Провадження № 1-кп/161/326/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 23 грудня 2025 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000462 від 18 травня 2024 року, про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Іваничі, Іваничівського району, Волинської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з вищою освітою, працюючого менеджером у ТОВ «Протек Логістик», раніше неодноразово судимого, востаннє:

23.08.2022 за ч. ч. 1, 2 ст. 185 ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 289, ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 01.12.2023 звільнений умовно-достроково від відбування покарання з місць позбавлення волі на невідбутий строк 1 рік 7 місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

На розгляді Луцького міськрайонного суду Волинської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, оскільки він вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому особою, раніше судимою за хуліганство.

За наслідками судового розгляду, суд прийшов до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають перекваліфікації з ч. 3 ст. 296 на ч. 1 ст. 125 КК України.

Так, ОСОБА_7 18.05.2024, близько 05 години 20 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні автозаправної станції «UPG», що розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Домни Гордіюк (Захисників України), 21, під час словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин між ним та потерпілим ОСОБА_6 маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс потерпілому ОСОБА_6 один удар кулаком лівої руки у ділянку голови справа, ряд ударів кулаками лівої та правої рук у ділянку голови, в результаті чого останній втратив рівновагу та впав на підлогу. Внаслідок даних дій обвинувачений ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_6 згідно висновку судово-медичного експерта № 324 від 20.05.2024, тілесні ушкодження у вигляді синця на верхній повіці лівого ока, а також садна в ділянці спинки носа, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення не визнав, пояснив, що 18 травня 2024 року, близько 05 години ранку, він разом з друзями знаходилися в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21. В приміщення разом з своїм товаришем зайшов потерпілий ОСОБА_8 , вони щось обоє вигукнули, він зрозумів, що це прозвучало в його сторону, тоді між ним та потерпілим ОСОБА_9 розпочалася словесна перепалка, яка переросла в конфлікт, що створила неприязність один до одного. Під час словесної перепалки, почалася шарпанина, в ході якої, він не стримав своїх емоцій та почав наносити потерпілому ОСОБА_6 удари, однак чим наносив удари та стільки ударів наніс, він на даний час пригадати не може. Стверджує, що його дії не були поєднані з грубим порушенням громадського порядку та не мали мотивів явної неповаги до суспільства, так як він вчинив кримінальне правопорушення не з хуліганських спонукань, а з мотиву особистих неприязних стосунків, через неправильні дії самого потерпілого ОСОБА_6 . На запитання учасників судового провадження відповів, що в приміщенні автозаправної станції вони з друзями замовляли їжу (хто бургери, хто чебуреки), в той час у нього з собою не було будь - яких рукавичок. Стверджує, з приводу інших осіб, які були присутні на автозаправній станції жодних протиправних дій він не вчиняв, конфлікт відбувався виключно між ним та потерпілим ОСОБА_6 також вказав, що в ході конфлікту автозаправна станція не припиняла свою роботу, майно вищевказаної установи також пошкоджено не було. На даний час він примирився з потерпілим ОСОБА_6 , попросив у нього вибачення та повністю відшкодував завдану йому шкоду. Визнає свою вину лише в спричиненні потерпілому ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень. Хуліганських дій за ч. 3 ст.296 КК України він не скоював, а тому повністю не визнає пред`явлене обвинувачення. Вважає, що умислу на порушення громадського порядку в нього не було, конфлікт стався на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_6 , в його діях можливий наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 суду показав, що 18 травня 2024 року, він знаходився в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21, там зустрів обвинуваченого ОСОБА_7 , який сидів разом з своїми друзями за сусіднім столом. Вказав, що як він, так і обвинувачений ОСОБА_7 перебували у стані алкогольного сп`яніння. Він висловився нецензурно в сторону обвинуваченого ОСОБА_7 , а той, в свою чергу обурився на це, тоді між ними обома виникла словесна перепалка, яка створила неприязність один до одного, в ході якої, обвинувачений ОСОБА_7 не стримав своїх емоцій та наніс йому один удар кулаком лівої руки в голову та ще декілька ударів кулаками обох рук в ділянку голови, від яких він втратив рівновагу та впав. Показав, що весь конфлікт, який відбувся між ним і обвинуваченим ОСОБА_7 відбувся, виключно, в результаті з`ясування між ними особистих відносин, пов`язаних зі словесним конфліктом та виниклої неприязні один до одного. Ствердив, що протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_7 були спрямовані на заподіяння йому тілесних ушкоджень. На запитання учасників судового провадження відповів, що з приводу інших осіб, які були присутні на автозаправній станції жодних протиправних дій обвинувачений ОСОБА_7 не вчиняв, конфлікт відбувався виключно між ними обома особисто. Також ствердив, що в ході конфлікту автозаправна станція не припиняла свою роботу, майно вищевказаної установи також пошкоджено не було. Обвинувачений ОСОБА_7 вибачився перед ним та повністю відшкодував заподіяну шкоду. На даний час між ними конфлікт врегульовано і покази правдиві та послідовні. Також вказав, що він не є компетентним в галузі права та у визначенні правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , однак зауважує, що 18 травня 2024 року, він звертався до правоохоронних органів з заявою, в якій вказував саме про нанесення йому обвинуваченим ОСОБА_7 ударів кулаками обох рук в ділянку обличчя, в даній заяві він нічого не зазначав про вчинення хуліганських дій з боку ОСОБА_7 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показав, що в травні 2024 року близько о 05 год. ранку, він разом з своїм товаришем потерпілим ОСОБА_6 зайшли в приміщення автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21, для того, щоб випити кави та поїсти. За сусіднім столом сидів обвинувачений ОСОБА_7 разом з своїми друзями, потерпілий ОСОБА_8 щось вигукнув в їх сторону, тоді між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_7 розгорілася словесна перепалка, яка переросла в конфлікт, однак, на роботу автозаправної станції це не впливало. На запитання учасників судового провадження відповів, що обвинувачений ОСОБА_7 наносив удари потерпілому ОСОБА_6 , від яких останній втратив рівновагу та впав, однак, чи працівники автозаправної станції намагалися припинити конфлікт, він пригадати не може. Ствердив, що він не бачив, чи було пошкоджене майно автозаправної станції «UPG». В ході конфлікту автозаправна станція не припиняла свою роботу, йому готували каву, в приміщенні знаходилися ще відвідувачі. Шарпанина між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 , закінчилася ще до приїзду працівників поліції.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що в травні 2024 року, нічної пори доби, в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 виникла словесна перепалка, яка переросла в бійку. На запитання учасників судового провадження відповіла, перед початком конфлікту, вона була в іншому приміщенні, а вже під час конфлікту, вона викликала охорону, а ті вже викликали працівників поліції, також намагалася припинити шарпанину, яка відбулася між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 . Показала, що вона не пригадує, чи обвинувачений ОСОБА_7 плював комусь в обличчя. Ствердила, що в ході конфлікту, який відбувся 18 травня 2024 року, автозаправна станція не припиняла свою роботу, майно вищевказаної установи також пошкоджено не було.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що в травні 2024 року, нічної пори доби, в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 виникла словесна перепалка, яка переросла в бійку, хто саме з них спровокував конфлікт, вона пригадати не може. На запитання учасників судового провадження, відповіла, що під час конфлікту, вони викликали охорону, а ті вже викликали працівників поліції, також вона разом з ОСОБА_11 намагалися припинити шарпанину, яка відбулася між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 . Показала, що вона не пригадує, чи обвинувачений ОСОБА_7 плював комусь в обличчя, та чи знімав свій одяг. Ствердила, що в ході конфлікту, який відбувся виключно між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 та його компанія, поводилися досить стримано, жодної агресії в сторону персоналу автозаправної станції та відвідувачів закладу, не проявляли. Також показала, що в ході конфлікту, який відбувся 18 травня 2024 року, автозаправна станція не припиняла свою роботу, майно вищевказаної установи також пошкоджено не було.

Крім показань потерпілого ОСОБА_6 , свідків, кожного зокрема, судом були досліджено такі докази, зокрема:

Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу події від 18 травня 2024 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 повідомив, що 18.05.2024 року близько 05.20 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21, наніс удари кулаками обох рук в ділянку обличчя ОСОБА_6 .

Висновок експерта № 324 від 20 травня 2024 року, з якого вбачається, що під час огляду у ОСОБА_6 було виявлено тілесні ушкодження: синець на верхній повіці лівого ока, садно в ділянці спинки носа. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті травмуючої дії тупого предмету, за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Протокол проведення слідчого експерименту від 20 травня 2024 року, під час якого потерпілий ОСОБА_6 розповів обставини події, що відбулася 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21 та показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 .

Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 31 травня 2024 року, під час якого потерпілий ОСОБА_6 впізнав особу ОСОБА_7 під номером 1, як таку, що нанесла йому тілесних ушкоджень - 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21.

Протокол проведення слідчого експерименту від 31 травня 2024 року, з фототаблицями, під час якого свідок ОСОБА_10 розповів обставини події, що відбулася 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21 та показав механізм нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень обвинуваченим.

Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 31 травня 2024 року, під час якого свідок ОСОБА_10 впізнав особу ОСОБА_7 під номером 2, як таку, що нанесла потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень - 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21.

Протокол проведення слідчого експерименту від 20 травня 2024 року, з фототаблицями, під час якого свідок ОСОБА_13 розповів обставини події, що відбулася 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21 та показав механізм нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень обвинуваченим.

Протокол проведення слідчого експерименту від 22 травня 2024 року, з фототаблицями, під час якого свідок ОСОБА_14 розповів обставини події, що відбулася 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21 та показав механізм нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень обвинуваченим.

Протокол проведення слідчого експерименту від 21 травня 2024 року, з фототаблицями, під час якого свідок ОСОБА_15 розповів обставини події, що відбулася 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21 та показав механізм нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Протокол проведення слідчого експерименту від 22 травня 2024 року, з фототаблицями, під час якого свідок ОСОБА_11 розповіла обставини події, що відбулася 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21 та показала механізм нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Протокол огляду документу (відеозапису) від 27 травня 2024 року, в ході якого, об`єктом огляду є оптичний диск. При завантажені диска виявлено, що на ньому міститься відео, обставин події, яка мала місце 18 травня 2024 року в приміщенні автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21.

Вказані обставини також стверджується і переглянутим в судовому засіданні дисками.

Лист від директора автозаправної станції «UPG», з якого слідує, що 18.05.2024 року на території АЗС № 138 мережі «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21, близько о 05 год. 20 хв. мала місце конфліктна ситуація між відвідувачами автозаправної станції. Працівниками АЗС був здійснений виклик до правоохоронних органів. При цьому, під час вказаної вище події, нормальна робота АЗС не припинялась та будь яка шкода майну автозаправної станції не завдана.

Відповідно до характеризуючих даних на обвинуваченого ОСОБА_7 , він за місцем роботи позитивно характеризується, під час виконання своїх посадових обов`язків зарекомендував себе, як розумний, тактовний, привітний, ввічливий, всебічно розвинений, компетентний в питаннях, які відносяться до його обов`язків, також ОСОБА_7 являється волонтером благодійної організації «Благодійний фонд «Добра Справа», є яскравим прикладом відданості та самопожертви у своїй діяльності. Протягом своєї волонтерської діяльності він неодноразово доставляв автомобілі в зону бойових дій для підтримки військовослужбовців, що значно підвищило ефективність та мобільність захисників, також за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України(конституційності) ст.368-2КК Україниза уважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 296 КК України, оскільки він вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому особою, раніше судимою за хуліганство.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших поза юридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці охоронювані законом цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Винятковим цинізмом у контексті ст. 296 КК України визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства.

Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, у кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 594/599/18. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Як встановлено в ході судового розгляду, саме з показань потерпілого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , чітко слідує, що між ними виник конфлікт з висловлюванням взаємних образ один до одного, саме потерпілий ОСОБА_6 перший спровокував даний конфлікт, висловився нецензурно в сторону обвинуваченого ОСОБА_7 , а той, в свою чергу обурився на це, тоді між ними обома виникла словесна перепалка, яка створила неприязність один до одного. Тому суд вважає, що в обвинуваченого ОСОБА_7 ситуативно виникли неприязні стосунки лише з потерпілим ОСОБА_6 , а не з іншими оточуючими особами, які 18 травня 2024 року перебували на автозаправній станції.

Доказів прояву зверхності обвинуваченим ОСОБА_7 до інших людей, до працівників та відвідувачів автозаправної станції «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21, в ході судового розгляду здобуто не було.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у відповідності до вимог ст.ст. 23, 95 КПК України, суду підтвердили наявність раптового ситуативного конфлікту виключно між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 , під час якого будь - яких непристойних висловлювань, з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , вони не чули, лише вказали, що даний конфлікт закінчився нанесенням потерпілому ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень. Більше того, свідок ОСОБА_12 під час дачі своїх показань чітко ствердила, що в ході конфлікту, який відбувся між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 поводився досить стримано, жодної агресії в сторону персоналу автозаправної станції та відвідувачів закладу, не проявляв.

Судом також встановлено, що жоден з працівників автозаправної станції та присутніх не робили зауваження обвинуваченому ОСОБА_7 щодо порушення їх спокою та щодо порушення роботи закладу, також судом береться до уваги і той факт, що в ході конфлікту, який відбувся 18 травня 2024 року, автозаправна станція не припиняла свою роботу, майно вищевказаної установи також пошкоджено не було, дане чітко підтвердили під час свого допиту у відповідності до вимог ст.ст. 23, 95 КПК України: обвинувачений ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_6 та свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , також суд бере до уваги наданий прокурором лист від директора автозаправної станції «UPG», який у відповідності до вимог ст. 87 КПК України, визнаний належним та допустимим доказом, з якого слідує, що 18.05.2024 року на території АЗС № 138 мережі «UPG», яка розташована за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Захисників України, 21, близько о 05 год. 20 хв. мала місце конфліктна ситуація між відвідувачами автозаправної станції. Працівниками АЗС був здійснений виклик до правоохоронних органів. При цьому, під час вказаної вище події, нормальна робота АЗС не припинялась та будь яка шкода майну автозаправної станції не завдана. Також суд зауважує, що конфлікт було самостійно припинено його учасниками ще до приїзду працівників поліції, що підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 .

За таких обставин, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 , який не бажав протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, не були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та не супроводжувалися особливою зухвалістю.

З досліджених судом доказів встановлено, що обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілого ОСОБА_6 , яка виникла через дії самого потерпілого, а саме, висловленням нецензурно в сторону обвинуваченого.

Стороною обвинувачення не надано жодного доказу щодо того, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.

Також суд відкидає доводи прокурора з приводу того що показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 різняться, з тими, які вони кожен зокрема, давали на слідчих експериментах від 20 травня 2024 року, 22 травня 2024 року та від 31 травня 2024 року, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно (ч.1). Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2). Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом (ч.3).

Суд обмежений у праві за власною ініціативою здійснювати збір доказів вини особи.

На суд покладений обов`язок, залишаючись об`єктивним і неупередженим, створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальну справу і постановити відповідне рішення. Суди при розгляді кримінальних справ не мають права перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.

Верховний Суд неодноразово зазначав те, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими особою під час досудового розслідування, у якій би формі вони не були надані (допит, слідчий експеримент, проведення впізнання тощо). Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 29.10.2019 р. у справі № 515/2020/16-к, 19.11.2019 р. у справі № 750/5745/15-к, 05.03.2020 р. у справі № 666/5449/15-к.

При цьому суд також враховує, що слідчий експеримент проводиться, відповідно до ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тобто, в даному випадку, з метою перевірки показань на момент проведення слідчого експерименту потерпілого та свідків, даних ними під час досудового розслідування слідчому на місці вчинення злочину, але в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 та свідки: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , дали суду протилежні показання, заперечили факт порушення громадського порядку обвинуваченим ОСОБА_7 , а у відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Суд, дотримуючись принципу змагальності сторін, виходячи із загальних засад кримінального судочинства: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов`язків, дослідивши надані докази, керуючись своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, безпосередньо дослідивши та оцінивши кожен доказ окремо, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку про те, що під час судового провадження не здобуто та не надано суду безсумнівних доказів, які б свідчили «поза розумним сумнівом» про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України.

Тому, враховуючи обставини скоєного правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 щодо потерпілого ОСОБА_6 , враховуючи, що суду не було надано доказів того, що мета обвинуваченого ОСОБА_7 була направлена саме на хуліганські дії, та те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 не були одночасно поєднані з грубим порушенням громадського порядку і такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 не виражали явну неповагу до суспільства, та враховуючи спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_7 на скоєння злочину, мотивів злочину, що вчинення злочину було скоєно на основі особистих неприязних стосунків, місце, обстановку та короткочасну тривалість конфлікту, суд вважає що такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 щодо потерпілого ОСОБА_6 скоїв злочин не з хуліганських спонукань, а з мотиву особистих неприязних стосунків, через дії самого потерпілого, тому, суд вважає за необхідне змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за статтею КК України, що передбачає відповідальність за злочин проти особи.

Суд, на підставі досліджених доказів приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 щодо потерпілого ОСОБА_6 свідчать про наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу саме на спричинення потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Суд, приймаючи до уваги висновок експерта № 324 від 20 травня 2024 року, вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 , які проявилися в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, та легких тілесних ушкоджень, наявний склад кримінального проступку, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, тому саме за цією статтею необхідно кваліфікувати дії ОСОБА_7 щодо потерпілого ОСОБА_6 , змінивши на підставі ч. 3 ст. 337 КПК України правову кваліфікацію кримінального правопорушення з пред`явленого обвинувачення за ч. 3 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження.

Суд вважає можливим здійснити таку зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення на підставі ч. 3 ст. 337 КПК України, оскільки при таких обставинах права обвинуваченої особи порушені не будуть через те, що покарання за ч. 1 ст.125 КК України не є більш суворим, ніж покарання за ч. 3 ст. 296 КК України.

