присутності ОСОБА_8 зустрівся із ОСОБА_19 для обговорення питання передачі неправомірної вигоди, а також дій, які повинні бути вчинені службовими особами СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві в інтересах останнього під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000055, та інших обставин.

Зокрема, ОСОБА_7 роз`яснив ОСОБА_19 , що він та ОСОБА_8 , у випадку передання їм неправомірної вигоди, вчинять такі дії в його інтересах: досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000055 буде завершено складенням обвинувального акта про обвинувачення ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у вчиненні фіктивного підприємництва, тобто створенні суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності в складі організованої групи, та пособництві в умисному ухиленні від сплати податків, вчиненому службовими особами підприємства, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів у значних розмірах, тобто у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 212 КК України. При цьому у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та у формулюванні обвинувачення обвинувального акта буде зазначено, що таке пособництво здійснювалось службовим особам ТОВ «Проспектс Україна» та ТОВ «Кийбуд Альянс», які сплатили податки, а також відшкодували шкоду, завдану державі їх несвоєчасною сплатою. Тобто в цьому кримінальному провадженні заподіяна шкода буде відшкодована і, як наслідок, враховуючи те, що санкції статей, за якими буде пред`явлено обвинувачення, не передбачають додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд за результатами розгляду відповідних клопотань скасує арешт та поверне речові докази - вилучені в ході обшуків грошові кошти в сумі 974 000 гривень та 109 000 доларів США.

При цьому ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_19 , що сума грошових коштів, які мають бути передані йому, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 як неправомірна вигода за прийняття згаданих рішень на стадії досудового розслідування, не є остаточною і може становити від 35 000 до 40 000 доларів США.

23.05.2016 у приміщенні СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, 48-А, під час спілкування з ОСОБА_19 , ОСОБА_7 у присутності старшого слідчого СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_8 , повідомив ОСОБА_19 про необхідність прискорення процесу передачі неправомірної вигоди, зазначивши, що здійснити це потрібно до направлення матеріалів кримінального провадження № 0000055 до суду. На прохання ОСОБА_19 відтермінувати передання повної суми неправомірної вигоди або здійснити її частинами, оскільки він не має таких коштів, ОСОБА_7 відповів, що обговорювати розмір та спосіб надання неправомірної вигоди він не буде і що спочатку ОСОБА_19 повинен надати неправомірну вигоду, тільки потім він, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 вчинять всі обумовлені раніше дії.

03.06.2016 старший слідчий СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_8 , перебуваючи у дворі адміністративної будівлі ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, що за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, 48-А, ще раз повідомив ОСОБА_19 , що згідно із вказівками ОСОБА_7 , передачу неправомірної вигоди він повинен здійснити до направлення обвинувального акта в суд. Інформацію про спосіб передачі неправомірної вигоди ОСОБА_19 отримає від іншого співучасника - ОСОБА_9

09.06.2016 приблизно о 12 год 00 хв ОСОБА_8 , перебуваючи поблизу приміщення ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, що за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, 48-А, ще раз повідомив ОСОБА_19 , що інформацію, яка стосується часу, місця та способу передачі неправомірної вигоди, йому повідомить ОСОБА_9

21.06.2016 з 14 год 30 хв до 15 год 00 хв ОСОБА_8 , перебуваючи у власному службовому кабінеті, у приміщенні СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, 48-А, за участі ОСОБА_9 , вручив ОСОБА_19 повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 212 КК України, тобто у вчиненні злочинів, передбачених статтями КК України, санкції яких не передбачають обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна.

У той же день, 21.06.2016, приблизно о 18 год 55 хв адвокат ОСОБА_9 , діючи умисно, за попередньою змовою із ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , виконуючи відведену йому роль пособника, перебуваючи у своєму офісі за адресою: АДРЕСА_10 , повідомив ОСОБА_19 спосіб передання неправомірної вигоди, а саме: шляхом укладення договору про надання адвокатських послуг, у вигляді гонорару.

23.06.2016 ОСОБА_8 , перебуваючи поблизу будівлі СУ ФР ДПІ Шевченківського району ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, 48-А, повідомив ОСОБА_19 , що він повинен зв`язатись із адвокатом ОСОБА_9 та передати йому неправомірну вигоду, зазначивши при цьому, що він та ОСОБА_7 спілкуються з ОСОБА_9 , діють узгоджено.

05.07.2016 ОСОБА_8 , перебуваючи у дворі СУ ФР ДПІ Шевченківського району ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, 48-А, повторно вказав ОСОБА_19 , що неправомірну вигоду в сумі 36 000 доларів США слід передати через адвоката ОСОБА_9 до початку судового розгляду кримінального провадження № 0000055.

08.07.2016 в період часу з 13 год 25 хв по 13 год 30 хв ОСОБА_9 , виконуючи відведену йому роль пособника, перебуваючи у своєму адвокатському офісі за адресою: м. Київ, просп. Академіка Палладіна, 18/30, офіс 336, отримав обумовлену раніше частину неправомірної вигоди в розмірі 10 000 доларів США від ОСОБА_19 , після чого запевнив останнього, що він діє відповідно до раніше досягнутих домовленостей із службовими особами СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Взамін отриманої від ОСОБА_19 частини неправомірної вигоди в розмірі 10 000 доларів США ОСОБА_9 вручив останньому підписаний договір про надання адвокатських послуг, в якому особисто письмово зазначив про факт отримання попередньої оплати в розмірі 250 000 гривень.

У подальшому, 11.07.2016 приблизно о 20 год 00 хв, з метою забезпечення конспірації, вжиття заходів безпеки щодо уникнення усіма учасниками злочинної групи кримінальної відповідальності, побоюючись бути викритим у своїй протиправній діяльності, ОСОБА_9 зайшов до приміщення готелю «Турист», що за адресою: м. Київ, вул. Окіпної, 2. У пункті обміну валют, що розташований у фойє вказаного готелю та використовується ТОВ «Абсолют Фінанс» для здійснення господарської діяльності з обміну валюти, попередньо домовившись із касиром цього пункту обміну за грошову винагороду в сумі 50 доларів США, здійснив обмін отриманих від ОСОБА_19 як частину неправомірної вигоди грошових коштів у сумі 10 000 доларів США за принципом: грошові кошти купюрами номіналом 100 доларів США в сумі 10 000 доларів США на інші грошові кошти купюрами номіналом 100 доларів США в сумі 10 000 доларів США.

Дізнавшись про проведений співробітниками Національного антикорупційного бюро України обшук у пункті обміну валюти за місцем проведеної ним валютної операції, побоюючись бути викритим у своїй злочинній діяльності, починаючи з 22.07.2016, узгодивши свої дії з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_19 з використанням телефонного додатка для обміну повідомленнями «Viber» про необхідність термінового повернення грошових коштів.

26.07.2016 ОСОБА_9 повернув грошові кошти в сумі 10 000 доларів США ОСОБА_19 . У той же час ОСОБА_9 надав ОСОБА_19 рахунок-фактуру від 22.07.2016 № АД-000001, відповідно до якої останній повинен заплатити ОСОБА_9 12 500 гривень за надання адвокатських послуг, а саме: ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, консультацію щодо кримінального провадження та участь у судовому засіданні.

ОСОБА_9 , діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з метою одержання неправомірної вигоди останніми в особливо великому розмірі попрохав ОСОБА_19 передати неправомірну вигоду в розмірі 36 000 доларів США, що за курсом НБУ на 05.07.2016 становить 893 369,63 грн (893 369,63/689 = 1 296 НМДГ) та в 500 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, та одержав частину такої неправомірної вигоди в розмірі 10 000 доларів США, що за курсом НБУ на 08.07.2016 становить 248 147,98 грн (248 147,98/689 = 360 НМДГ).

Окрім того, ОСОБА_7 за пособництва ОСОБА_8 , з метою особистого збагачення за рахунок отримання неправомірної вигоди, умисно, за попередньою змовою між собою, одночасно із вказаним вище діянням, вчинили обіцянку здійснити вплив на прийняття рішення працівниками органів прокуратури та суддею за неправомірну вигоду, за таких обставин.

Так, 20.04.2016 під час зустрічі ОСОБА_7 із ОСОБА_19 у присутності ОСОБА_8 у службовому кабінеті у приміщенні СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського, 48-А, ОСОБА_7 , пообіцяв ОСОБА_19 , що, крім вчинюваних дій у його інтересах під час досудового розслідування, здійснить вплив на прийняття рішень службовими особами прокуратури та суду, а саме, (1) на прийняття рішень прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000055, з метою прийняття ним необхідних рішень щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_19 та інших осіб за раніше обумовленими статтями КК України, підписання та затвердження обвинувального акта, а також його скерування у Святошинський районний суд м. Києва, (2) на суддю Святошинського районного суду м. Києва, що буде здійснювати розгляд кримінального провадження № 0000055, з тією метою, щоб останній під час постановлення вироку у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_19 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 212 КК України, прийняв рішення про скасування арешту та повернення вилучених грошових коштів.

Стосовно суми грошових коштів, які мають бути передані йому і ОСОБА_8 як неправомірна вигода за прийняття ними рішень на стадії досудового розслідування та за вплив на прийняття рішень службовими особами прокуратури й суду, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_19 , що така сума не є остаточною і може становити від 35 000 до 40 000 доларів США, і може залежати від того, на яких саме службових осіб необхідно буде здійснювати вплив.

ОСОБА_8 , виконуючи роль пособника у вчиненні обіцянки здійснити вплив на прийняття рішення вказаними особами, сприяв вчиненню злочину шляхом запевнення ОСОБА_19 в тому, що буде здійснено вплив на працівників органів прокуратури та суддю, який розглядатиме кримінальне провадження по суті, для прийняття рішення про скасування арешту та повернення речових доказів - грошових коштів, та деталізував у розмові з ОСОБА_19 суму неправомірної вигоди, за яку буде здійснено такий вплив.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 вказаними діями вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 368 КК України, а саме: прохання надати неправомірну вигоду в особливо великому розмірі та одержання неправомірної вигоди у великому розмірі для себе та третьої особи за вчинення службовою особою, яка займає відповідальне становище, в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Також обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 369-2 КК України, а саме: вчинення обіцянки здійснити вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, за надання неправомірної вигоди для себе та третіх осіб, за попередньою змовою групою осіб.

Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.368 КК України, а саме: прохання надати неправомірну вигоду в особливо великому розмірі та одержання неправомірної вигоди у великому розмірі для себе та третьої особи за вчинення службовою особою, яка займає відповідальне становище, в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Також обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України, а саме: пособництво на вчинення обіцянки здійснити вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, за надання неправомірної вигоди для себе та третіх осіб, за попередньою змовою групою осіб.

Обвинувачений ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України, а саме: пособництво у проханні надати неправомірну вигоду в особливо великому розмірі та в одержанні неправомірної вигоди у великому розмірі для себе та третьої особи за вчинення службовими особами в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Доводи апеляційних скарг

Не погодившись з указаним вироком, обвинувачений ОСОБА_9 , захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 звернулись до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду з апеляційними скаргами.

21.01.2025 та 28.01.2025 від захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_12 надійшли доповнення до їх апеляційних скарг.

У своїх апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочинів передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України, за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення;

- захисник ОСОБА_10 просить скасувати обвинувальний вирок від 27 листопада 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_9 в частині визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України, і ухвалити новий вирок в цій частині, яким виправдати ОСОБА_9 у зв`язку з встановленням відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України;

- захисник ОСОБА_11 просить скасувати вирок Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України, за відсутністю в його діянні складів кримінальних правопорушень;

- захисник ОСОБА_12 просить скасувати вирок Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України, за відсутністю в його діянні складів кримінальних правопорушень.

Апеляційні скарги обґрунтовуються тим, що вирок Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року ухвалено з порушенням вимог статті 370 КПК України, у зв`язку з чим він є незаконним та необґрунтованим. Судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність (п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України), істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону (п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України), а також допущено невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження (п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України), з огляду на таке.

В ухваленому вироку суд, обґрунтовуючи підстави винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , зазначив показання свідків, які фактично спростовують установлені судом обставини та свідчать про відсутність у їх діях складу кримінального правопорушення. Зокрема, показання свідків обвинувачення ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та свідків сторони захисту ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , не підтверджують пред`явленого обвинувачення, натомість указують на невинуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; наявність порушень кримінального процесуального закону, про що свідчили свідки ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , а також на провокативний характер дій свідка ОСОБА_19 , про що зазначив свідок ОСОБА_30 . Попри наявність таких свідчень, суд першої інстанції не надав їм належної оцінки та необґрунтовано віддав перевагу окремим доказам сторони обвинувачення, що свідчить про порушення принципів безпосередності та всебічності дослідження доказів, закріплених у статтях 22 та 94 КПК України.

Оскаржуваний вирок було ухвалено судом у незаконному складі, що свідчить про порушення встановленого процесуальним законом порядку формування колегії суддів для розгляду кримінального провадження № 0000064 від 02.03.2016 року. Склад колегії Вищого антикорупційного суду у цій справі, до якої входили головуючий (суддя-доповідач) ОСОБА_31 , судді ОСОБА_32 і ОСОБА_33 , було визначено з відхиленням від вимог, установлених законом, зокрема щодо включення до складу колегії суддів ОСОБА_32 і ОСОБА_34 . Таке порушення процедури формування судового складу є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до положень ст. 412 КПК України.

