Справа № 734/1462/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/741/25
Категорія - ч. 5 ст. 407 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження:

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відео конференції із прокурором з використанням його власних технічних засобів, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000168 від 05 червня 2024 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 31 липня 2025 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною вищою освітою, не одруженого, військовослужбовця, призваного на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 за призовом під час мобілізації, на особливий період, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 409 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений : за ч. 5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць; за ч. 4 ст. 409 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суровим, остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання, з 17 лютого 2025 року.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишений без змін тримання під вартою.

Як установив суд, 23 квітня 2024 року ОСОБА_6 призвано ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий періоду та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 2, п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту для громадян, призваних на строкову військову службу.

Таким чином, солдат ОСОБА_6 з 23 квітня 2024 року почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації та набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2024 № 116, військовослужбовця, призваного за мобілізацією, солдата ОСОБА_6 призначено на посаду курсанта 2 навчального курсу школи загальновійськової підготовки, зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_6 , грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, в порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою ухилення від несення обов`язків військової служби шляхом самокалічення, в умовах воєнного стану, близько 14 год. 30 хв. 09 травня 2024 року, знаходячись в окопі біля місця проживання військовослужбовців 2 навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , який на той час дислокувався у лісосмузі АДРЕСА_2 , демонстративно здійснив порізи на передпліччі лівої руки саперною лопатою, заподіявши собі тілесні ушкодження у вигляді поперечних різаних ран глибиною до 0,5 мм внутрішньої поверхні передпліччя лівої руки без пошкодження поверхневих вен передпліччя в кількості 3, після чого був доставлений до військової частини НОМЕР_2 .

У подальшому, солдат ОСОБА_6 , не ставши на шлях виправлення, вчинив нове кримінальне правопорушення, а саме, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, а саме: близько 08 год. 13 травня 2024 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалася у АДРЕСА_2 , мала чіткі межі (периметр, огорожу, КПП) та до 16 лютого 2025 року перебував за адресою свого місця проживання, де обов`язки військової служби не виконував, проводив час на свій власний розсуд, до органів державної влади, військового управління або медичних закладів не звертався.

У подальшому, 17 лютого 2025 року о 17 год. 03 хв. солдата ОСОБА_6 затримано у порядку ст. 208 КПК України уповноваженою особою П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернігові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погоджується з вироком суду через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, при тому, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. За результатами апеляційного розгляду просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407 та ч. 4 ст. 409 КК України. на підставі ч. 3 ст. 284 КПК України, за відсутністю достатніх, належних та допустимих доказів для доведення його винуватості і вичерпанні можливостей їх отримання.

Аргументує тим, що навесні 2024 року він був насильно затриманий представниками ІНФОРМАЦІЯ_4 та за сфальсифікованим висновком ВЛК доставлений до військової частини НОМЕР_1 . У частині до навчання він не залучався і через два дні після прибуття повернув виданий йму частиною інвентар. Його заяви щодо незгоди з рішенням ВЛК частиною не приймалися.

Крім того, в частині він примусово був поміщений до ями, яку для нього викопали хлопці з якими він проживав, під час перебування у ямі його словесно ображали і принижували, після чого кинули йому лопату та накази копати собі глибшу яму, чим довели його до самокалічення.

За наявності суперечливих доказів, які мають значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази та відкинув інші.

Більш того, під час судового розгляду не був допитаний свідок, який повідомив, що був очевидцем правопорушення і доповів про це командуванню частини. В той же час, показання свідків, допитаних під час судового розгляду, базувалися на повідомлених цим очевидцем відомостях, при тому, що ними надавалися неправдиві та суперечливі показання.

Звертає увагу, що під час досудового розслідування йому було відмовлено у проведенні слідчого експерименту, незважаючи на те, що він наполягав на його проведенні, місце вчинення злочину не було оглянуте, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 237 КПК України. У судовому засіданні прокурор заявив, що від проведення слідчого експерименту обвинувачений відмовився, однак, це твердження не відповідає дійсності, оскільки досудове розслідування було проведене фактично без його участі. Так, зі слідчим він зустрічався тричі, під час цих зустрічей він надавав показання та відмовився від послуг захисника, потім його повідомили про завершення досудового розслідування.

Після постановлення вироку 31 липня 2025 року, він звернувся до Київського та Львівського ДБР, які повідомили, що його звернення було направлене за належністю для організації розгляду до Територіального управління ДБР у м. Львові.

Фактично, під час досудового розслідування та судового розгляду його винуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень доведена не була.

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги, прокурора, який не погодився з доводами апеляційної скарги, вирок суду вважав законним та обґрунтованим і просив залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 в ухиленні від військової служби шляхом самоскалічення, вчинене в умовах воєнного стану, а також у самовільному залишенні військової частини в умовах воєнного стану відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним під час судового засідання доказам та є правильними

Згідно рапорту санінструктора 2 навчального курсу ОСОБА_9 , він був свідком того, як 09 травня 2024 року близького 14 год. 05 хв. курсант ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, намагався вчинити самогубство.

Цього не заперечував під час апеляційного розгляду і сам ОСОБА_6 , який вказував, що він втратив самоконтроль, трохи випив, і намагався саперною лопаткою порізати передпліччя лівої руки. Фактично здійснив три поперечних різаних рани глибиною близько 0.5мм., з внутрішньої поверхні на передпліччі лівої руки без пошкодження поверхневих вен, будучи незгодним з призивом на військову службу по мобілізації.

З акту службового розслідування від 23 травня 2024 року та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24 травня 2024року, вбачається, що курсант ОСОБА_6 близько 08 години 13 травня 2024 року самовільно залишив військову частину, яка на той час дислокувалася у АДРЕСА_2 , не виконував обов`язки служби до 17 лютого 2025 року, коли був затриманий.

З 13 травня 2024 року і до 17 лютого 2025 року, протягом дев`яти місяців, ОСОБА_6 , будучи незгодним з висновком ВЛК про його придатність до військової служби, до Центральної військово-лікарської комісії для перегляду висновку місцевої ВЛК, не звертався. Дії територіального центру комплектування та соціальної підтримки під час його призиву на військову службу по мобілізації, не оскаржував, проводив час на свій розсуд за місцем проживання.

Висновки судово-психіатричної експертизи свідчать про те, що у ОСОБА_6 приблизно з підліткового віку і на теперішній час простежуються ознаки емоційно-нестійкого розладу особистості (F60.3 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), але за своїм психічним станом він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Зазначені особливості психічної діяльності обвинуваченого не супроводжуються якими-небудь психосоматичними симптомами, грубими порушеннями пам`яті, інтелекту, не виходять за межі характерогічних якостей його особистості, щоб позбавити його можливості усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними.

Дисгармонійні риси характеру обвинуваченого значно порушили його соціально-трудову та особистісну адаптацію. Мобілізований до лав ЗСУ він не зміг адаптуватися до вимог військової дисципліни, постійно конфліктував з керівним складом та з товаришами по службі, виявляв аутоагресивну реакцію.

Під самовільним залишенням військової частини розуміють самовільне залишення будь-яким військовослужбовцем військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службі без поважних причин в умовах воєнного стану. Самовільне є таке залишення частини, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений надавати такий дозвіл. Початком злочину вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем - день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Обвинувачений ОСОБА_6 пробув у військовій частині з 23 квітня до 13 травня 2024 року, яку самовільно залишив і не виконував обов`язки військової служби. При цьому 9 травня 2024 року, перебуваючи на військовій службі, у розташуванні військової частини намагався вчинити самогубство, саперною лапатою порізати вени на передпліччі лівої руки, з метою ухилення від військової служби.

З урахуванням викладеного апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вироку місцевого суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 31 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а для засудженого, який перебуває під вартою, в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12