На адресу суду від потерпілого ОСОБА_6 надійшла заява про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні, в якій потерпілий зазначив, що з власної волі, він примирився з ОСОБА_16 , останній повністю відшкодував заподіяну йому моральну та матеріальну шкоду. Тому він не звертався з цивільним позовом у кримінальному провадженні. Вказані події відбулися давно, а він на той час перебував у стані сильного емоційного збудження, тому на даний час всіх деталей не пам?ятає. Проте пам?ятає достатньо в загальних рисах щоб прийняти усвідомлене рішення про відмову від обвинувачення. На даний час він не бажає кримінального переслідування відносно обвинуваченого ОСОБА_17 та не бажає, щоб він був притягнутий до кримінальної відповідальності. Не підтримує обвинувачення щодо ОСОБА_17 у вчиненні хуліганських дій та інших протиправних дій. Також, він не заперечує проти зміни кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_17 з ч. 3 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, або на інший менш тяжкий склад на розсуд суду. Наслідки відмови від обвинувачення, зокрема, у виді закриття кримінального провадження, йому відомі.

Зазначене потерпілим ОСОБА_6 вище, суд розцінює як відмову потерплого ОСОБА_6 від застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 заходів кримінальної репресій, небажання потерпілого втручання держави у кримінально-правовий конфлікт, обрання ним альтернативного шляху його вирішення шляхом відмови від приватного обвинувачення.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Згідно з ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5,6,7,8 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Відповідно до роз`яснень, викладених Великою Палатою Верховного Суду у п.п. 33-39, 43 постанови від 03 липня 2019 року в справі № 288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19, під час судового розгляду кримінального провадження, розпочатого і спрямованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, якщо прокурор у порядку статті 338 КПК не вносив до обвинувачення змін, які б трансформували його у приватне, до видалення суду до нарадчої кімнати не виникає жодних процесуальних перешкод для продовження кримінального провадження незалежно від наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення. Адже до прийняття судом відповідного рішення по суті справи процес не втрачає ознак публічності і його перебіг не ставиться у залежність від позиції потерпілого.

За результатами судового розгляду в нарадчій кімнаті суд відповідно до вимог статей 284, 369, 371-374 КПК ухвалює вирок або постановляє ухвалу, якими кримінальне провадження закінчується. З огляду на зазначене у контексті наявної у справі виключної правової проблеми з моменту видалення суду до нарадчої кімнати постає питання не щодо наявності чи відсутності підстав для продовження провадження, а щодо змісту і форми рішення, яке суд має право прийняти.

Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Таким чином, нормативно повноваження суду щодо зміни обвинувачення обмежуються лише характером цієї зміни, а не позицією учасників судового провадження. Проте у випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.

В разі якщо потерпілий із заявою про кримінальне правопорушення не звертався і, будучи забезпеченим необхідними умовами для реалізації своїх процесуальних прав, не ставив у будь-який спосіб ні перед органами досудового розслідування (прокурором), ні перед судом питання про застосування щодо винного заходів кримінальної репресії або ж беззастережно відмовився від застосування таких заходів, суд, перекваліфікувавши діяння на злочин приватного обвинувачення, керуючись частиною сьомою статті 284 КПК, зобов`язаний постановити ухвалу про закриття кримінального провадження на підставі пункту сьомого частини першої цієї статті (крім винятків, передбачених цим пунктом).

Тобто, якщо потерпілий під час судового провадження беззастережно відмовився від обвинувачення (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством), то така позиція тягне припинення кримінального провадження шляхом його закриття на підставі пункту сьомого частини першої та частини сьомої статті 284 КПК після перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення.

Відповідно до ч.4 ст.26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його відмова від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні.

Оскільки кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст.125 КК України відноситься до злочинів приватного обвинувачення, а потерпілий ОСОБА_6 на адресу суду подав заяву про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 суд з дотриманням вимог п.7 ч.1 ст.284 КПК України, приходить до висновку, що дане кримінальне провадження слід закрити, у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.

Долю речових доказів необхідно вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 369, 371, 372, 477 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У кримінальному провадженні № 0000462 від 18 травня 2024 року діяння ОСОБА_7 слід перекваліфікувати з ч. 3 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України та закрити кримінальне провадження у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у формі приватного обвинуваченняна підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 182 КПК України, після набрання ухвали законної сили, заставу в розмірі 30 280 (тридцять тисяч двісті вісімдесят) гривень внесену на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області: , депозитний рахунок №UA0002504, банк ДКСУ м.Київ МФО 820172- повернути заставодавцю ОСОБА_18 .

Речові докази: два оптичних носії інформації DVD - R залишити при матеріалах кримінального провадження.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення через Луцький міськрайонний суд.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий: