ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8872/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/51/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2025 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 2 (два) роки.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до з ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за ОСОБА_7 в період дії іспитового строку покладено на уповноважений орган пробації за місцем його проживання.

Також, вироком стягнуто з ОСОБА_7 в користь держави процесуальні витрати на залучення експертів усього на суму 16 713,90 грн (шістнадцять тисяч сімсот тринадцять гривень 90 коп) та скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.12.2024 (справа № 607/27078/24) на автомобіль «MAN 12000», р.н. НОМЕР_1 , який було повернуто власнику.

Згідно вироку, суд визнав доведеним, що 12.12.2024 приблизно о 20:00 водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним вантажним автомобілем «MAN 12000», р.н. НОМЕР_1 , рухався без пасажирів із вантажем масою 3 тони, автомобільною дорогою М-30 «Стрий - Умань - Дніпро - Ізварине (через мм. Вінницю, Кропивницький)» через с. Смиківці Великобірківської територіальної громади Тернопільського району Тернопільської області.

Керованим автомобілем водій ОСОБА_7 рухався у бік м. Хмельницький по правій смузі свого напрямку із швидкістю 81,0...89,6 км/год, чим порушив вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), згідно з яким, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Окрім того, він не був уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, чим порушив вимоги п. 2.3 (б, д) ПДР та вимоги, які наведенні у абз. 1, 2 ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХII від 30.06.1993).

Так, в цей час, на ділянці вказаної автодороги в частині КМ 158+900, що в межах с. Смиківці Великобірківської територіальної громади Тернопільського району Тернопільської області, в порушення вимог п.п. 4.7 та 4.14 (а, б, г) ПДР, поза пішохідним переходом, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «MAN L2000» перебігала проїзну частину пішохід ОСОБА_9 , яка перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння.

Рухаючись в порушення вимог п. 12.4 ПДР із перевищенням дозволеної у населеному пункті швидкості, водій автомобіля «MAN L2000» ОСОБА_7 не забезпечив безпеку дорожнього руху та поставив себе в такі умови, що з моменту виникнення небезпеки для руху (настання конкретної видимості пішохода), при швидкості 81,0...89,6 км/год був позбавлений технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинитися до місця наїзду на пішохода і тим самим уникнути наїзду на останню, однак мав таку можливість, при умові руху транспортного засобу із дозволеною швидкістю 50 км/год, а також виконуючи вимоги п. 12.3 ПДР, які полягали в застосуванні водієм в момент виявлення небезпеки для свого руху, екстреного гальмування без зміни напрямку його руху.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 вказаних пунктів ПДР на узбіччі, яке прилягає справа до правої смуги руху транспортного потоку до м. Хмельницький, передньою частиною керованого ним автомобіля «MAN L2000» був вчинений наїзд на пішохода ОСОБА_9 , якій спричинено масивну поєднану травму грудей, живота та тазу, з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що обумовило зовнішню та внутрішню кровотечі, призвело до масивної крововтрати, від чого настала її смерть на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Порушення водієм автомобіля «MAN L2000» ОСОБА_7 вимог п.п. 1.10 (в частині визначення терміну «небезпека для руху»), 2.3, 12.4 та 12.3 ПДР, а також вимог, які наведені у абз. 1, 2 ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілої ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.10.2025 у справі №607/8872/25, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки без застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк і поклавши на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК України.

Свої вимоги сторона захисту мотивує тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним та надмірно суворим, зокрема через:

- обвинувачений активно сприяв розкриттю злочину, а на момент вчинення кримінального правопорушення з місця події не втік, був тверезий та викликав екстрену медичну допомогу та працівників поліції;

- під час досудового розслідування повністю визнав свою вину, примирився з потерпілою;

- позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами призведе до втрати єдиного можливого джерела доходу, а на його утриманні перебувають малолітня дитина та матір похилого віку.

Також захисник просить врахувати, що обвинувачений допомагає військовим, передав їм для проживання батьківський будинок та доставляє їм продукти харчування. Так, з моменту вчинення ДТП і до завершення розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_7 працюючи водієм, постійно керував транспортними засобами, при цьому жодних порушень у сфері безпеки дорожнього руху не вчиняв.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи захисника та пояснення обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора, який підтримав доводи сторони захисту про наявність підстав не призначати додаткове покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

В апеляційній скарзі висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого не оспорюються, а тому перевірці в ході апеляційного розгляду не підлягають.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги в частині призначення додаткового покарання колегія суддів приходить до таких висновків.

Санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Таким чином, позбавлення права керувати транспортними засобами не є обов`язковим додатковим покаранням за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 України, а відтак суд має право не призначати таке.

Як вбачається зі змісту вироку, суд першої інстанції свій висновок про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення керування транспортними засобами обґрунтував тим, що враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме характер порушення ПДР (зокрема суттєве перевищення дозволеної швидкості руху) та його наслідок у вигляді смерті потерпілої.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги захисника про те, що в даному випадку призначення додаткового покарання є явно несправедливим внаслідок суворості з огляду на встановлені в ході судового розгляду відомості про особу обвинуваченого і його посткримінальну поведінку.

При цьому, апеляційний суд вважає необхідним врахувати не лише ті конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, які суд першої інстанції вибірково врахував при вирішення питання про необхідність призначення додаткового покарання, але також і те, що згідно викладених в обвинувальному акті фактичних обставин, які сторонами не заперечувались і визнані судом доведеними, пішохід ОСОБА_9 , яка перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння, перебігала проїзну частину в межах с.Смиківці поза пішохідним переходом, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «MAN L2000», в порушення вимог п.п. 4.7 та 4.14 (а, б, г) ПДР.

Також, при вирішенні питання про призначення додаткового покарання, яке санкцією інкримінованої статті не визначено як обов`язкове, необхідно врахувати встановлені в ході судового розгляду відомості про те, що обвинувачений працює водієм, це його основне місце роботи і єдиний заробіток, обвинувачений має незадовільний стан його здоров`я згідно консультаційного висновку спеціаліста від 05.06.2025р., що обмежує його можливості у пошуку іншої роботи. Крім того, встановлено, що обвинувачений на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітнього сина та матір - пенсіонерку (а.к.п. 80,87-91).

Підтверджуються матеріалами провадження і доводи сторони захисту про те, що обвинувачений із самого початку провадження щодо нього активно сприяв досудовому розслідуванню, зокрема відтворив подію, надавши інформацію про дорожню пригоду, яка знайшла своє підтвердження при проведенні експертиз, добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілій, яка просила суд не призначати додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

Наведені обставини підтвердив і прокурор, який під час апеляційного розгляду просив апеляційну скаргу задовольнити і змінити вирок в частині додаткового покарання.

У п.п. 2,3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Суди повинні призначити покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Також, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства в справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» в кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення конституційного Суду Украни від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що "окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину" (абзац п`ятий підпункту 4.1); "правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності:інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправити правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям" (абзац 4 підпункту 4.2).

З огляду на наведене, апеляційний суд доходить до висновку про те, що зазначені обставини в сукупності з даними про ставлення обвинуваченого до вчиненого, дають суду підстави не призначати в даному випадку додаткове покарання.

Відповідно до ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок суду у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З цих підстав, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині додаткового покарання.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.404,408,419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення додаткового покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим вказаним вироком за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 2 (два) роки. Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Копії ухвали апеляційного суду надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді