Дата документу 13.11.2025 Справа № 333/4955/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/4955/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/530/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 7 ст. 111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Полянівка Мелітопольського району Запорізької області, громадянин України, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України та йому призначено покарання у вигляді 15 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, пов`язаних з наданням публічних послуг, виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 15 років, з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст. 54 КК України позбавлений спеціального звання «майор поліції».

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, за наступних обставин.

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних формувань інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент російської федерації ОСОБА_9 та інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади російської федерації, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 року та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 року № 36/103, від 16.12.1970 року № 2734 (XXV), від 21.12.1965 року № 2131 (XX), від 14.12.1974 року № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, та віддали відповідні накази на вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації на територію України з метою її незаконного збройного захоплення та подальшої військової окупації.

Президент російської федерації 22.02.2022 року направив до ради федерації звернення про використання збройних формувань російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволено.

Приблизно о 5 год. 00 хв. 24.02.2022 року президент російської федерації оголосив про рішення розпочати повномасштабну військову агресію проти України та віддав відповідний наказ підрозділам збройних формувань російської федерації про вторгнення на територію суверенної України.

Так, 24.02.2022 року, на виконання вищевказаних наказів, військовослужбовці збройних сил російської федерації, шляхом збройної агресії із застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, після чого здійснили військову окупацію частини території України, в тому числі м. Мелітополь Мелітопольської міської територіальної громади Мелітопольського району Запорізької області.

З метою відсічі військовій агресії російської федерації 24.02.2022 року Указами Президента України у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України затверджених Верховною радою України, зокрема Указом Президента України № 50/2024 від 05.02.2024 року, яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 год. 30 хв. 14.02.2024 року строком на 90 діб (до 13.05.2024 року).

Починаючи з 25.02.2022 року територія м. Мелітополь Мелітопольської міської територіальної громади Мелітопольського району Запорізької області по теперішній час є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора російської федерації, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією».

Тимчасова окупація російською федерацією територій України, визначених ч. 1 ст. 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для російської федерації жодних територіальних прав.

Тимчасово окупованою територією, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1-1 Закону України № 1207-VII, є частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації.

З метою силового супроводження зміни меж території та державного кордону України в порушення порядку, встановленого Конституцією України, для придушення будь-яких проявів незгоди з політикою окупаційної влади, усунення перешкод у реалізації заздалегідь запланованих намірів на тимчасово окупованій території Запорізької області, 28.06.2022 року невстановленими досудовим розслідуванням особами із числа колишніх працівників правоохоронних органів України та представників інших військових формувань російської федерації, в порушення ст. ст. 17 і 65 Конституції України, створено не передбачений законами України правоохоронний орган за аналогією із органом спеціального призначення - Службою безпеки України, якому присвоєно назву - «державна служба безпеки Запорізької області» (мовою оригіналу «государственная служба безопасности Запорожской области») (зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб російської федерації за номером 86, адреса реєстрації: Запорізька область, м. Мелітополь, пр. 50-річчя Перемоги, буд. 21, мовою оригіналу: «Едином государственном реестре юридических лиц російської федерації, ОРГН № 896, юридический адрес: Запорожская область, Мелитопольский район, г. Мелитополь, пр. 50-летия Победы, д. 21), та який узурпував виконання функцій вище вказаного органу спеціального призначення.

Т.зв. «Государственная служба безопасности Запорожской области» має організаційну структуру, що характеризується наявністю єдиноначальності, підпорядкованості, дисципліни та субординації. Указане формування розділено на підрозділи з визначеним особовим складом, для його учасників введені військові звання, знаки розрізнення, службові посвідчення, вогнепальна (автомати, пістолети) та особиста вибухова (гранати) зброя, характерні для такого формування.

Діяльність вказаного незаконного правоохоронного органу спрямована на встановлення та нав`язування мешканцям всієї території Запорізької області політичного режиму російської федерації, відокремлення Запорізької області як окремої адміністративно - територіальної одиниці від суверенної держави Україна та передачу її під юрисдикцію держави-агресора - російській федерації.

Так, у червні 2022 року (точна дата органом досудового розслідування не встановлена) ОСОБА_7 , будучи громадянином України, перебуваючи на тимчасово окупованій збройними формуваннями держави-агресора території, в м. Мелітополь, Запорізької області, маючи відповідну освіту, фахові знання, управлінські навички та досвід роботи у правоохоронному органі 17 років, діючи умисно, прийняв пропозицію від невстановлених під час досудового розслідування осіб із числа представників окупаційної адміністрації держави-агресора - російської федерації, та, будучи призначеним невстановленими особами із числа керівництва т.зв. державної служби безпеки Запорізької області (мовою оригіналу «государственной службы безопасности Запорожской области»), зайняв посаду старшого оперуповноваженого відділу боротьби з тероризмом та захисту конституційного ладу (мовою оригіналу «старшего оперуполномоченного отдела борьбы с терроризмом и защиты конституционного строя») у незаконному правоохоронному органі - т.зв. державній службі безпеки Запорізької області (мовою оригіналу «государственной службе безопасности Запорожской области»), створеному на тимчасово окупованій території м. Мелітополь, Запорізької області.

При цьому, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» № 3781-ХІІ від 23.12.1993 року, а саме ч. 2, правоохоронними органами є органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Відповідно до цього Закону захисту підлягають у тому числі працівники правоохоронних органів, які беруть безпосередню участь у оперативно-розшуковій та розвідувальній діяльності, охороні громадського порядку і громадської безпеки.

Також, відповідно до ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України» № 2229-ХІІ від 28.04.2023 року, передбачено що завданнями органу безпеки є захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Відповідно до положень Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність»:

Стаття 1. Завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави.

Стаття 2. Поняття оперативно-розшукової діяльності: Оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.

Стаття 5. Підрозділи, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність: Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції; Державного бюро розслідувань - оперативними, оперативно-технічними, внутрішнього контролю, забезпечення особистої безпеки; Служби безпеки України - оперативними підрозділами Центрального управління, регіональних органів та органів військової контррозвідки; Служби зовнішньої розвідки України - агентурної розвідки, оперативно-технічними, власної безпеки; Державної прикордонної служби України - розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки, оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними; управління державної охорони - підрозділом оперативного забезпечення охорони виключно з метою забезпечення безпеки осіб та об`єктів, щодо яких здійснюється державна охорона; органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України; розвідувального органу Міністерства оборони України - оперативними, оперативно-технічними, власної безпеки; Національного антикорупційного бюро України - детективів, оперативно-технічними, внутрішнього контролю; Бюро економічної безпеки України - підрозділами детективів, оперативно-технічними підрозділами.

Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється.

Також, відповідно до п. 6 ч. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-УІІ від 15.04.2014 року передбачено, що окупаційна адміністрація російської федерації - сукупність державних органів і структур російської федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

При цьому, ОСОБА_7 , вступаючи до незаконного правоохоронного органу - так званої «государственной службы безопасности Запорожской области», був достовірно обізнаним, що останній не відноситься до збройних формувань, передбачених Законами України «Про Збройні Сили України», «Про Службу безпеки України», «Про Національну поліцію», «Про Державну прикордонну службу України», «Про національну гвардію України», «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» та іншими законодавчими актами України, якими передбачено створення та функціонування збройних формувань України.

Починаючи з червня 2022 року (точна дата органом досудового розслідування не встановлена) ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, добровільно зайнявши посаду старшого оперуповноваженого відділу боротьби з тероризмом та захисту конституційного ладу (мовою оригіналу «старшего оперуполномоченного отдела борьбы с терроризмом и защиты конституционного строя») у незаконному правоохоронному органі - т.зв. державній службі безпеки Запорізької області (мовою оригіналу «государственной службе безопасности Запорожской области»), приступив до виконання покладених на нього, як співробітника незаконного правоохоронного органу, функцій, в тому числі проведення оперативно-розшукової діяльності, здійснення т.зв. видворення місцевих мешканців з тимчасово окупованої території Запорізької області.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у ході судового провадження, яке відбувалося у формі спеціального судового розгляду за відсутності обвинуваченого, судом не було забезпечено належного рівня судового контролю за обґрунтованістю висунутих обвинувачень, а дослідження доказів відбулося поверхово, без повного та неупередженого аналізу, без урахування позиції захисту, обставин, які пом`якшують кримінальну відповідальність, а також без об`єктивної оцінки якості та допустимості самих доказів.

Захист наголошує, що в межах кримінального провадження не доведено належним чином жодного з ключових елементів складу злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Стороною обвинувачення не встановлено точної дати, часу, місця, способу і обставин, за яких ОСОБА_7 нібито приступив до виконання обов`язків у новоствореному правоохоронному органі на тимчасово окупованій території.

Не доведено факт наявності прямого умислу на співпрацю з державою-агресором. Всі обставини, які могли б засвідчити добровільність таких дій, залишаються недослідженими або викладені у вигляді припущень, що прямо суперечить як нормам кримінального процесуального права України, так і стандартам, сформованим практикою Європейського суду з прав людини.

Окремо звертається увага апеляційного суду на те, що докази, покладені в основу вироку, є неналежними, недопустимими або такими, що мають сумнівне походження.

У провадженні відсутні первинні документи, які б підтверджували працевлаштування ОСОБА_7 в будь-якому органі влади окупаційної адміністрації.

Жодних офіційних відомостей про проходження ним служби, підписання наказів, видачу посвідчень, отримання заробітної плати чи виконання адміністративно-господарських функцій немає.

Електронні докази (листування в месенджерах, скріншоти, фото) не пройшли належної процедури верифікації та не підтверджують ідентичність користувачів, а тому не можуть вважатися такими, що доводять вину особи у спосіб, передбачений ст. 91-92 КПК України.

Крім того, показання свідків, на які посилається обвинувачення, не ґрунтуються на безпосередньому спостереженні ними дій обвинуваченого, містять внутрішні суперечності та не дають змоги зробити однозначний висновок про вчинення ОСОБА_7 дій, які можуть бути кваліфіковані як добровільна співпраця з державою-агресором. Жоден зі свідків не підтвердив факту його участі у репресіях, насильстві, злочинах проти мирного населення або проти державності України.

Натомість, більшість свідків прямо вказали, що ОСОБА_7 здійснював лише охоронні функції та не був причетний до каральної діяльності.

Захист звертає увагу суду на ту обставину, що ОСОБА_7 перебував на тимчасово окупованій території разом із малолітніми дітьми, в умовах загрози життю, тиску з боку окупаційних сил та відсутності можливості залишити зону бойових дій.

У кримінальному провадженні повністю ігноруються його сімейний стан, обмеженість матеріальних ресурсів, необхідність утримувати дітей та об`єктивна відсутність альтернатив для проживання та працевлаштування. Вказане свідчить про психологічний та соціальний тиск, що ставив під сумнів наявність у підзахисного реальної свободи волевиявлення, а отже - і добровільність виконання інкримінованих дій.

На думку захисту, суд першої інстанції не лише не взяв до уваги ці життєво важливі обставини, а й викривив їхній зміст, зробивши передчасні висновки про умисел і співучасть у діяльності окупаційних структур, не маючи на те належних доказів.

Таким чином, враховуючи загальні принципи кримінального права, закріплені у ст. 3 КК України, а також стандарти справедливого судочинства відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захист вважає, що вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає безумовному скасуванню.

Стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення поза розумним сумнівом, що має бути підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю його вини та неможливістю усунути ці сумніви.

Заслухавши доповідь судді, захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень КПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), якщо стосовно нього уповноваженим органом прийнято рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури «in absentia» припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження.

При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі.

До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, у рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»).

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а також апеляційного провадження, що стороною захисту не заперечується та не спростовано.

Зокрема, повістка про виклик обвинуваченого ОСОБА_7 у судове засідання суду апеляційної інстанції була опублікована у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» випуск № 229 (8154) від 8 листопада 2025 року, сторінка 20; повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження також розміщено на офіційному веб-сайті Судової влади.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Як зазначено вище, судовий розгляд зазначеного провадження здійснювався за відсутністю обвинуваченого у спеціальному судовому провадженні, рішення про проведення якого було належним чином вмотивоване, є законним та обґрунтованим.

У зв`язку з цим обвинувачений ОСОБА_7 не був допитаний судом в якості обвинуваченого по суті висунутого йому обвинувачення.

Разом з тим, судом при проведенні спеціального судового провадження були виконані вимоги, передбачені статтею 297-5 КПК України.

Захист обвинуваченого за призначенням здійснював фахівець в галузі права - адвокат ОСОБА_8 .

У ході судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 7 ст. 111-1 КК України судом були досліджені численні письмові докази, які є релевантними та допустимими відповідно до вимог КПК України.

Їх зміст вказує на обставини вчинення інкримінованого злочину, характеризує особу обвинуваченого та підтверджує добровільність зайняття ним посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Зокрема, досліджено:

Ідентифікаційні дані обвинуваченого. З інформації про особу з Державної міграційної служби України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 28.04.1998 Мелітопольським РВ УМВС України в Запорізькій області, а також паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданим 06.01.2015 (т. 1, а.с. 234).

Цей документ підтверджує належність ОСОБА_7 до громадянства України, що має принципове значення для встановлення обов`язку вірності державі відповідно до ст. 65 Конституції України.

Докази служби в Національній поліції України. З інформації з ГУНП в Запорізькій області НПУ вбачається, що ОСОБА_7 проходив службу в органах внутрішніх справ з 23 травня 2005 року по 6 листопада 2015 року та в Національній поліції України з 7 листопада 2015 року по 23 травня 2022 року. Був звільнений з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Мелітопольського районного управління поліції, мав спеціальне звання «майор поліції» (т. 1, а.с. 242).

Ці дані свідчать про його належну фахову підготовку, доступ до службової інформації, володіння тактичними навичками та вміннями правоохоронця, що набули згодом кримінального значення після зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Наказом № 484 о/с від 23 травня 2022 року, виданим на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_7 звільнено зі служби в поліції.

За клопотанням слідчого УСБУ в Запорізькій області, погодженим прокурором ОСОБА_10 та відповідної ухвали слідчого судді Запорізького апеляційного суду, було надано дозвіл на зняття інформації з електронних інформаційних систем щодо мобільного номера, який використовував ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 8-9, 10-11).

З протоколу за результатами проведення негласної слідчої дії - зняття інформації з електронних інформаційних систем від 3 травня 2023 року вбачається, що було оглянуто обліковий запис Telegram за ідентифікатором - номером мобільного телефону НОМЕР_3 , яким особисто користується ОСОБА_7 . Зареєстрований під ім`ям « ОСОБА_11 ». Виявлено листування з особою « ОСОБА_12 » ( НОМЕР_4 ), якому ОСОБА_7 пересилав копію наказу по особовому складу № 484/ос від 23.05.2022 року щодо звільнення ОСОБА_7 зі служби в поліції, раніше займав посаду старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області. Листування з « ОСОБА_13 » ( НОМЕР_5 ), якому було відправлено фото з проханням надати інформацію відносно ОСОБА_14 « ОСОБА_15 ». Листування з « ОСОБА_16 » ( НОМЕР_6 ) - направлено заяву ОСОБА_17 на видачу паспорта. Листування з « ОСОБА_18 » ( НОМЕР_7 ), від останньої надійшло фото ОСОБА_19 , позывной ОСОБА_20 . Зокрема, в ході огляду виявлена папка «Избраное», де зберігався документ з назвою «леоничев ф.1», який повністю містить усі дані про ОСОБА_7 та його сім`ю (т. 2, а.с. 14-24).

З протоколу за результатами проведення негласної слідчої дії - зняття інформації з електронних інформаційних систем від 10 квітня 2023 року вбачається, що було оглянуто відомості з мобільних додатків «Telegram», «WhatsApp», «Viber», якими користується ОСОБА_21 ( НОМЕР_8 ), на ці адреси надходили списки видворених осіб, застереження усім співробітникам ФСБ Запорізької області, витяги про місце проживання осіб, реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України», фотозображення особи - ОСОБА_22 , окрема папка «Розшук», в якій наявні фото осіб, та наявні інформація про цих осіб (т. 2, а.с. 43-127).

З протоколу огляду від 25 квітня 2024 року вбачається, що в ході огляду було переглянуто диск, на якому виявлені: «таблица по опер уп ОБЩАЯ», «Отчет ГСБ Запорожской области». Серед даних документів виявлено відомості щодо ОСОБА_7 , який займає посаду «старшего оперуполномоченного отдела борьбы с тероризмом и защиты конституционного строя» у незаконному правоохоронному органі - державній службі безпеки Запорізької області (т. 2, а.с. 128-131).

Протоколи результатів НСРД та протокол огляду є прямим підтвердженням зайняття ОСОБА_7 старшого оперуповноваженого відділу боротьби з тероризмом та захисту конституційного ладу, їх зміст підтверджує участь ОСОБА_7 у поточній роботі незаконного органу та виявляють її функціональну інтегрованість у структуру вказаного органу.

Крім того, з протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 квітня 2023 року, 10 серпня 2023 року, 22 лютого 2024 року та 5 березня 2024 року вбачається, як свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 впізнали ОСОБА_7 як чоловіка, який був працівником ФСБ та перевіряв автомобілі та документи на блокпості, був у чорній куртці із розпізнавальними знаками рф, пропонував йти на співпрацю з рф, здійснював допит та затримання осіб (т. 1, а.с. 212-216, 217-220, 221-224, 225-228, 229-232).

Отже, сукупність досліджених доказів поза розумним сумнівом підтверджує наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, - колабораційної діяльності, а саме добровільного зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Вказаний факт також підтверджується сукупністю детальних, узгоджених між собою показань свідків, безпосередньо допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції.

Свідки послідовно і в деталях описали обставини вчиненого злочину та поведінку ОСОБА_7 , що дає суду підстави вважати ці показання достовірними та такими, що підтверджують вину обвинуваченого.

Зокрема, свідок ОСОБА_27 показав, що у листопаді 2022 року він їхав з м. Запоріжжя до м. Мелітополя разом зі своїм другом ОСОБА_28 . На блокпосту їх не хотіли пропускати, проводили обшук автомобіля. Далі по трасі, вже ближче до м. Мелітополя їх наздогнав автомобіль поліції «Патріот» і автомобіль седан «Форд». Співробітники почали звинувачувати його, що він перевозить наркотичні засоби, хоча він надав документи, що перебуває на програмі і «метадон» це ліки, які йому видають за рецептом. За кермом автомобіля «Форд» був ОСОБА_7 , який пояснив, що у нього є вихід співпрацювати з ними, або наслідки можуть бути різні. ОСОБА_7 називали «ОСОБА_7». Їх відпустили і вже через тиждень зателефонував ОСОБА_7 , призначив зустріч, на якій дав завдання зібрати інформацію щодо кримінальних авторитетів. Після цієї зустрічі він зрозумів, що вже небезпечно залишатись і він виїхав до м. Запоріжжя. При зустрічах ОСОБА_7 не був у формі, але з ним були співробітники ФСБ, він серед них був як головний. ОСОБА_7 співпрацював з російською федерацією добровільно, поводив завжди себе так, що його все влаштовує.

Ці показання підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_28 , який у суді першої інстанції показав, що восени 2022 року він повертався з другом із м. Запоріжжя до м. Мелітополь. Вони везли ліки, на блокпосту їх зупинили, довго обшукували, але відпустили далі. Ближче до м. Мелітополя, по трасі, їх наздогнав джип поліцейський та автомобіль марки «Форд». Друга відразу ж забрали і увезли, а його та пасажирів оглянули і наказали їхати до в`їзду у м. Мелітополь. За кермом автомобіля марки «Форд» знаходився ОСОБА_7 , він показував своє посвідчення ФСБ червоного кольору. Через три дні йому подзвонив ОСОБА_7 , призначив зустріч, пропонував співпрацювати з ними, надавати інформацію про певних людей. Він відмовився і повідомив, що планує виїхати з міста, тоді ОСОБА_7 йому повідомив, що повернутись більше він не зможе ніколи. ОСОБА_7 усі називали «Лімон».

Свідок ОСОБА_23 у суді першої інстанції показав, що у вересні 2022 року до нього приїхали на «бусіках» озброєні люди в масках, серед них був і ОСОБА_7 . Ці всі люди представляли вже окупаційну владу, у них на одязі були прапори російської федерації. Вони проводили обшук, переглядали усі документи, речі, мобільні телефони. ОСОБА_7 серед них був як головний, одягнутий в чорний одяг, в кепці, у нього була папка з документами, він постійно туди здійснював записи. Саме ОСОБА_7 перевіряв його мобільний телефон, де виявив інформацію (він пересилав інформацію на територію України щодо окупантів). У подальшому його заарештували, допитували, неодноразово здійснювали побиття. У відділку ОСОБА_7 при усіх діях був присутній. Потім ОСОБА_7 йому пояснив, що вони можуть взагалі його зараз розстріляти, але пропонують співпрацю у подальшому. Проте, він відповів відмовою, тоді ОСОБА_7 надав йому бланк російської федерації, де той підписав документи, що погоджується на депортацію, так як здійснював незаконні дії проти рф.

Свідок ОСОБА_25 у суді першої інстанції показав, що у серпні 2022 року він за проханням друзів вивозив дітей в м. Запоріжжя, на блокпосту між м. Мелітополь та ОСОБА_29 він зустрів ОСОБА_7 , який був одягнутий у чорну форму, в бронежилеті та з автоматом. ОСОБА_7 його покликав, спитав куди їде і чим займається, він повідомив, що на пенсії. ОСОБА_7 розповів, що пішов працювати в ФСБ, має гарну зарплату, пропонував перейти на бік рф та почати співпрацювати. Впевнений, що ОСОБА_7 ніхто не примушував співпрацювати з російською федерацією.

Таким чином, суд визнає показання усіх зазначених свідків достовірними, правдивими та такими, що перебувають у внутрішній узгодженості один з одним.

Сукупний зміст цих свідчень підтверджує факт добровільного зайняття ОСОБА_7 посади в незаконному правоохоронному органі - т.зв. державній службі безпеки Запорізької області, чим підтверджується склад злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Свої висновки суд належним чином вмотивував в оскаржуваному вироку та з цими висновками повністю погоджується колегія суддів.

Всі доводи сторони захисту, які є аналогічними тим, що викладені в апеляційній скарзі захисника, були перевірені судом першої інстанції та на ці доводи надана аргументована та змістовна відповідь у вироку.

Зокрема, колегія суддів вказує, що доводи захисника - адвоката ОСОБА_8 про незаконність та необґрунтованість вироку суду, істотні порушення норм матеріального та процесуального права, які начебто мали місце при ухваленні вироку, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку вказаного кримінального провадження.

Згідно з матеріалами кримінального провадження та вироком суду, суд першої інстанції діяв відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України, Конституції України, а розгляд кримінального провадження за відсутності обвинуваченого здійснювався з дотриманням усіх вимог спеціального судового провадження «in absentia».

Доводи захисника про те, що обвинувачений був позбавлений права на захист та обрання захисника за власним вибором, спростовуються матеріалами кримінального провадження та вироком суду.

ОСОБА_7 був належно повідомлений про повідомлення йому про підозру через офіційні джерела - публікацію в газеті «Урядовий кур`єр» та на сайті Офісу Генерального прокурора, що відповідає вимогам ст.ст. 135, 136, 278 КПК України.

У зв`язку із ухиленням обвинуваченого від явки до органів досудового розслідування і до суду, для захисту його прав та інтересів було призначено захисника - адвоката ОСОБА_8 згідно з дорученням Регіонального центру безоплатної вторинної правової допомоги.

Адвокат брав активну участь у розгляді справи, заявляв клопотання, здійснював допит свідків, виступав у судових дебатах, що свідчить про належну реалізацію права обвинуваченого на захист.

Фактичне небажання ОСОБА_7 брати участь у процесі не може розцінюватися як порушення його прав.

Щодо доводів захисника про те, що суд мав критично поставитися до доказів обвинувачення, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції у вироку ретельно проаналізував кожен доказ відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Були безпосередньо досліджені письмові матеріали кримінального провадження, результати негласних слідчих (розшукових) дій, допитані свідки, зокрема ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_23 та ОСОБА_25 , які вказали на добровільну співпрацю ОСОБА_7 з окупаційною владою та безпосереднє виконання ним посадових обов`язків «оперуповноваженого відділу боротьби з тероризмом та захисту конституційного ладу».

Безпідставними є твердження апеляційної скарги про те, що докази з соціальних мереж є неналежними та недопустимими.

Вирок суду ґрунтується не виключно на даних соціальних мереж, а ґрунтується на сукупності доказів, в тому числі відомостях, отриманих при проведенні НСРД на підставі ухвал слідчого судді Запорізького апеляційного суду відповідно до вимог КПК України.

Докази отримані у передбаченому законом порядку і є допустимими.

Не заслуговують на увагу і доводи про те, що обставини майнового становища обвинуваченого, чи складу його сім`ї свідчать про психологічний тиск.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 діяв добровільно, проявляв ініціативу у взаємодії з представниками окупаційної адміністрації, агітував до переходу на бік ворога, здійснював заходи з організації правоохоронної діяльності в інтересах окупаційної влади.

Ніяких доказів, що підтверджують факт безпосереднього тиску або погроз з боку окупаційної адміністрації, стороною захисту не надано.

Сам факт наявності війни, окупації або складної економічної ситуації не звільняє громадянина України від обов`язку діяти відповідно до Конституції України, а обвинуваченого, також і Присяги поліцейського, не займати посаду в незаконному правоохоронному органі.

Конституційний обов`язок захищати незалежність і територіальну цілісність України не допускає компромісів.

Щодо доводів про відсутність доказів працевлаштування ОСОБА_7 у незаконному правоохоронному органі, колегія суддів зазначає, що факт виконання обов`язків у такому органі встановлений не формальним працевлаштуванням, а сукупністю об`єктивних фактичних даних, з огляду на що, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Вирок суду є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 є безпідставною, такою, що спрямована на заперечення фактичних обставин кримінального провадження, які були належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції у відповідності до принципу змагальності сторін і безсторонності судового розгляду.

З урахуванням вищезазначеного, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано вважав зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності - достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Покарання обвинуваченому призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, підвищеної суспільної небезпеки та особи винного тощо.

Свої висновки в частині призначеного покарання суд також належним чином вмотивував у вироку.

Підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі захисника не наведено переконливого обґрунтування на спростування висновків суду, викладених у вироку, а тому вказана скарга задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року - без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4