У межах кримінального провадження № 0000064 від 02.03.2016 строк досудового розслідування сплив 27.01.2017 року, однак суд не погодився з правовою позицією сторони захисту щодо порушення встановлених процесуальних строків як під час прийняття прокурором рішень про їх продовження, так і при направленні обвинувального акта до суду. Постанова заступника Генерального прокурора ОСОБА_35 від 25.01.2017 року про продовження строку досудового розслідування до дев`яти місяців є незаконною та не створила юридично значущих наслідків у вигляді фактичного продовження строку розслідування до 27.01.2017 року. Незважаючи на це, суд першої інстанції відхилив аргументи сторони захисту про те, що обвинувальний акт було направлено до суду поза межами процесуальних строків. При цьому суд помилково вважав, що перебування прокурора у відпустці та покладання його повноважень на іншу особу не перешкоджали ухваленню відповідних процесуальних рішень. Такий висновок суду є немотивованим, суперечить матеріалам кримінального провадження та не узгоджується з наданими стороною обвинувачення процесуальними документами і доказами, поданими стороною захисту. Унаслідок цього судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, передбаченим статтею 370 КПК України.

У ході досудового розслідування стороною обвинувачення не було забезпечено належного розкриття стороні захисту ухвал слідчих суддів Апеляційного суду Черкаської області, якими надавалися дозволи на проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД). Зазначені ухвали, на які суд першої інстанції послався у вироку, були відкриті стороні захисту лише під час судового розгляду кримінального провадження - 29 листопада 2021 року, що свідчить про порушення принципу змагальності та права на захист. Незважаючи на доводи сторони захисту про те, що під час досудового слідства стороною обвинувачення не було вжито своєчасних заходів щодо розсекречення цих матеріалів, суд не надав належної оцінки таким обставинам.

У межах досудового розслідування стороні захисту не було відкрито в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, доручення детектива оперативному підрозділу щодо проведення НСРД, зокрема аудіо- та відеоконтролю особи. Нерозкриття зазначених документів істотно обмежило можливість сторони захисту здійснювати повноцінну перевірку законності отримання відповідних доказів і ставить під сумнів їх допустимість у судовому провадженні.

Стороною обвинувачення було порушено встановлену законом процедуру визначення прокурора, який здійснював повноваження у кримінальному провадженні, що ставить під сумнів законність процесуальних дій, вчинених під його керівництвом.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, без належного обґрунтування відхилив клопотання сторони захисту про допит окремих осіб як свідків. Такі дії свідчать про недотримання принципу змагальності сторін і порушення права обвинувачених на захист, гарантованого статтею 20 КПК України.

Крім того, суд першої інстанції залишив без розгляду клопотання сторони захисту про визнання певних доказів недопустимими. Ігнорування зазначеного клопотання свідчить про неповне з`ясування обставин справи та порушення процесуальної рівності сторін, що вплинуло на об`єктивність судового розгляду.

Також стороною обвинувачення було винесено постанову про проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину - з порушенням вимог закону. Така процесуальна дія без належного правового обґрунтування суперечить принципам допустимості доказів і може свідчити про отримання відомостей із порушенням гарантій, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

Затримання ОСОБА_7 було здійснено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки на момент його фактичного затримання він не мав процесуального статусу підозрюваного. Йому не було повідомлено про підозру у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, його не застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення, а також відсутні були будь-які об`єктивні ознаки, які б свідчили про його причетність до вчинення кримінально караного діяння. Під час судового розгляду не було здобуто належних і допустимих доказів, які б підтверджували обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Щодо ОСОБА_9 , то в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 статті 368 КК України. Висновки суду першої інстанції про наявність у його діях ознак злочину не відповідають фактичним обставинам справи, що свідчить про помилкову кримінально-правову кваліфікацію та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Аналогічно, у діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України. Висновки суду щодо його винуватості не узгоджуються з фактичними даними, встановленими під час судового розгляду, що вказує на істотну невідповідність судового рішення обставинам кримінального провадження.

Зазначають захисники й про інші порушення, які, на їх переконання, свідчать про необхідність скасування оскаржуваного вироку.

Щодо апеляційного розгляду

Ухвалою суду від 03 січня 2025 року за поданими апеляційними скаргами відкрито апеляційне провадження та встановлено строк для подання заперечень на них. Наступною ухвалою від 13 січня 2025 року завершено підготовчі дії та призначено апеляційний розгляд справи за вказаними апеляційними скаргами, про що належним чином повідомлено учасників судового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили задовольнити їх в повному обсязі, пояснення прокурора ОСОБА_13 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити вирок Вищого антикорупційного суду 27 листопада 2024 року без змін, перевіривши доводи апеляційних скарг, частково дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання. За змістом положень ст. 92 КПК України, обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише у випадку, якщо винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

У той же час суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого.

Розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та здійснивши оцінку кожного доказу з позицій належності, допустимості й достовірності, а також перевіривши сукупність доказів на предмет їх достатності та взаємозв`язку для ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України; ОСОБА_8 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 369-2 КК України; ОСОБА_9 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України. Водночас суд визнав ОСОБА_9 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 369-2 КК України, та виправдав його у зв`язку з недоведеністю наявності у його діянні складу зазначеного кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що наявні в матеріалах провадження докази у своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість: ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України. Висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними і дослідженими в судовому засіданні доказами. Апеляційні скарги сторони захисту не містять переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність і вмотивованість наведеного висновку суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг. Вимоги щодо апеляційного перегляду, встановлені в частинах 1, 2 ст. 404 КПК України, дають підстави для висновку, що такий перегляд здійснюється в межах поданої апеляційної скарги, зокрема, тих вимог, які перед судом порушує учасник кримінального провадження.

З метою надання повної та всебічної оцінки викладеним у поданих апеляційних скаргах обставинам колегією суддів було частково задоволено клопотання сторони захисту та безпосередньо досліджено:

1)протокол НСРД - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (в частині причин обміну коштів), згідно якого 11.07.2016 о 18:46 у телефонній розмові із ОСОБА_26 (абонентський номер НОМЕР_1 ) ОСОБА_9 підтверджує, що сьогодні під`їде до них і що за обмін він розраховував заплатити 50 (доларів США), а не 100, як запропонувала ОСОБА_26 , адже ці кошти він платить за свій рахунок, оскільки «другіє ігрокі посилают мєня на нецензурне слово с етім дєлом. Ето я ужє думаю для бєзопасності». ОСОБА_26 після цього відповідає згодою на 50 (том 28 а.с. 29-31);

2)журнал судового засідання від 07.07.2023, з якого вбачається, що, після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями було здійснено заміну головуючого судді: суддю ОСОБА_36 замінено на суддю ОСОБА_37 . У зв`язку із заміною судді, колегією суддів було постановлено ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) відповідно до вимог статті 319 КПК України. На підставі зазначеної ухвали, прийнято рішення розпочати судовий розгляд кримінального провадження № 0000064 від 02.03.2016 спочатку (том 28 а.с. 121-124);

3)розпорядження № 109ав від 09.06.2023, згідно якого у зв`язку з відрядженням судді ОСОБА_36 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та у відповідності до пунктів 2.3.49 та 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду (затверджене рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 (з подальшими змінами)), підпунктом 16.1 пункту 16 та пунктом 10 Розділу II Засад використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду (затверджені рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 16.09.2019 № 4 (з відповідними змінами)), рішення зборів суддів Вищого антикорупційного суду 08.06.2023 № 1 керівник апарату Вищого антикорупційного суду ОСОБА_38 провів повторний автоматизований розподіл судової справи за № 761//15604/17 (провадження № 1-кп/991/153/19) (том 28, а.с. 105);

4)службову записку від 09.06.2023, якою заступник начальника управління - начальник відділу забезпечення функціонування автоматизованої системи та електронного суду управління документообігу та організаційного забезпечення Вищого антикорупційного суду ОСОБА_39 просила терміново повідомити перелік слідчих суддів, які брали участь в розгляді матеріалів кримінального провадження № 0000064 від 02.03.2016 під час розгляду клопотань про проведення НСРД на стадії досудового розслідування (том 28, а.с. 106);

5)заяву про самовідвід, якою суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_40 заявив самовідвід у кримінальному провадженні № 0000064 від 02 березня 2016 року (том 28, а.с. 110-113);

6)лист № 761/15604/17/19230/2023, яким головуючий суддя ОСОБА_31 з метою належного здійснення розгляду заяви про самовідвід судді ОСОБА_32 просила керівника апарату Вищого антикорупційного суду ОСОБА_41 надати детальну інформацію, на яких нормативних підставах та в якому порядку 09.06.2023 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 761/15604/17, зокрема щодо підстав зміни головуючого судді без визначення нового складу суду за результатами такого розподілу (том 28, а.с. 114);

7)лист керівника апарату Вищого антикорупційного суду ОСОБА_41 , у якому викладено правові підстави для повторного автоматизованого розподілу судової справи № 761//15604/17 (провадження № 1-кп/991/153/19) (том 28, а.с. 115-116);

8)лист від 19.12.2024 р. № 07-828-24, яким ОСОБА_9 просить долучити до матеріалів провадження рапорт заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_35 про надання відпустки (том 38, а.с. 165);

9)рапорт Заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_35 про надання йому відпустки з 24 по 28 січня 2017 року (том 38, а.с. 166).

При цьому колегією суддів взято до уваги усталену позицію Верховного Суду, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що якщо висновки суду апеляційної інстанції є відмінними від висновків суду першої інстанції, стосуються сутнісних ознак доказів -достовірності, належності, допустимості, достатності, то суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити такі докази з дотриманням вимог статті 23 КПК України. Відтак, суд апеляційної інстанції не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 264/8032/15-к, 13 червня 2018 року у справі №753/15603/14, 27 червня 2019 року у справі № 235/6552/15-к, 12 вересня 2019 року у справі № 714/476/18, 16 січня 2020 року у справі № 301/2285/16-к, 12 серпня 2020 року у справі № 520/14112/14-к, 30 вересня 2020 року у справі № 517/639/17, 03 грудня 2020 року у справі № 489/6110/17).

Проте, розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони захисту з показаннями свідків та письмовими доказами по справі не є підставою для повторного дослідження цих доказів ( Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 127/14811/17).

У поданих апеляційних скаргах стверджується, що суд першої інстанції на власний розсуд визначив, які аргументи є вирішальними, а які другорядними, що призвело до вибіркового, неповного і необ`єктивного дослідження доказів у цій справі. На їхню думку, суд умисно ухилився від надання відповідей на всі заявлені стороною захисту аргументи, які були ключовими та вирішальними для здійснення справедливого судового розгляду, оскільки неупереджене дослідження таких аргументів спростовує узгоджену позицію сторони обвинувачення та суду щодо винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Оцінюючи відповідні доводи захисту слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях вже неодноразово наголошував на необхідності відображення у рішеннях національного суду достатніх мотивів, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін. Указане зобов`язує суд обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами. Однак, обсяг обов`язку мотивування може змінюватися залежно від характеру рішення і має аналізуватись у світлі обставин конкретної справи.

Зокрема, у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) ЄСПЛ зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ від 1 липня 2003 року, заява № 37801/97, п. 36).

Водночас, незважаючи на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від його характеру (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Слід також зауважити, що принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, дозволяє судам вищих інстанцій, відхиляючи апеляцію, просто підтримати мотиви наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, заява № 49684/99, п. 30).

Отже, суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене у справі питання, однак з рішення має бути чітко зрозуміло, що судом взято до уваги основні доводи сторін та на них надано обґрунтовану відповідь. Ступінь необхідності детально мотивувати аргументи сторін кримінального провадження визначається судом з урахуванням обставин справи. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень. Розгляд кримінального провадження здійснювався з дотриманням положень кримінального процесуального закону, з наданням сторонам кримінального провадження необхідних умов для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

Судом першої інстанції повно й усебічно розглянуто обставини цього кримінального провадження, належним чином перевірено доводи сторін та надано на них вичерпну відповідь. У оскаржуваному вироку не відображено лише ті доводи, які не потребували детального аналізу та не мали будь-якого вирішального значення для розгляду справи. У поданих апеляційних скаргах не зазначено, які доводи захисту не були взяті до уваги судом, однак могли істотно вплинути на прийняте рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає обставин, які б свідчили про упереджене ставлення суду першої інстанції до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а доводи захисту в цій частині вважає безпідставними та надуманими.

Окремі доводи апеляційних скарг

І. Щодо доводів апеляційних скарг про незаконний складу суду

Безпідставними є твердження сторони захисту стосовно ухвалення вироку Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0000064 від 02 березня 2016 року незаконним складом суду та про порушення процедури формування судового складу.

Положеннями ч. 1 ст. 319 КПК України визначено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів. У разі якщо суддя позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому ч. 3 ст. 35 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 35 КПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII) унормовано, що визначення судді (запасного судді, слідчого судді), а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретного провадження здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, клопотання, заяви чи іншого процесуального документа за принципом випадковості та в хронологічному порядку з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, заборони брати участь у перевірці вироків та ухвал для судді, який брав участь в ухваленні вироку або ухвали, про перевірку яких порушується питання (крім перегляду за нововиявленими обставинами), перебування суддів у відпустці, відсутності у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відрядженням, а також інших передбачених законом випадків, через які суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ. Після визначення судді (запасного судді, слідчого судді) або судді-доповідача для конкретного судового провадження не допускається внесення змін до реєстраційних даних щодо цього провадження, а також видалення цих даних з Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, крім випадків, установлених законом.

Частиною 12 ст. 35 КПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII) визначено, що особливості розподілу кримінальних проваджень та інших передбачених законом процесуальних документів, що подаються до суду, встановлюються Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Підпунктом 2.3.49. п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду (в редакції чинній на дату повторного автоматизованого розподілу судової справи № 761/15604/17) (далі - Положення) передбачено, що повторний автоматизований розподіл судових справ між суддями застосовується у випадках визначених законом, а також з метою заміни одного, декількох суддів, всього складу суду, збільшення складу суду в порядку, визначеному підпунктами 2.3.4, 2.3.23 цього Положення.

Підпунктом 2.3.4. Положення передбачено, що автоматизований розподіл судових справ здійснюється в автоматизованій системі за такими правилами: із загального списку суддів визначаються судді, які мають повноваження щодо розгляду судової справи на момент автоматизованого розподілу; для суддів, які мають повноваження щодо розгляду судової справи на момент автоматизованого розподілу, здійснюється розрахунок коефіцієнтів навантаження; із числа суддів, які мають повноваження щодо розгляду судової справи на момент автоматизованого розподілу з урахуванням визначених автоматизованою системою коефіцієнтів навантаження здійснюється визначення судді для розгляду конкретної судової справи за принципом випадковості.

Якщо судова справа підлягає розгляду (перегляду) колегією суддів, при автоматизованому розподілі судових справ автоматизованою системою в місцевому суді визначається головуючий суддя, а в судах апеляційної та касаційної інстанцій - суддя-доповідач із числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності). Після визначення судді-доповідача (головуючого судді) автоматизованою системою визначається склад колегії суддів із числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності) та з урахуванням складу судових палат (за їх наявності). Якщо збори суддів визначили склади постійно-діючих колегій, то автоматизована система визначає склад колегії з числа суддів основного складу. У разі неможливості визначити необхідну кількість суддів з числа суддів основного складу, автоматизована система визначає суддів, яких не вистачає, з числа резервних суддів даної колегії. У разі неможливості визначити склад колегії з числа суддів основного складу та резервних суддів, автоматизована система визначає суддів, яких не вистачає, з числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності) та з урахуванням складу судових палат (за їх наявності). Результатом автоматичного визначення складу колегії суддів є протокол автоматичного визначення складу колегії суддів (додаток 2), що автоматично створюється автоматизованою системою (пп. 2.3.23. п. 2.3. Положення).

Водночас пп. 2.3.50. п. 2.3. Положення визначено, що винятково у разі, коли суддя (судді) у передбачених законом випадках не може (не можуть) продовжувати розгляд справи, невирішені судові справи передаються для повторного автоматизованого розподілу за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду (особи, яка виконує його обов`язки), що додається до матеріалів справи.

Результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи є протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідного суду (додаток 13), що автоматично створюється автоматизованою системою (пп. 2.3.53. п. 2.3. Положення).

На дату повторного автоматизованого розподілу судової справи № 761/15604/17 у Вищому антикорупційному суді застосовувалися Засади використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду (затверджені рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03.09.2019 № 4 (зі змінами)).

Розділом ІІ Засад передбачені особливості автоматизованого розподілу судових справ.

Судові справи розподіляються між суддями, які мають повноваження щодо розгляду судової справи на момент автоматизованого розподілу, з урахуванням: складу судових палат (за їх наявності), складу постійних колегій, спеціалізації суддів, запровадженої зборами суддів, визначених автоматизованою системою коефіцієнтів навантаження кожного судді, недопустимості повторної участі судді у розгляді судової справи; перебування судді у відпустці, у відрядженні, у нарадчій кімнаті; відсутності судді у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а також з урахуванням інших передбачених законом обставин, через які суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ (п. 2 розділу ІІ Засад).

Склад колегії суддів по розгляду судової справи формується в автоматичному режимі автоматизованою системою одразу після визначення судді-доповідача згідно з налаштуванням складів постійних колегій, затверджених рішенням зборів суддів. У складі Вищого антикорупційного суду у першій інстанції можуть утворюватися судові палати для розгляду окремих категорій справ з метою раціонального використання суддями робочого часу та належної підготовки до розгляду судових справ (п. 8 розділу ІІ Засад).

У разі якщо після визначення автоматизованою системою судді-доповідача неможливо визначити склад колегії автоматизованою системою в автоматичному режимі згідно з налаштуваннями складу колегій, затверджених зборами суддів, склад колегії визначається з переліку суддів, що входять до складу резервних суддів постійної колегії судді-доповідача. Резервні судді визначаються зборами суддів відповідного суду для кожної постійної колегії. У випадку відсутності резервних суддів, АСДС визначається склад колегії суддів з числа суддів, що входять до складу судової палати (за наявності) або до складу інших постійних колегій (п. 9 розділу ІІ Засад).

Разом із тим, підпункт 16.1 п. 16 розділу ІІ Засад передбачав, що повторний автоматизований розподіл судової справи проводиться, зокрема, на підставі вмотивованого розпорядження керівника апарату у випадку, коли суддя (під час вирішення питання про відвід, самовідвід), слідчий суддя або суддя-доповідач у зв?язку із тимчасовою непрацездатністю, відпусткою, відрядженням, чи з інших причин не може продовжувати розгляд судової справи або ухвалити процесуальні рішення після винесення рішення по суті (ухвала про виправлення описок та помилок, роз`яснення судового рішення та інші) у строки, встановлені процесуальним законом, а у разі якщо такі не встановлені - у розумні строки.

Результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи є протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, що автоматично створюється автоматизованою системою та долучається до матеріалів справи (п. 17 розділу ІІ Засад).

Унаслідок повторного автоматизованого розподілу в кожному з вищезазначених випадків визначається інший суддя (під час вирішення питання про відвід, самовідвід), слідчий суддя, суддя-доповідач або весь склад суду у випадках, визначених окремим рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду (п. 18 розділу ІІ Засад).

Судом встановлено, що відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2019 для розгляду кримінального провадження первісно було визначено колегію суддів Вищого антикорупційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_36 , суддів - ОСОБА_32 , ОСОБА_34 .

Будь-яких порушень під час здійснення автоматизованого розподілу справи 05.11.2019 не було допущено.

Рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 08.06.2023 № 1, у зв`язку з довгостроковим відрядженням судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_36 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, з метою забезпечення рівномірного розподілу навантаження та можливості призначення й розгляду судових справ, визначено порядок здійснення повторного автоматизованого розподілу судових справ, що перебувають на розгляді в колегіях суддів, до складу яких входить суддя ОСОБА_42 . Так, судові справи, в яких суддя ОСОБА_43 є головуючим (суддею-доповідачем), підлягають повторному автоматизованому розподілу в порядку, встановленому рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 16.12.2021 № 1 «Про утворення судових палат та визначення особливостей автоматизованого розподілу судових справ» (зі змінами).

09.06.2023 на виконання розпорядження керівника апарату Вищого антикорупційного суду від 09.06.2023 № 109 ав, у зв`язку із відрядженням судді ОСОБА_36 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за наслідками якого головуючим суддею у справі визначено ОСОБА_31 , вилучений (замінений) суддя - ОСОБА_43 (підстава проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи - перебування у відрядженні), а склад членів колегії суддів залишився без змін: ОСОБА_40 , ОСОБА_44 .

Згідно зі змістом вказаного розпорядження, повторний автоматизований розподіл справи № 761/15604/17 призначено на підставі п. 2.3.49. та 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 (зі змінами), пп. 16.1 п. 16 та п. 10 Розділу ІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду, затверджених рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03.09.2019 № 4 (зі змінами).

Проаналізувавши вказане вище рішення зборів суддів від 08.06.2023 № 1, враховуючи п. 18 розділу ІІ Засад, згідно з якими внаслідок повторного автоматизованого розподілу визначається (1) інший суддя (під час вирішення питання про відвід, самовідвід), (2) слідчий суддя, (3) суддя-доповідач або (4) весь склад суду у випадках, визначених окремим рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду, колегія Вищого антикорупційного суду дійшла висновку, з яким погоджується і колегія Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, що рішенням зборів суддів від 08.06.2023 не передбачено конкретний вид повторного автоматизованого розподілу судових справ, в яких суддя ОСОБА_43 є головуючим (суддею-доповідачем).

За таких обставин суд вважає, що застосуванню підлягають положення ч. 1 ст. 319 КПК України, які передбачають, що замінюється лише той суддя, який позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні. Така заміна відбувається, як визначено рішенням зборів суддів від 08.06.2023 № 1, в порядку, встановленому рішенням зборів суддів від 16.12.2021 № 1 (зі змінами) (ухвала Вищого антикорупційного суду від 07 липня 2023 року (справа № 761/15604/17) про залишення без задоволення заяви судді ОСОБА_32 ).

Рішенням зборів суддів від 16.12.2021 № 1 (зі змінами) утворено три судові палати для розгляду окремих категорій справ у першій інстанції Вищого антикорупційного суду:

- Перша судова палата з розгляду кримінальних проваджень щодо кримінальних правопорушень, передбачених статтями 206-2, 262, 308, 312, 313, 320, 354, 357, 364-1, 365-2, 368-3, 368-4, 410 КК України у складі суддів: ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 ;

- Друга судова палата з розгляду кримінальних проваджень щодо кримінальних правопорушень, передбачених статтями 191, 209, 210, 211, 364, 366-2, 366-3, 368, 368-5, 369, 369-2 КК України у складі суддів: ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_31 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 ;

- Третя судова палата з розгляду окремих категорій справ, а саме здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду (спеціалізація «слідчий суддя») у складі суддів: ОСОБА_62 , ОСОБА_36 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 .

При цьому визначено, що створення палат у першій інстанції Вищого антикорупційного суду не є підставою для припинення здійснення розгляду суддями кримінальних проваджень, автоматизований розподіл яких був проведений до моменту створення палат (п. 3 рішення).

У разі неможливості визначення судді-доповідача з числа суддів Другої судової палати або у разі неможливості визначити склад колегії з числа суддів Другої судової палати для розгляду судової справи з підстав, визначених ст. 76 КПК України (недопустимість повторної участі судді у кримінальному провадженні), автоматизований розподіл такої судової справи здійснюється на суддів Першої судової палати шляхом встановлення відповідної спеціалізації (п. 4).

У разі неможливості заміни судді (суддів) у складі колегії, у тому числі й судді-доповідача з підстав відсутності в Другій судовій палаті повноважних суддів (з метою недопустимості повторної участі судді у кримінальному провадженні або неможливості сформувати колегію суддів, до якої входить суддя з п`ятирічним стажем на посаді судді) така судова справа передається для автоматизованого розподілу до Першої судової палати в порядку, передбаченому п. 4 цього рішення, і подальший повторний розподіл такої справи здійснюється між суддями Першої судової палати (п. 5).

Колегія Вищого антикорупційного суду дійшла висновку, з яким погоджується і колегія Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, що під час здійснення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 761/15604/17 на підставі ч. 1 ст. 319 КПК України мав бути замінений лише головуючий суддя ОСОБА_43 на суддю із числа суддів Другої судової палати, оскільки розгляд кримінального провадження за ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України віднесений до спеціалізації цієї палати. Підстави для заміни усього складу суду при повторному автоматичному розподілі 09.06.2023 були відсутні. Під час повторного автоматизованого розподілу судової справи № 761/15604/17 в частині залишення в колегії суддів ОСОБА_32 , ОСОБА_33 не допущено порушень норм КПК України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, Засад використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду та такий розподіл здійснено у порядку, визначеному рішеннями зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 16.12.2021 № 1 (зі змінами) та від 08.06.2023 № 1 (ухвала Вищого антикорупційного суду від 07 липня 2023 року (справа № 761/15604/17) про залишення без задоволення заяви судді ОСОБА_32 ).

Окремо колегія суддів зазначає, що:

-положення про автоматизовану систему документообігу суду (погоджене наказом Державної судової адміністрації України від 29 листопада 2024 року № 529 та затверджене рішенням Ради суддів України від 11 листопада 2024 року № 39) має вищу юридичну силу порівняно із Засадами використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду (затвердженими рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03.09.2019 № 4 зі змінами), а тому зазначені Засади, як і інші рішення зборів суддів Вищого антикорупційного суду, повинні узгоджуватися з Положенням та не суперечити його вимогам;

-під час первинного автоматизованого розподілу справи № 761/15604/17 сторона захисту не заявляла відводів суддям ОСОБА_67 та ОСОБА_68 , що свідчить про відсутність у неї на той момент будь-яких застережень щодо складу суду або можливих підстав для їх відводу;

-окрема думка судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_32 хоча й є важливим елементом кримінального провадження, сама по собі не може вважатися підставою для скасування судового рішення. Її призначення полягає у фіксації незгоди окремого судді з висновками більшості, а також у розкритті аргументації, яка, на думку цього судді, могла б вплинути на інший результат розгляду справи. Проте наявність альтернативної позиції не змінює юридичної сили постановленого Вироку, оскільки судове рішення є результатом колегіального волевиявлення;

-сторона захисту, не висловивши жодних заперечень щодо законності формування складу суду під час розгляду справи в першій інстанції та не заявивши відводу ні головуючій судді ОСОБА_31 , ні іншим членам колегії, позбавляється можливості обґрунтовано ставити під сумнів законність цього складу суду на стадії апеляційного провадження. Нереалізація відповідного процесуального права у момент, коли сторона була зобов`язана або могла це зробити, означає, що такі доводи в апеляційній інстанції є несвоєчасними й не можуть бути визнані достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Касаційний кримінальний суд Верховного Суду виснував, що «враховуючи, що за відсутності відповідних підстав сторона захисту не заявляла відводів складу суду, проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі самовідводу лише одного судді, а не усієї колегії суддів, не порушує порядку, передбаченого ч. 3 ст. 35 КПК України, та як наслідок приписів ст. 319 цього Кодексу (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду 16 листопада 2022 року у справі № 755/12530/18 (провадження № 51-5371км21).

-колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту щодо порушення принципу випадковості, закріпленого у статті 35 КПК України, під час повторного автоматизованого розподілу справи. Судова інформаційно-комунікаційна система містить звіт про повторний автоматизований розподіл справ між суддями, з якого випливає, що вибір судді-доповідача у кримінальному провадженні № 761/15604/17 відбувався із залученням п`яти суддів Вищого антикорупційного суду ( ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 ), тобто системою було сформовано реальну множину можливих кандидатів. Така кількість суддів свідчить про те, що автоматизована система функціонувала відповідно до встановлених процедур, забезпечуючи необхідний рівень випадковості у визначенні складу суду. Відсутні будь-які дані, які б підтверджували обмеження кола суддів, ручне втручання або інші дії, здатні вплинути на результат автоматизованого розподілу. Отже, сам по собі факт незгоди сторони захисту не спростовує достовірності механізму автоматизованого розподілу, а тому наведені аргументи не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

ІІ. Щодо доводів апеляційних скарг про порушення строків досудового розслідування

У поданих апеляційних скаргах сторона захисту стверджує, що в межах кримінального провадження № 0000064 від 02.03.2016 строк досудового розслідування завершився 27.01.2017. Проте суд не підтримав таку позицію сторони захисту щодо порушення встановлених процесуальних строків, зокрема в частині прийняття прокурором рішень про їх продовження та направлення обвинувального акта до суду. Колегія суддів відхиляє ці доводи, виходячи з аналізу фактичних обставин провадження та норм кримінального процесуального законодавства.

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 були затримані 27.07.2016, про що зазначено у відповідних протоколах затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (том 21 а.с. 43-46, 95-98, 166-169). Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є, зокрема, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.

ОСОБА_8 27.07.2016 повідомили про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України. ОСОБА_7 і ОСОБА_9 повідомили 28.07.2016 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого, ч. 4 ст. 368 КК України і ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України, відповідно (том 21 а.с. 56-63, 109-116, 187-194).

Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 219 КПК України досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину. Оскільки ОСОБА_8 повідомили про підозру 27.07.2016, то із вказаної дати обчислюється строк досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні.

Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину (ч. 2 ст. 219 КПК України).

Відповідно до положень ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування, включаючи його продовження, визначається у місяцях і обчислюється від дати повідомлення особі про підозру. Таким чином, встановлення прокурором кінцевої дати продовженого строку досудового розслідування здійснюється з урахуванням максимального загального строку, передбаченого ч. 2 ст. 219 КПК України, та базується виключно на даті початку досудового розслідування, тобто даті повідомлення про підозру. При цьому визначення такої кінцевої дати не залежить від раніше встановлених строків продовження досудового розслідування, що забезпечує відповідність процесуальних дій вимогам чинного законодавства.

Частиною 4 ст. 295 КПК України передбачено, що прокурор, уповноважений розглядати питання продовження строку досудового розслідування, зобов`язаний розглянути клопотання не пізніше трьох днів з дня його отримання, але в будь-якому разі до спливу строку досудового розслідування. І згідно з ч. 2 ст. 296 КПК України прокурор, якщо задовольняє клопотання слідчого, визначає новий строк досудового розслідування.

За правилами ч. 4 ст. 115 КПК України при обчисленні строків місяцями строк закінчується у відповідне число останнього місяця. Якщо закінчення строку, який обчислюється місяцями, припадає на той місяць, який не має відповідного числа, то строк закінчується в останній день цього місяця.

Постановою заступника Генерального прокурора України - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_35 (далі - керівник САП ОСОБА_74 ) від 22.09.2016 задоволено клопотання детектива Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) ОСОБА_75 від 16.09.2016 та вирішено «продовжити строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000064 до чотирьох місяців - до 25.11.2016». При цьому у клопотанні детектив просив продовжити строк досудового розслідування до чотирьох місяців, тобто до 27.11.2016. І в мотивувальній частині постанови на останньому аркуші зазначено, що двомісячний строк досудового розслідування закінчується 27.09.2016 (том 17 а.с. 151-162, 179-190).

Постановою керівника САП ОСОБА_35 від 21.11.2016 задоволено клопотання детектива НАБУ ОСОБА_75 від 14.11.2016 та вирішено «продовжити строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000064 до шести місяців, тобто до 27.01.2017». При цьому у клопотанні детектив НАБУ просив продовжити строк досудового розслідування до шести місяців, тобто до 25.01.2017. У мотивувальній частині постанови на останньому аркуші зазначено, що чотиримісячний строк досудового розслідування закінчується 25.11.2016 (том 17 а.с. 191-200, 213-224).

Постановою керівника САП ОСОБА_35 від 25.01.2017 задоволено клопотання детектива НАБУ ОСОБА_75 від 18.01.2017 та вирішено «продовжити строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000064 до дев`яти місяців, тобто до 27.04.2017». При цьому у клопотанні детектив НАБУ просив продовжити строк досудового розслідування до дев`яти місяців, тобто до 27.04.2017. У мотивувальній частині постанови на передостанньому аркуші зазначено, що шестимісячний строк досудового розслідування закінчується 27.01.2017 (том 18 а.с. 1-10, 24-35).

Стороні захисту на виконання вимог ст. 290 КПК України було повідомлено про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування 23.03.2017 (том 18 а.с. 43, 44, 46).

Відповідно до ухвал слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 18.04.2017 підозрюваним ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та їхнім захисникам встановлено строк до 21 квітня 2017 року включно для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000064. Після спливу зазначеного строку підозрювані та їхні захисники вважатимуться такими, що реалізували своє право на доступ до матеріалів кримінального провадження (том 18 а.с. 91-95).

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000064 щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 із додатками був направлений до Шевченківського районного суду м. Києва супровідним листом від 27.04.2017 за підписом заступника керівника САП ОСОБА_76 . До суду, згідно зі штампом вхідної кореспонденції на копії супровідного листа, обвинувальний акт надійшов 05.05.2017 та того ж дня був здійснений автоматизований розподіл відповідної судової справи між суддями (том 31 а.с. 158, 159).

У ч. 3 ст. 219 КПК України (у первісній редакції, що діяла до 13.04.2017 включно) було передбачено, що строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею або винесення постанови про відновлення кримінального провадження не включається у строки досудового розслідування.

Законом України № 1950-VIII від 16.03.2017 до ч. 3 ст. 219 КПК України були внесені зміни, якими визначено, що строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, також не включається у строки досудового розслідування.

Закон № 1950-VIII набрав чинності 14.04.2017. Розділом ІІ Закону № 1950-VIII визначено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Будь-яких перехідних положень чи особливостей застосування змінених норм КПК України зазначений Закон не містив. Цим Законом не вносились зміни до норм ст. 290 КПК України. Отже, норма ст. 219 КПК України (зі змінами, внесеними Законом № 1950-VIII) підлягала застосуванню із 14.04.2017 до всіх без виключення кримінальних проваджень, які перебували на стадії досудового розслідування та в яких особам було повідомлено про підозру.

Ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, тривало із 23.03.2017 до 21.04.2017. Тобто, відповідно до правила ч. 3 ст. 219 КПК України (у редакції від 14.04.2017) у строк досудового розслідування не включається період із 14.04.2017 до 21.04.2017 (8 днів), упродовж якого сторона захисту продовжувала ознайомлення із матеріалами досудового розслідування.

З урахуванням додатково врахованих 8 днів, кінцевою датою загального строку досудового розслідування у кримінальному провадженні визначено 05.05.2017 (27.04.2017 + 8 днів). Таким чином, направлення прокурором обвинувального акта до суду 05 травня 2017 року було здійснено в останній день встановленого строку досудового розслідування. На підставі аналізу фактичних обставин провадження суд дійшов обгрунтованого висновку, що порушення строку досудового розслідування з боку обвинувачення відсутнє, оскільки процесуальна дія була виконана в межах визначеного законодавством терміну.

Сторона захисту акцентує увагу на незаконності постанови від 25.01.2017, винесеної керівником САП ОСОБА_77 , посилаючись на те, що на вказану дату він перебував у м. Вашингтон, США, у відпустці, оскільки наказом Генерального прокурора йому було надано частину щорічної відпустки з 24 по 28 січня 2017 року. Крім того, сторона захисту зазначає, що на період відпустки ОСОБА_35 виконання обов`язків керівника САП було покладено на першого заступника керівника САП ОСОБА_78 (том 35 а.с. 24). Проте колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про необґрунтованість цього доводу.

Так, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 294 КПК України (у редакції станом на 25 січня 2017 року), продовження строку досудового розслідування на період від шести до дванадцяти місяців може бути здійснено виключно Генеральним прокурором України або його заступниками. Згідно з ч. 4 ст. 295 КПК України (у редакції станом на 25 січня 2017 року), уповноважений прокурор зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку не пізніше трьох днів з моменту його отримання, але в будь-якому разі до завершення строку досудового розслідування. Аналіз норм КПК України та Закону України «Про прокуратуру» (зокрема статті 8-1, яка регулює особливості організації та діяльності САП) станом на 25 січня 2017 року свідчить, що законодавство не передбачало можливості делегування у формі процесуального передоручення повноважень керівника САП, визначених КПК України, його першому заступнику або заступнику. Таким чином, Генеральний прокурор України не мав правових підстав своїм наказом покладати на першого заступника керівника САП ОСОБА_78 відповідні повноваження, передбачені виключно для Генерального прокурора або його заступників, через що заступник керівника САП ОСОБА_79 не мав права приймати рішення щодо продовження строку досудового розслідування до дев`яти місяців у цьому кримінальному провадженні.

Аналіз законодавчих змін підтверджує правову обґрунтованість винесення процесуальних рішень у межах кримінального провадження. Зокрема, Закон України № 3509-IX від 08 грудня 2023 року вніс зміни до статті 8-1 Закону України «Про прокуратуру», викладеної в новій редакції, яка набула чинності з 01 січня 2024 року. Згідно з абз. 16 ч. 9 цієї статті, у разі відсутності керівника САП його повноваження виконує перший заступник керівника САП. У разі відсутності першого заступника ці повноваження може здійснювати заступник керівника САП, що охоплює всі функції, передбачені Законом України «Про прокуратуру», КПК України та іншими законодавчими актами. Таким чином, ці зміни законодавчо закріпили можливість делегування повноважень, що забезпечує безперервність виконання процесуальних функцій.

Щодо винесення постанови від 25 січня 2016 року керівником САП ОСОБА_77 за межами України, то це не суперечить принципу дії КПК України в просторі, визначеному статтею 4 цього Кодексу. Таке процесуальне рішення було прийняте в межах кримінального провадження, що здійснюється на території України стосовно кримінального правопорушення, вчиненого на її території, у порядку, передбаченому нормами КПК України. Рішення було винесено прокурором системи прокуратури України і не зачіпає юрисдикцію органів іншої держави. Таким чином, факт перебування прокурора за межами України на момент винесення постанови не може бути підставою для визнання її недійсною, оскільки це не порушує встановлених законодавством процедур та принципів.

Згідно з пунктом 5 статті 8 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону № 578-VIII від 02.07.2015) у Генеральній прокуратурі України утворюється (на правах самостійного структурного підрозділу) Спеціалізована антикорупційна прокуратура, на яку покладаються зокрема, така функція як здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування НАБУ.

З огляду на особливий статус Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та виключну компетенцію її керівника щодо процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних НАБУ, саме Заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури був єдиним уповноваженим суб`єктом (незалежно від перебування у відпустці, відрядженні чи на лікарняному (тимчасовою втратою працездатності) на прийняття процесуальних рішень, пов`язаних із продовженням строків досудового розслідування у таких провадженнях. Відповідно, Генеральний прокурор не мав повноважень втручатися у сферу процесуального керівництва, що належала до виключної компетенції керівника САП, і, як наслідок, не був належним суб`єктом для продовження строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які здійснювалися НАБУ.

Окрім того, оскільки Кодекс законів про працю України був прийнятий раніше, ніж Закон України «Про прокуратуру», під час регулювання правовідносин, що стосуються організації та проходження служби в органах прокуратури, пріоритет має саме Закон України «Про прокуратуру» як спеціальний нормативно-правовий акт, який визначає статус, повноваження та особливості діяльності працівників прокуратури. Тому саме його положення підлягають застосуванню у відповідних правовідносинах.

Отже, у межах цього кримінального провадження повідомлення про підозру ОСОБА_8 було здійснене 27.07.2016. Постановами керівника САП ОСОБА_80 від 22.09.2016, 21.11.2016 та 25.01.2017 строк досудового розслідування послідовно продовжувався до чотирьох, шести та дев`яти місяців відповідно, при цьому останньою постановою кінцевий строк визначено до 27.04.2017. На основі аналізу норм статей 115, 219, 295 КПК України та фактичних обставин провадження суд першої інстанції, з яким і погоджується колегія суддів, дійшов висновку, що всі постанови про продовження строку досудового розслідування були винесені уповноваженим прокурором у межах встановлених строків. Кожна з цих постанов чітко визначала кінцеву дату строку досудового розслідування без перевищення граничного загального строку, передбаченого законодавством. Зокрема, визначення постановою від 25.01.2017 дати 27.04.2017 як кінцевого дня дев`ятимісячного строку повністю відповідає вимогам ч. 4 ст. 115 та ч. 1, 2 ст. 219 КПК України. Таким чином, твердження сторони захисту щодо закінчення продовженого строку досудового розслідування 27.01.2017 або 25.04.2017 не відповідають фактичним обставинам провадження та нормам кримінального процесуального законодавства.

ІІI. Щодо доводів апеляційних скарг про неналежне та несвоєчасне розкриття ухвал слідчих суддів Апеляційного суду Черкаської області

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту щодо нібито суттєвого порушення процесуальних норм ст. 290 КПК України у зв`язку з невідкриттям ухвал слідчих суддів, на підставі яких здійснювалися НСРД з наступних підстав.

Ухвалами слідчого судді Апеляційного суду Черкаської області № 287т від 11.03.2016, № 689т від 29.04.2016, № 938 від 09.06.2016 надано дозволи на проведення НСРД відносно ОСОБА_8 з термінами проведення НСРД з 11.03.2016 по 01.05.2016, з 29.04.2016 по 10.06.2016 та з 09.06.2016 по 20.07.2016, відповідно (том 26 а.с. 166-167, 190-191, 206-207).

Ухвалами слідчого судді Апеляційного суду Черкаської області № 288т від 11.03.2016, № 688т від 29.04.2016, № 942 від 09.06.2016 надано дозволи на проведення НСРД відносно ОСОБА_7 з термінами проведення НСРД з 11.03.2016 по 09.05.2016, з 29.04.2016 по 10.06.2016 та з 09.06.2016 по 20.07.2016, відповідно (том 26 а.с. 168-169, 188-189, 214-215).

Ухвалами слідчого судді Апеляційного суду Черкаської області № 301т від 14.03.2016, № 693т від 29.04.2016, № 943 від 09.06.2016 надано дозволи на проведення НСРД відносно ОСОБА_19 з термінами проведення НСРД з 14.03.2016 по 01.05.2016, з 29.04.2016 по 10.06.2016 та з 09.06.2016 по 20.07.2016, відповідно (том 26 а.с. 172-173, 198-199, 216-217).

Ухвалами слідчого судді Апеляційного суду Черкаської області № 303т від 14.03.2016, № 687т від 29.04.2016, № 937 від 09.06.2016, № 1191т від 19.07.2016 надано дозволи на проведення НСРД відносно ОСОБА_9 з термінами проведення НСРД з 14.03.2016 по 01.05.2016, з 29.04.2016 по 10.06.2016, з 09.06.2016 по 20.07.2016 та з 19.07.2016 по 10.09.2016, відповідно (том 26 а.с. 180-183, 184-187, 202-205, 220-221).

Ухвалами слідчого судді Апеляційного суду Черкаської області № 302т від 14.03.2016, № 692т від 29.04.2016, № 939 від 09.06.2016 надано дозволи на проведення НСРД відносно ОСОБА_23 з термінами проведення НСРД з 14.03.2016 по 01.05.2016, з 29.04.2016 по 10.06.2016 та з 09.06.2016 по 20.07.2016, відповідно (том 26 а.с. 176-179, 196-197, 208-209).

Ухвалами слідчого судді Апеляційного суду Черкаської області № 691 від 29.04.2016, № 941 від 09.06.2016 надано дозвіл на проведення НСРД відносно ОСОБА_25 з терміном проведення НСРД з 29.04.2016 по 10.06.2016, з 09.06.2016 по 20.07.2016 (том 26 а.с. 194-195, 212-213).

12 грудня 2016 року заступник керівника САП ОСОБА_81 направив до Апеляційного суду Черкаської області клопотання (за № 20/3-1821т) про скасування грифу секретності матеріальних носіїв інформації щодо проведення НСРД, а саме 24 ухвал слідчого судді цього суду. Листом від 25.02.2019 № 06-18616-16 заступник керівника САП звернувся до голови Апеляційного суду Черкаської області з проханням розглянути раніше подане клопотання та направити відповідні матеріали на адресу САП у найкоротші строки (том 21 а.с. 233-235, 236).

У супровідному листі Апеляційного суду Черкаської області від 30.08.2021 так само зазначено, що клопотання прокурора про скасування грифу секретності ухвал слідчого судді цього суду про надання дозволу на проведення НСРД у кримінальному провадженні № 0000064 від 02.03.2016 датоване 12.12.2016 за № 20/3-1821т.

Повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні датоване 21.03.2017 та 23.03.2017 , а обвинувальний акт був направлений до суду 05.05.2017. Тобто прокурор у кримінальному провадженні завчасно (12 грудня 2016 року) звернувся до Апеляційного суду Черкаської області для зняття із ухвал слідчих суддів цього суду грифу секретності (том 26, а.с. 163).

Зазначені ухвали слідчих суддів Апеляційного суду Черкаської області були отримані прокурором САП ОСОБА_13 02.09.2021 з Апеляційного суду Черкаської області (супровідний лист від 30.08.2021) та відкриті стороні захисту і надані суду 29.11.2021 вже на стадії судового розгляду (том 26 а.с. 161, 162, 163, 222). Тобто прокурор виконав вимогу ч. 11 ст. 290 КПК України та відкрив стороні захисту додаткові матеріали, отримані під час судового розгляду.

Касаційний кримінальний суду Верховного Суду зазначав, що стаття 290 КПК України забезпечує реалізацію права сторони на достатні час та можливості, щоб відстоювати свою позицію під час судового розгляду. Це право передбачає можливість отримати доступ до матеріалів, які інша сторона має намір використати в суді. Крім того, сторона захисту має право на доступ також до матеріалів, які сторона обвинувачення не має наміру використовувати, що дасть можливість використати їх стороні захисту для відстоювання своєї позиції і обґрунтування своїх доводів. Для цього стаття 290 КПК України передбачає відповідну процедуру відкриття матеріалів після завершення досудового розслідування, а також на наступних етапах провадження.

Права сторони буде порушено не стільки у випадку, якщо якісь матеріали не будуть або будуть не в повному обсязі відкриті на стадії завершення досудового розслідування, скільки тоді, коли суд, обізнаний із порушенням права сторони на своєчасне ознайомлення з матеріалами іншої сторони, не вжив належних заходів для виправлення ситуації, і сторона не отримала доступу до таких матеріалів або не мала достатнього часу і можливостей підготуватися до їх використання або надання відповідних заперечень.

Таким чином, порушення вимог статті 290 КПК України, якщо таке встановлено, має оцінюватися з погляду того, наскільки воно вплинуло на здатність сторони обґрунтовувати свою позицію і спростовувати позицію опонента.

Якщо процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД, не було відкрито стороні захисту на стадії досудового розслідування з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення, вони можуть бути відкриті під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання.

У кожному конкретному випадку розкриття стороні захисту процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення НСРД, поза часовими межами, визначеними статтею 290 КПК України, необхідно встановити, що сторона захисту могла реалізувати своє право на розгляд справи в судовому засіданні з дотриманням принципу змагальності. Суд має забезпечити стороні захисту достатній час і реальну можливість ефективно здійснювати захист та наводити під час судового розгляду свої аргументи щодо допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі № 495/263/17 (провадження № 51-6360км23)).

У постанові від 16.10.2019 у справі № 640/6847/15-к Велика Палата Верховного Суду визначила, що якщо сторона обвинувачення не вживала необхідних і своєчасних заходів, спрямованих на розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм ст. 290 КПК України. У разі, коли відповідні процесуальні документи були отримані стороною обвинувачення після передачі обвинувального акта до суду, то вона зобов`язана здійснити їх відкриття згідно з ч. 11 ст. 290 КПК України. Якщо сторона обвинувачення вжила всіх необхідних та залежних від неї заходів, спрямованих на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак вони не були розсекречені до моменту передачі справи в суд з причин, що не залежали від волі або процесуальної поведінки прокурора, то в такому разі порушень вимог ст. 290 КПК України з боку сторони обвинувачення немає. Суд має оцінити докази, отримані в результаті НСРД, у комплексі з розсекреченими процесуальними документами, які стали підставою для їх проведення, та не повинен автоматично визнавати такі докази недопустимими.

Як зазначено вище, матеріалами судового провадження підтверджено, що прокурор в межах строку досудового розслідування вжив заходів для розсекречення ухвал слідчих суддів, для чого звернувся із відповідним клопотанням до Апеляційного суду Черкаської області, але відповідь суду апеляційної інстанції отримав лише 02.09.2021 (том 26, а.с. 222).

Сторона захисту із дати відкриття їй ухвал слідчих суддів (29.11.2021) (том 26, а.с. 162) мала достатньо часу для ознайомлення з ними та із результатами НСРД, що проведені на їх підставі, для формування лінії захисту та висловлення своєї позиції щодо них. У цьому контексті суд зауважує, що після заміни головуючого судді у складі колегії суддів (09.06.2023) судовий розгляд був розпочатий спочатку на вимогу сторони захисту, яка послалась на те, що ухвали слідчих суддів про дозвіл на проведення НСРД були відкриті їй майже через два роки після початку судового розгляду, що негативно вплинуло на реалізацію раніше обраної тактики і стратегії захисту від обвинувачення (том 28 а.с. 119-120).

На переконання суду апеляційної інстанції, твердження сторони захисту про порушення стороною обвинувачення правил ст. 290 КПК України щодо відкриття їй матеріалів досудового розслідування в частині ухвал слідчих суддів Апеляційного суду Черкаської області та наявність підстав для застосування наслідків, передбачених ч. 12 зазначеної статті, з огляду на встановлені обставини, є безпідставними.

ІV. Щодо доводів апеляційних скарг про не відкриття доручення детектива НАБУ оперативному підрозділу щодо проведення НСРД

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про те, що їй не було відкрито в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, доручення детектива оперативному підрозділу щодо проведення НСРД, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Таким чином, законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

ЄСПЛ зазначав, що право на справедливий судовий розгляд включає право на відкриття всіх важливих доказів, що перебувають у володінні сторони обвинувачення, як на користь, так і проти обвинуваченого. Хоча ЄСПЛ визнавав, що можуть існувати обмеження на це право, якщо вони суворо необхідні у світлі вагомих протилежних (countervailing) суспільних інтересів, - таких як національна безпека, необхідність тримати в секреті методи розслідування або захист фундаментальних прав інших осіб, - однак труднощі, що спричиняються стороні захисту обмеженням його прав, мають бути достатньо збалансовані процедурами, яких додержуються національні органи (Doorson v. the Netherlands, 26 March 1996, § 70, Reports 1996-II; Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.11.2023 у справі № 991/722/21 (провадження № 51-1164км21)).

Для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно НСРД (Постанова Великої Палата Верховного Суду 16 січня 2019 року у справі № 751/7557/15-к (провадження № 13-37кс18).

Доказом у кримінальному провадженні є протокол за результатами проведених НСРД, який стороні захисту було відкрито під час виконання вимог ст. 290 КПК України. Процесуальні підстави і повноваження на здійснення НСРД не є доказами у кримінальному провадженні. Тобто необхідно чітко відрізняти докази у кримінальному провадженні і процесуальні підстави для їхнього отримання чи проведення слідчих (розшукових) гласних чи негласних дій. На вимогу сторони захисту такі процесуальні документи повинні бути надані стороною обвинувачення (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду 03.12.2024 у справі № 331/451/22 (провадження № 51-1952км24)).

Як убачається із матеріалів судової справи, ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД були відкриті стороні захисту 29.11.2021 (том 26, а.с. 162), яка мала достатньо часу для ознайомлення з ними та із результатами НСРД, що проведені на їх підставі, для формування лінії захисту та висловлення своєї позиції щодо них.

Доручення детектива НАБУ на проведення НСРД розкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України 04 жовтня 2025 року (том 35, а.с. 182-184) та наявні в матеріалах провадження (том 35, а.с. 189-191, 194, 214-240).

V. Щодо доводів апеляційних скарг про порушення встановленої законом процедури визначення прокурора

У межах кримінального провадження сторона захисту звертає увагу на процедурні аспекти формування групи прокурорів, які, на її переконання, піддають сумніву законність дій керівника САП ОСОБА_82 . Зокрема, сторона захисту стверджує, що керівник САП ОСОБА_74 не мав повноважень для винесення низки постанов у кримінальному провадженні, оскільки на момент їх прийняття не входив до складу уповноваженої групи прокурорів. Колегія суддів відхиляє зазначені доводи з наступних підстав.

Згідно з постановами про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 03 березня 2016 року, від 07 жовтня 2016 року (том 17 а.с. 144-147) у складі групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000064 від 02.03.2016 керівник САП ОСОБА_74 не визначений як прокурор. Відповідно до постанови про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні від 09 листопада 2016 року до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000064 від 02.03.2016 було включено прокурора ОСОБА_35 (том 17 а.с. 149-150).

Під час досудового розслідування керівник САП ОСОБА_74 , не будучи визначеним у період із 02.03.2016 до 08.11.2016 як прокурор групи прокурорів, що здійснюють повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000064, виніс дві постанови про проведення НСРД - контроль за вчиненням злочину від 04.04.2016 (том 22 а.с. 71-73) та від 04.07.2016 (том 22 а.с. 81-84), а також подав слідчому судді Апеляційного суду Черкаської області клопотання про надання дозволу на проведення НСРД від 14.03.2016, від 28.04.2016, від 08.06.2016, від 18.07.2016 щодо адвоката ОСОБА_9 (том 21 а. 247-251, том 22 а. 31-35, 61-65, 66-70), від 14.03.2016 щодо ОСОБА_19 (том 21 а. 252-256), від 14.03.2016 щодо ОСОБА_23 (том 22 а.с. 1-5).

У ч. 1 ст. 37 КПК України передбачено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Водночас згідно з п. 7 ч. 1 ст. 480 КПК України щодо адвоката застосовується особливий порядок кримінального провадження.

Статтею 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI встановлені додаткові гарантії для осіб, що здійснюють адвокатську діяльність. Пунктом 3 ч. 1 цієї статті Закону визначено, що професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами, зокрема: проведення стосовно адвоката оперативно-розшукових заходів чи слідчих дій, що можуть проводитися виключно з дозволу суду, здійснюється на підставі судового рішення, ухваленого за клопотанням Генерального прокурора України, його заступників, прокурора Автономної Республіки Крим, області, міста Києва та міста Севастополя.

Отже, у зв`язку із наявністю в ОСОБА_9 статусу адвоката саме керівник САП ОСОБА_74 був зобов`язаний звертатись до слідчого судді із клопотаннями про надання дозволу на проведення НСРД щодо адвоката ОСОБА_9 . Такі повноваження заступника Генерального прокурора України були винятковими та не залежали від здійснення ним процесуального керівництва у кримінальному провадженні у складі групи прокурорів, оскільки були визначені законом та не можуть покладатись на інших прокурорів чи слідчих. Відповідна правова позиція щодо здійснення визначених законом повноважень прокурором, який не включений до групи прокурорів, викладена Великою Палатою Верховного Суду (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 536/2475/14-к (провадження № 13-34кс19)).

Відповідно, відсутні правові підстави для визнання незаконними клопотань керівника САП ОСОБА_35 стосовно ОСОБА_19 і ОСОБА_23 , а також постанов від 04.04.2016 і від 04.07.2016. Як наслідок відсутні порушення належної процедури визначення прокурора, який здійснював повноваження прокурора у кримінальному провадженні.

VI. Щодо доводів апеляційних скарг про відсутність у прокурора САП ОСОБА_13 повноважень приймати процесуальне рішення про об`єднання кримінальних проваджень № 0000102 від 14.02.2017 та № 0000064 від 02.03.2016

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про те, що прокурор САП ОСОБА_13 не мав повноважень приймати процесуальне рішення про об`єднання кримінального провадження № 0000102 від 14.02.2017 року з кримінальним провадженням № 0000064 від 02.03.2016 року виходячи з наступного.

Постановою керівника САП ОСОБА_80 про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000064 від 02.03.2016 року (від 14.11.2016 № 06-18616-16) визначено групу прокурорів у новому складі, в тому числі включено до її складу прокурора САП ОСОБА_13 (том 2, а.с. 18). Постановою прокурора САП ОСОБА_13 від 15.02.2017 об`єднані в одне кримінальне провадження за № 0000064 матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях № 0000064 від 02.03.2016 за ч. 4 ст. 368 КК України, № 0000510 від 29.12.2016 за ч. 1 ст. 359 КК України та № 0000102 від 14.02.2017 за ч. 2 ст. 369-2 КК України (том 18 а.с. 36-38).

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів констатує відсутність порушень норм процесуального законодавства при прийнятті рішення про об`єднання вказаних кримінальних проваджень. Цей висновок ґрунтується: на сукупності обставин, які свідчать про дотримання вимог статей 217 та 218 КПК України, що регулюють порядок об`єднання кримінальних проваджень за наявності підстав для їхнього єдиного розгляду; постанова керівника САП ОСОБА_35 від 14.11.2016 № 06-18616-16 фіксує включення прокурора САП ОСОБА_13 до складу групи прокурорів, що відповідає положенням статті 36 КПК України щодо формування та зміни групи прокурорів для забезпечення процесуального керівництва; постанова САП ОСОБА_13 від 15.02.2017, якою безпосередньо здійснено об`єднання проваджень, прийнята в межах наданих повноважень та з дотриманням хронологічної послідовності: спочатку відбулася зміна складу групи прокурорів, а згодом - ухвалення рішення про об`єднання.

VІІ. Щодо доводів апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції викривив показання свідків, які фактично спростовують установлені судом обставини

Колегія суддів критично оцінює твердження сторони захисту про те, що у вироку Вищого антикорупційного суду висновки про винуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обґрунтовані показаннями свідків, які фактично спростовують установлені судом обставини та свідчать про відсутність у їх діях складу кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в суді першої інстанції були допитані свідки сторони обвинувачення ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , та свідки сторони захисту ОСОБА_83 , ОСОБА_29 . Наведені показання повною мірою узгоджуються між собою та з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції, проаналізувавши докази, визнавши їх належними та допустимими, й оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, дослідив всі обставини справи, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України, ОСОБА_8 - ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України, ОСОБА_9 - ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України. Будь-яких сумнівів щодо об`єктивності оцінки доказів, покладених в основу вироку та дотримання судом першої інстанції вимог ст. 94 КПК України колегія суддів не вбачає.

VІІІ. Щодо доводів апеляційних скарг про не задоволення судом першої інстанції клопотання про допит окремих осіб як свідків

Колегія суддів критично оцінює твердження сторони захисту, що суд першої інстанції без належного обґрунтування відхилив клопотання сторони захисту про допит окремих осіб як свідків, і що такі дії свідчать про недотримання принципу змагальності сторін та порушує право обвинувачених на захист, гарантованого статтею 20 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 07 червня 2024 року захисник ОСОБА_11 подав 2 клопотання про виклик до суду і допит у судовому засідання наступних свідків:

-ОСОБА_84 (старшого прокурора Шевченківського району м. Києва, який здійснював безпосередній прокурорський нагляд за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000055, у якому було оголошено про підозру ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ) (том 31, а.с. 5);

-ОСОБА_85 (колишнього заступника Генерального прокурора України - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури) (том 31, а.с. 6-10);

-ОСОБА_86 (детектива Національного бюро Першого підрозділу (відділу) детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України) (том 31, а.с. 6-10).

Заявлені стороною захисту клопотання про виклик вказаних свідків були розглянуті судом у встановленому процесуальним законом порядку, у результаті чого суд прийняв відповідні рішення шляхом постановлення усної ухвали, що зафіксована в журналі судового засідання від 07.06.2024 року (колегія суддів Вищого антикорупційного суду відмовила у задоволенні клопотання сторони захисту про допит свідків ОСОБА_87 , ОСОБА_35 , ОСОБА_88 . Підставою для такого рішення стало те, що обставини, які, на думку сторони захисту, можуть бути повідомлені свідками, а також заплановані запитання до них не мають суттєвого значення для встановлення обставин у цьому кримінальному провадженні. Окрім того, не з`ясовано, чи відомі свідкам зазначені обставини (том 31, а.с. 123-134)).

01 серпня 2024 року захисник ОСОБА_12 подав клопотання про виклик до суду і допит у судовому засідання наступних свідків:

-ОСОБА_89 ;

-ОСОБА_84 (том 33, а.с. 61-63).

Колегія суддів, порадившись на місці, постановила усну ухвалу, що зафіксована в журналі судового засідання від 02.08.2024 року (колегія суддів Вищого антикорупційного суду відмовила у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_12 про допит свідків ОСОБА_90 та ОСОБА_91 . Підставою для такого рішення стало те, що свідчення зазначених свідків не мають суттєвого значення для встановлення обставин кримінального провадження, а сторона захисту не надала достатніх доказів того, що свідки можуть повідомити обставини, які є істотними для провадження) (том 33, а.с. 100-107).

При цьому відповідно до положень процесуального закону позитивне вирішення клопотань є правом, а не обов`язком суду, унаслідок чого відмова у задоволенні клопотання сторони захисту чи обвинуваченого не є порушенням права останнього на захист (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 209/1242/13-к (провадження № 51-2527км18)).

ІХ. Щодо доводів апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону під час допиту свідка ОСОБА_19 .

У апеляційній скарзі захист посилається на порушення, допущені, на його думку, під час допиту свідка ОСОБА_19 в суді першої інстанції, а саме допит останнього в режимі відеоконференцзв`язку, які нібито обумовлюють необхідність визнання показань свідка недопустимим доказом. Проте такі доводи є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, саме по собі проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції під час судового провадження не суперечить вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нормам національного законодавства (ст. 336 КПК України), та є прийнятною формою участі в судовому розгляді, яке не свідчить про порушення принципів його справедливості і публічності (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 725/6078/14-к (провадження № 516403км18)).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що допит свідка ОСОБА_19 у суді першої інстанції дійсно проведено в режимі відеоконференцзв`язку. Згідно з журналом судового засідання від 01.08.2024, свідок ОСОБА_19 здійснив авторизацію за допомогою кваліфікованого електронного підпису (КЕП), секретарем судового засідання надано пам`ятку про права та обов`язки, присягу свідка, головуючим суддею приведено свідка ОСОБА_19 до присяги та попереджено про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань (том 33, а.с. 64-71).

Дані технічного запису свідчать, що допит свідка ОСОБА_19 у судовому засіданні відбувся з дотриманням вимог статті 352 КПК України. Обставини дистанційної участі свідка в судовому засіданні жодним чином не створювали для сторони захисту невигідного становища порівняно з іншими учасниками судового розгляду та не призвели до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що перебування свідка за кордоном (том 33, а.с. 4-5) у цьому випадку не вплинуло на ефективність участі сторони захисту в судовому процесі та жодним чином не перешкодило реалізації обвинуваченими своїх прав, зокрема права на допит свідка.

Х. Щодо доводів апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції залишив без розгляду клопотання сторони захисту про визнання певних доказів недопустимими

За змістом ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

За вимогами ч. 3 ст. 89 КПК України, сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Водночас ч. 1 ст. 89 КПК України передбачає, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення ( Постанова Великої Палати Верховного Суду 16 січня 2019 року у справі № 751/7557/15-к (провадження № 13-37кс18)).

Таким чином, подання клопотань про визнання доказів недопустимими можливе під час відкритого судового розгляду. Водночас розгляд таких клопотань та ухвалення щодо них рішень здійснюється судом у ході нарадчої кімнати, що гарантує комплексну й неупереджену оцінку доказів з урахуванням обставин усього кримінального провадження, що повною мірою відповідає принципам закритого обговорення та обґрунтованого ухвалення судового рішення, закріпленим у кримінальному процесуальному законодавстві.

Згідно вироку, колегія суддів Вищого антикорупційного суду в нарадчій кімнаті вирішила питання щодо клопотань сторони захисту про визнання недопустимими, неналежними та/або недостовірними наступних доказів сторони обвинувачення:

1)недопустимість та неналежність заяви ОСОБА_19 про кримінальне правопорушення;

2)недопустимість витягів з ЄРДР у кримінальних провадженнях № 0000064 від 02.03.2016 та № 0000102 від 14.02.2017;

3)незаконність клопотань і постанов керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_35 ;

4)недопустимість, незаконність ухвал слідчих суддів Апеляційного суду Черкаської області;

5)недопустимість результатів проведених НСРД - аудіо-, відеоконтролю осіб, аудіоконтролю осіб та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, контролю за вчиненням злочину (інформації, яка міститься у файлах на електронних носіях інформації, та протоколів за результатами проведення НСРД);

6)недопустимості окремих документів, які прокурор надав суду (роздруківки з екрану мобільного телефону ОСОБА_19 )

7)недопустимість доказів у зв`язку із провокативними діями ОСОБА_19 щодо обвинувачених;

8)недопустимість протоколу обшуку обмінного пункту та похідних від нього доказів;

9)неналежність доказів сторони обвинувачення через відсутність у них відомостей про обставини змови між собою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про висловлення ними ОСОБА_19 прохання надати неправомірну вигоду (том 36, а.с. 89-99).

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів відхиляє аргументи сторони захисту щодо нібито неналежного розгляду клопотань про визнання недопустимими, неналежними та/або недостовірними окремих доказів сторони обвинувачення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 89 КПК України, клопотання сторони захисту про визнання доказів сторони обвинувачення недопустимими були розглянуті у ході нарадчої кімнати, під час якої здійснювалася комплексна оцінка допустимості таких доказів у контексті загального обсягу доказової бази про що свідчить текст вироку. Такий порядок розгляду повною мірою відповідає принципам кримінального судочинства, спрямованим на забезпечення всебічності, повноти та об`єктивності дослідження обставин справи. Відповідно, відсутні правові підстави для визнання розгляду клопотань сторони захисту неповним чи необґрунтованим.

ХІ. Щодо доводів апеляційних скарг про недопустимість витягів з ЄРДР у межах кримінального провадження, а також неточностей чи неповноти відомостей, наведених у них

Відповідно до п. 4.2 розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань (затверджене наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.08.2012, зі змінами, діяло на день внесення відомостей до ЄРДР 02.03.2016) витяг з Реєстру - це документ про внесення певних відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру або про відсутність таких у Реєстрі, отриманих за параметрами пошуку, визначеними в пункті 4.3 цього розділу. З урахуванням норми ч. 3 ст. 241 КПК України (станом на 02.03.2016) у цьому кримінальному провадженні витяг з ЄРДР від 02.03.2016 є документом, що підтверджує факт внесення до Реєстру відомостей про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_19 від 02.03.2016 та дату початку досудового розслідування злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

Наявність чи відсутність у витязі з ЄРДР певних відомостей не може вважатися підставою для визнання самого витягу з Реєстру недопустимим доказом у межах кримінального провадження, оскільки відповідно до усталеної судової практики, витяг з ЄРДР не є доказом у кримінальному провадженні (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 лютого 2024 року у справі № 185/4212/21).

ХІІ. Щодо доводів апеляційних скарг про порушення вимог закону при винесенні постанови про проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину

Щодо відсутності у мотивувальній частині постанови про дозвіл на НСРД у формі контролю за вчиненням злочину (ст. 271 КПК України) чіткого опису конкретних дій, які мають бути вчинені під час спеціального слідчого експерименту, то колегія суддів відзначає наступне.

Керівник САП ОСОБА_74 , з посиланням на ст. 36, п. 3 ч. 1 ст. 271 КПК України, виніс постанову від 04.07.2016 (06.07.2016 № 20/3-826) про проведення у кримінальному провадженні НСРД - контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту та імітування обстановки злочину відносно кількох осіб, зокрема, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , строком 2 місяці. Вирішено залучити на добровільній конфіденційній основі до участі у проведенні цієї НСРД ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 . Контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту та імітування обстановки злочину вирішено провести з використанням заздалегідь ідентифікованих засобів, а саме грошових коштів у сумі 36 000 доларів США як предмету неправомірної вигоди. Проведення цієї НСРД доручено працівникам НАБУ (том 22 а.с. 81-84).

06.04.2016 ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 надали детективу НАБУ письмові згоди на залучення кожного із них до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД у кримінальному провадженні № 0000064. Постановами детектива від 06.04.2016 вирішено залучити вказаних осіб до конфіденційного співробітництва у вказаному кримінальному провадженні та до проведення інших НСРД строком до 60 діб, з метою отримання під час досудового розслідування відомостей та речей, які мають значення для досудового розслідування кримінального правопорушення (том 19 а.с. 7,-10, 13-16, 19-22).

Під час контролю за вчиненням злочину ОСОБА_9 одержав від ОСОБА_19 частину раніше обумовленої неправомірної вигоди в сумі 10 000 доларів США, надав останньому письмове підтвердження передачі коштів, оформлене як договір б/н про надання адвокатський послуг від 21.06.2016 із додатком № 1 до нього, на звороті якого написав розписку про отримання коштів у сумі 250 000 грн. Відомості про проведення контролю за вчиненням злочину, у поєднанні із інформацією, отриманою за результатами інших видів НСРД, зафіксовані у протоколі про проведення НСРД - контроль за вчиненням злочину від 01-02.09.2016 (том 22 а.с. 89-260).

Сторона захисту наполягає, що відсутність в постановах прокурора про проведення НСРД вказівки на конкретні дії, які мають бути вчинені під час спеціального слідчого експерименту, має наслідком визнання відомостей, отриманих в результаті НСРД недопустимими. Водночас, не зазначив, на підставі якого саме положення КПК України вона дійшла висновку про недопустимість результатів НСРД.

Відповідно до ч. 1 у сукупності з п. 1 ч. 2 статті 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Таким чином, питання зводиться до того, чи означають зазначені стороною захисту ймовірні недоліки змісту постанови, що здійснені НСРД на її підставі проведені без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Касаційний кримінальний суду Верховного Суду відзначив, що прокурор в постанові, на підставі якої здійснюється контроль за вчиненням злочину, може викласти лише ті обставини, які йому відомі на час її ухвалення. Слідча дія відбувалася після винесення постанови, тому обставини, які склалися на час її проведення не могли бути відомі прокурору до проведення цієї дії і відзначені в постанові (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі № 495/263/17 (провадження № 51-6360км23).

З викладеного вище слідує, що доводи сторони захисту щодо нібито недопустимості відомостей, отриманих у результаті НСРД, на підставі відсутності в постанові прокурора про проведення НСРД чіткого опису конкретних дій, які мають бути вчинені, є необґрунтованими. Можливі процесуальні недоліки, допущені прокурором під час ухвалення постанови, не тягнуть автоматично за собою визнання такої постанови недійсною. Натомість закон зобов`язує суд визначити чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи. Сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді. Сторона захисту не обґрунтувала свій висновок посиланням на конкретні положення КПК України, що робить її позицію формальною та не підкріпленою правовими аргументами.

Інші доводи сторони захисту, зокрема, щодо несвоєчасності та недостовірності інформації про дату надання згоди на конфіденційне співробітництво ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та відсутності відомостей про особу, якій доручено проведення НСРД, спростовуються матеріалами кримінального провадження. Зокрема:

-06.04.2016 ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 надали детективу НАБУ письмові згоди на залучення кожного із них до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД у кримінальному провадженні № 0000064 (том 19 а.с. 7,-10, 13-16, 19-22);

-постанова керівника САП ОСОБА_35 від 04.04.2016 (том 22 а.с. 71-73) не була реалізована органом досудового розслідування. Згідно із встановленими судом першої інстанції обставинами (п. 35-39 Вироку) така НСРД як контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту із використанням заздалегідь ідентифікованих грошових коштів в сумі 10 000 доларів США була проведена 08.07.2016 на підставі постанови керівника САП ОСОБА_35 від 04.07.2016 (том 22 а.с. 81-84);

-згідно постанови прокурора від 04.07.2016 про проведення у кримінальному провадженні НСРД її проведення доручено працівникам НАБУ (том 22 а.с. 81-84). При цьому, прокурор, доручаючи оперативному підрозділу відповідно до ст. 36 КПК України проведення НСРД, не уповноважений визначати конкретного працівника оперативного підрозділу, оскільки це є виключною компетенцією керівника уповноваженого оперативного підрозділу, який проводить такі дії на підставі відповідного доручення (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 385/619/16 (провадження № 51-2496км21)).

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на усталену практику Верховного Суду згідно якої оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення. Самі по собі процесуальні рішення, такі як постанови і доручення, ухвалені під час досудового розслідування, судові рішення, витяги з ЄРДР, а також змагальні документи (клопотання, заяви, скарги тощо) не можуть оцінюватися з погляду допустимості, оскільки не є доказами у значенні ст. 84 КПК України (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 311/1211/18 (провадження № 51-3056км21); від 13 червня 2023 року у справі № 520/2703/17 (провадження № 51-1291км23); від 16 січня 2024 року у справі № 752/16205/21 (провадження № 51-3672км23)).

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими визнаються докази, «здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини». Постанова про проведення у кримінальному провадженні НСРД - контролю за вчиненням злочину є правовою підставою для проведення слідчої дії, не є інформацією, на яку посилається це положення закону, тому докази, отримані в результаті слідчої дії, не можуть вважатися похідними від рішення про її проведення в значенні частини 1 статті 87 КПК (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі № 495/263/17 (провадження № 51-6360км23).

ХІІІ. Щодо доводів апеляційних скарг про порушенням вимог кримінального процесуального закону при затриманні ОСОБА_7 .

Щодо тверджень сторони захисту про порушення вимог кримінального процесуального закону при затриманні ОСОБА_7 , то колегія суддів зазначає таке.

Вимоги статті 208 КПК України надають повноваження затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, «уповноваженій службовій особі».

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, зокрема у випадках, якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності НАБУ.

Згідно з протоколом затримання від 27.07.2016, складеним уповноваженою службовою особою, процедура затримання ОСОБА_7 була проведена з дотриманням вимог чинного законодавства: у присутності двох понятих (яким відповідно до нормативних приписів було роз`яснено їхні права та обов`язки) детектив НАБУ повідомив ОСОБА_7 про підстави його затримання, а також роз`яснив його права та обов`язки, як це передбачено КПК України. Зауважень та доповнень до протоколу від учасників слідчої дії не надходило (том 21 а. 43-55).

При цьому слід зазначити, що затримання в порядку статей 207 або 208 КПК України, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 463/5551/15 (провадження № 51-5789км21)).

Відповідно до ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2016 року до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, після чого його було звільнено з-під варти безпосередньо в залі суду (том 21, а.с. 93-94).

Аналіз обставин справи свідчить, що затримання ОСОБА_7 27.07.2016 уповноваженою службовою особою - детективом НАБУ здійснено з дотриманням норм КПК України. Затримання, проведене відповідно до ст. 208 КПК України, стосовно особи, яка на момент затримання не набула статусу підозрюваного, не може вважатися порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

ХІV. Щодо кваліфікуючої ознаки діяння ОСОБА_9 вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб

Згідно ч. 2 ст. 28 КК України, кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину вказує узгодження співучасниками предмета злочину, місця, часу, способу вчинення та змісту функцій, які будуть здійснювати співучасники. Попередня змова може мати місце не лише в усній або письмовій формах, а й за допомогою конклюдентних дій, зокрема, безпосередньо через поведінку співучасників, яка свідчить про їх намір вчинити злочин (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.05.2020 у справі № 405/2648/18).

Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутись у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими. (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.11.2023, справа № 592/3595/17)).

Попередня домовленість про спільне вчинення злочину має відбутися до моменту виконання його об`єктивної сторони і може стосуватися об`єкта злочину, його характеру і місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо. Відповідно до усталеної судової практики, узагальненої Пленумом Верховного Суду України, хабар належить визнавати одержаним за попередньою змовою групою осіб, якщо декілька службових осіб домовилися про його одержання до його одержання (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21 травня 2024 року (справа № 731/242/18).

У разі, коли особа усвідомлює, що можливо буде вчинюватися певне кримінально-каране діяння і розуміє свою роль у спільному вчиненні такого діяння із іншою особою, то це є достатніми підставами, які свідчать про досягнення спільного умислу між співучасниками (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 вересня 2025 року у справі № 753/19118/19 (провадження № 51-1720км25).

Аналіз наведених норм КК України та правових позицій Верховного Суду свідчать про те, що встановлення наявності змови між кількома особами щодо вчинення кримінального правопорушення залежить від досягнення ними домовленості про спільне вчинення діяння в будь-якій формі та способом, узгодженої діяльності для досягнення бажаного результату, а також усвідомлення цими особами спільного характеру своїх дій. При цьому ні КК України, ні судова практика Верховного Суду не передбачають необхідності співучасті кількох осіб у кримінальному правопорушенні виключно за умови їхнього особистого знайомства та безпосереднього спілкування чи зустрічей.

Про те, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 діяли умисно, спільно, попередньо узгодивши суть своїх дій, спрямованих на одержання від ОСОБА_19 грошових коштів, свідчать їхні дії, поведінка та висловлювання під час взаємодії із ОСОБА_19 , у тому числі через ОСОБА_92 , а також передана інформація один для одного шляхом використання інших осіб - ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , що детально проаналізовано у вироку Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року (пункти 15, 16, 47-70).

З огляду на хронологічну послідовність встановлених фактичних обставин, а також чинне правове регулювання співучасті осіб у вчиненні кримінального правопорушення, доводи сторони захисту щодо відсутності попереднього знайомства обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з обвинуваченим ОСОБА_9 та їхнього безпосереднього спілкування до і під час вчинення кримінального правопорушення, що нібито виключає можливість змови між ними на вчинення злочину, є необґрунтованими з точки зору закону та не спростовують висновку колегії Вищого антикорупційного суду про існування домовленості щодо спільного вчинення злочину між особами, які не є особисто знайомими між собою. Діяння обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 (як прохання надати неправомірну вигоду, так і одержання неправомірної вигоди) стороною обвинувачення правильно кваліфіковано за ознакою вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

ХV. Щодо доводів апеляційних скарг про відсутність в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 с. 368 КК України

Вищим антикорупційним судом встановлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 як службові особи, які займають відповідальне становище, за попередньою змовою між собою та із ОСОБА_9 як пособником, у період із другої половини лютого 2016 року до 07.07.2016 неодноразово (в межах єдиного умислу на вчинення злочину) висловили ОСОБА_19 прохання надати неправомірну вигоду в особливо великому розмірі (у остаточному варіанті розмір становив 36 000 доларів США) та одержали 08.07.2016 через пособника ОСОБА_9 частину неправомірної вигоди (10 000 доларів США), що становить великий розмір, для себе (службових осіб, виконавців) і третьої особи (пособника) за вчинення слідчим ОСОБА_8 та керівником Слідчого управління ОСОБА_7 , з використанням ними свого службового становища, дій в інтересах ОСОБА_19 , які би сприяли створенню передумов для повернення за рішенням суду володільцю коштів у сумі 974 000 гривень та 109 000 доларів США, на які ухвалою суду був накладений арешт у кримінальному провадженні № 0000055.

Частиною 4 ст. 368 КК України передбачена відповідальність за діяння, передбачене частинами першою, другою або третьою цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода в особливо великому розмірі, або вчинене службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище.

Злочини, передбачені у ст. 368 КК України, належить до злочинів із формальним складом і вважаються закінченими вже тоді, коли службова особа вчинила хоча б одну із альтернативно передбачених дій - висловила прохання одержати неправомірну вигоду, прийняла пропозицію, обіцянку або одержала (особисто або через посередника) хоча б частину такої вигоди.

Кримінальна відповідальність за одержання неправомірної вигоди, які і за вчинення інших альтернативних діянь, визначених у диспозиції ст. 368 КК України, настає не залежно від факту вчинення або невчинення певних дій одержувачем неправомірної вигоди в інтересах іншої особи (інших осіб). Тобто достатнім для кваліфікації дій особи за ст. 368 КК України є саме прийняття пропозиції, обіцянки, одержання неправомірної вигоди і успішність задоволення інтересів третіх осіб, які пропонували, обіцяли, надавали неправомірну вигоду, або інших осіб, не впливає на кваліфікацію дій суб`єкта кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 серпня 2025 року у справі № 941/1790/20 (провадження № 51-3879км23) https://reyestr.court.gov.ua/Review/129497027).

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 упродовж усього часу із лютого 2016 року до 08.07.2016 вчинили дії (висловили прохання надати неправомірну вигоду та одержали частину неправомірної вигоди), які охоплювались їхнім єдиним прямим умислом, що характеризувався бажанням отримати від ОСОБА_19 грошові кошти в сумі, що становила особливо великий розмір (відповідно до примітки 1 до ст. 368 КК України).

Зважаючи на те, що обвинувачені в різний час послідовно вчинили одну із альтернативно передбачених диспозицією ч. 4 ст. 368 КК України дій - висловили прохання надати неправомірну вигоду, - що характеризується особливо кваліфікуючою ознакою - особливо великий розмір неправомірної вигоди, та в подальшому другу із таких дій - одержали частину такої неправомірної вигоди, сума якої належить до великого розміру, і обидва ці діяння охоплювались єдиним умислом цих осіб, то такі дії є елементами одного злочину та за правилами кваліфікації кваліфікуються як такі, що утворюють один склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 368 КК України, як найбільш небезпечний, предметом якого була неправомірна вигода в особливо великому розмірі (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 161/1921/20 (провадження № 51-3024км22)).

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вчинили діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_9 отримав 10 тис. доларів США як гонорар адвоката, а не як неправомірну вигоду для передачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виходячи, зокрема, з наступного.

Згідно протоколу НСРД від 23.08.2016 (№ 19/5883 від 25.08.2016) під час зустрічі ОСОБА_9 говорить ОСОБА_19 про те, що кошти (неправомірна вигода) не для нього особисто, а що він із людьми домовився і не хоче погано виглядати перед ними через поведінку ОСОБА_19 , який постійно відтягує передачу коштів. Зокрема ОСОБА_9 зазначив: «Ти пошол с німі там, напрямую, тіпа пошол на сдєлку, согласовал, что ти будєшь щире каяття, всє дєла, тєбє пошлі на встрєчу люді. Скажєм так, оні моглі б тєбя по полной программє раскатать. Тєбє прєдложилі лояльниє условія для того, что б оні за тобой нє бєгалі і нє допрашивалі і ти за німі нє бєгал», «Я тєбє об`ясняю: у нас одін вопрос, которий с мєня трєбуют. Я єго должєн рєшить. Лібо рєшаєм, лібо нєт. Рєшай там сам дальшє». (т. 27 а. 220-221).

Окрім того, ОСОБА_9 у розмові з ОСОБА_19 зазначає: «Мне это не интересно. Смотри, условия договора, которые были, вот, можно сказать что я выполнил. Ты условия договора не выполняешь. Никак, то есть я не вижу вообще. Мне, быть мальчиком битья я не хочу. Мне это не интересно. Я в твои проблемы влез, ты мне пытаешься свои условия навязать. Мне не надо…». «Та тебе уже сто раз говорили, сто раз говорили: завтра, с понедельника, co вторника. Ты постоянно тянешь. На меня смотрят как на [нецензурне слово], я не хочу быть [нецензурне слово]».Такий зміст висловлювань у розмові між ОСОБА_9 і ОСОБА_19 сам по собі не підтверджує, що комунікація спрямована на встановлення договірних відносин щодо надання правової допомоги чи отримання юридичної консультації. Зазначені репліки мають характер зауваження, емоційної реакції або критичного коментаря, що не є типовим для взаємодії між адвокатом і потенційним клієнтом, зокрема на початковому етапі їхнього контакту (т. 27 а. 220-221).

ХVІ. Щодо доводів апеляційних скарг про відсутність в діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України

Згідно із вироком ОСОБА_7 за пособництва ОСОБА_8 , з метою особистого збагачення за рахунок отримання неправомірної вигоди, умисно, за попередньою змовою між собою, вчинили обіцянку здійснити вплив на прийняття рішення працівниками органів прокуратури та суддею за неправомірну вигоду.

На час вчинення таких дій відповідальність за них була передбачена ч. 2 ст. 369-2 КК України (у редакції Закону України від 10 листопада 2015 року № 770-VIII (який набрав чинність 26.11.2015).

Частиною 2 ст. 369-2 КК України встановлена кримінальна відповідальність, зокрема, за такі дії (мають значення, зважаючи на висунуте обвинувачення в цій справі):

- одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави;

- пропозиція здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, за надання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи;

- обіцянка здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, за надання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи.

Зазначені дії визначені як альтернативні, тобто об`єктивна сторона злочину вважається виконаною в разі вчинення особою хоча б однієї із цих дій.

«Диспозиція ч. 2 ст. 369-2 КК України текстуально не конкретизує характеру вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави. Об`єднана палата Касаційного кримінального суду виходить із того, що поняттям впливу охоплюється в тому числі використання дружніх, родинних, особистих стосунків з особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тощо. В контексті визначення ознак передбаченого цією нормою складу злочину зміст поняття «вплив» законодавець жодним чином не обмежує лише «впливом з використанням влади або службового становища», який є лише одним із способів вчинення цього злочину. Такий вплив полягає в тому, що службова особа завдяки своєму становищу вживає заходів до вчинення дій іншими особами (непідпорядкованими їй і які не перебувають від неї в службовій залежності), де використовує службовий авторитет, свої зв`язки зі службовими особами, інші можливості, обумовлені займаною посадою» (Об`єднана палата Касаційного кримінального суду в постанові від 29.03.2021 у справі № 554/5090/16-к).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що Вищим антикорупційним судом були досліджені усі документи, надані в якості доказів на підтвердження винуватості обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, зміст яких детально описано в Розділі ІV Вироку.

Дослідженням відповідних документів було встановлено, що в розмовах із ОСОБА_19 , у різний час та в різному складі учасників спілкування, обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повідомляли ОСОБА_19 про те, що вирішення питання про повернення арештованого у кримінальному провадженні майна (грошових коштів) можливе лише після судового розгляду і прийняття судом кінцевого рішення у кримінальному провадженні № 0000055 від 17.03.2015. При цьому неодноразово озвучували, що для полегшення вирішення питання щодо повернення майна, володільцям варто надати їм неправомірну вигоду, щоб ОСОБА_7 забезпечив прийняття відповідних рішень службовими особам прокуратури (прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, керівництвом прокуратури міста Києва) та суддею відповідного районного суду міста Києва, який буде здійснювати судовий розгляд обвинувального акта щодо ОСОБА_19 та інших осіб.

Зокрема, під час зустрічі 20.04.2016, коли учасники розмови висловлювались щодо необхідності надати неправомірну вигоду та суми коштів, яку ОСОБА_19 має надати, ОСОБА_7 зазначав, що у Святошинському суді в них є можливості вирішити всі ці моменти, якщо ОСОБА_19 сам не знайде вихід на суд, а якщо ОСОБА_19 бере суд на себе, то з урахуванням цього сума може бути посунута у сторону зменшення, також сказав, що сума ще залежить від того, у який суд буде направлений обвинувальний акт. Коли ОСОБА_19 говорить, що можливо сам знайде вихід на певний суд, ОСОБА_7 відказує, що якщо той знайде вихід на суд, то вони направлять обвинувальний акт до суду в той район, а якщо не вийде в ОСОБА_19 із судом, то тоді вже вони будуть думати (протокол НСРД № 19/4666 від 14.07.2016, карта № 644т від 03.03.2016 (том 23 а.с. 129, 131; том 27. а.с. 108; пункт 21 Розділу ІV Вироку).

23.05.2016 під час зустрічі ОСОБА_19 сказав, що у нього в Святошинському суді нікого немає і що краще, щоб вони взяли суд на себе, тому ОСОБА_7 повідомив, що вони можуть це все зробити. Коли ОСОБА_19 уточнює, чи може передати для суду тільки частину коштів, то ОСОБА_7 акцентує увагу на тому, що в суді, перш ніж люди йдуть йому назустріч, він має якось це простимулювати, теж саме і в прокуратурі (протоколі НСРД від 15.07.2016 № 19/4704, карта № 677 від 11.03.2016 (том 23 а.с. 153, 154; том 27 а.с. 156, пункт 22 Розділу ІV Вироку).

Під час зустрічі 03.06.2016 ОСОБА_8 зазначив ОСОБА_19 про те, що він, збираючи кошти для надання в якості неправомірної вигоди працівникам СУ ФР (тобто обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ), має розраховувати і на прокуратуру, якщо там почнуть перешкоджати і щоб там не було складнощів (може потрібно буде «трі», маючи на увазі 3 тисячі доларів США) та на суд («десять», маючи на увазі 10 тисяч доларів США). (протокол НСРД від 18.07.2016 № 19/4707, карта № 677 від 11.03.2016 (том 23 а.с. 168-169, том 23 а.с. 156; пункт 23 Розділу ІV Вироку).

Саме тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що досліджені під час судового розгляду докази переконливо вказують на те, що обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 повідомляли ОСОБА_19 , що для забезпечення зі сторони ОСОБА_7 прийняття необхідних для ОСОБА_19 рішень службовими особами прокуратури та суддею, який буде здійснювати судовий розгляд кримінального провадження, йому необхідно надати ту чи іншу суму коштів цим обвинуваченим. Тобто ОСОБА_7 за сприяння ОСОБА_8 обіцяв ОСОБА_19 , що за надання неправомірної вигоди здатен вплинути на те, аби прокурори під час погодження повідомлення про підозру й обвинувального акта та суддя прийняли рішення, що призведуть до повернення вилучених у кримінальному провадженні грошових коштів їх власникам.

ХVІІ. Щодо доводів апеляційних скарг про наявність технічних помилок та описок в окремих доказах та процесуальних документах

Колегія суддів відхиляє інші аргументи сторони захисту (зокрема ті, що стосуються неточних відомостей та технічних помилок в ухвалах слідчих суддів щодо надання дозволів на проведення НСРД, а також у протоколах таких дій та інших пов`язаних документах тощо), оскільки сторона захисту не обґрунтувала, у який саме спосіб ці недоліки порушують право обвинувачених на захист.

Право на захист може бути порушене процесуальними діяннями (діями чи бездіяльністю) органу досудового розслідування, прокуратури або суду, які обмежують можливості сторони захисту ефективно реалізовувати свої права та можливості. Такі порушення не виникають автоматично внаслідок «технічних помилок та описок», а потребують доведення того, що вони суттєво вплинули на права обвинуваченого (зокрема, унеможливили перевірку доказів чи оскарження рішень). Самі по собі «технічні помилки та описки» не порушують право на захист за умови, що вони не зачіпають сутність цього права.

Невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваного вироку, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з цим, колегія суддів доходить висновку, що вирок Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0000064 від 02 березня 2016 року постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а відтак є законним і обґрунтованим та не вбачає підстав для його скасування.

На підставі наведеного, керуючись статтями 404, 405, 407, 408, 409, 412, 418, 419, 426, 532 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року за обвинуваченням: ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 369-2 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

На виконання вироку Вищого антикорупційного суду від 27 листопада 2024 року, що набрав законної сили, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 взяти під варту у залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та протягом трьох місяців може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3