Справа № 130/2279/25
Провадження №11-кп/801/178/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні об`єднане кримінальне провадження № 0000088, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 23 липня 2025 року та кримінальне провадження № 0000097, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 07 серпня 2025 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Жмеринка Жмеринського району Вінницької області, з професійною технічною освітою, неодруженої, не працюючої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої, востаннє:

28 вересня 2021 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до 2 років 8 місяців позбавлення волі, звільненої з місць позбавлення волі 03 серпня 2023 року на підставі ухвали Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 липня 2023 року умовно-достроково з невідбутим строком покарання 10 місяців 2 дні

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 296, ч. 1 ст. 125 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. 296 КК України та призначено покарання за:

ч. 1 ст. 125 КК України у виді 100 годин громадських робіт;

ч. 3 ст. 296 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з часу затримання на виконання вироку суду.

Згідно з ч. 7 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання, строк її перебування під домашнім арештом за період з 30 липня 2025 року по 27 вересня 2025 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Вирішено питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження та речового доказу.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона маючи не зняту та не погашену судимість, 22 липня 2025 року у період часу з 15:25 год до 15:30 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в громадському місці приміщенні магазину «Пан Економ», розташованого за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, м. Жмеринка, вул. Шевченка, буд. 2, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та проявилось у нахабному та зневажливому ставленні до норм громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, демонструючи свою зверхність над оточуючими, без будь-яких об`єктивних підстав, висловлюючись на адресу потерпілої ОСОБА_10 нецензурною лайкою, нанесла два удари правою ногою по її правій нозі, а також, схопивши ОСОБА_10 лівою рукою за волосся, нанесла два удари лівою ногою по тулубу з правого боку та один удар кулаком правої руки в голову з правого боку, чим заподіяла останній легкі тілесні ушкодження.

Під час указаних подій, керуюча магазином ОСОБА_11 , з метою недопущення протиправних хуліганських дій з боку ОСОБА_7 , почала висловлювати на її адресу прохання щодо їх припинення та, взявши останню за руки, не допускала до потерпілої ОСОБА_10 .

Водночас, ОСОБА_7 на зауваження ОСОБА_11 не реагувала, у її присутності продовжувала поводитись агресивно та висловлювалась нецензурною лайкою, під час спроб не допустити її до ОСОБА_10 , чинила активний фізичний опір, в ході якого нанесла ОСОБА_11 один удар правою рукою в ділянку спини.

Крім того, 06 серпня 2025 року приблизно о 12:20 год ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в залізничному тунелі ст. Жмеринка, розташованого за адресою: Вінницька область, м. Жмеринка, проспект Б. Олійника, буд. 1, на ґрунті раптово виниклого конфлікту та неприязних відносин із ОСОБА_12 , діючи умисно, усвідомлюючи явну протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, нанесла один удар кулаком правої руки в середню третину лівого плеча ОСОБА_12 , чим заподіяла останній легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 суд кваліфікував за:

ч. 3 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та пов`язане з опором іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії;

ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченої та доведеність її винуватості, просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої внаслідок суворості.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким звільнити її від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про неможливість виправлення обвинуваченої без реального відбування призначеного покарання;

суд не мотивував вирок в частині призначеного покарання.

В апеляційній скарзі прокурор Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Просить ухвали у цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченій за пред`явленим обвинуваченням покарання:

ч. 1 ст. 125 КК України у виді 100 годин громадських робіт;

ч. 3 ст. 296 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

при призначенні покарання, місцевий суд не урахував ступінь суспільної небезпечності вчинених злочинів та особу обвинуваченої, яка, будучи звільненою умовно-достроково від відбування покарання, маючи не зняту та непогашену судимість, належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала та протягом короткого терміну вчинила ряд кримінальних правопорушень;

застосоване судом покарання у виді мінімального строку позбавлення волі не сприятиме досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Від потерпілої ОСОБА_12 на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 надійшло заперечення, у якому остання указує на її безпідставність та просить указану апеляційну скаргу залишити без задоволення. Водночас указала, що підтримує апеляційну скаргу прокурора.

До початку апеляційного розгляду прокурор, у відповідності до ст. 403 КПК України, подав письмову заяву про відклик апеляції, що має наслідком закриття апеляційного провадження у цій частині.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги останнього та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, указав, що оскаржуваний вирок, зокрема, в частині призначення покарання є законним і обґрунтованим.

Потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_10 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, причин неявки суд не повідомили.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає можливим провести апеляційний розгляд за відсутністю учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, оскільки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, ці обставини не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченою змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності її позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вона буде позбавлена права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої внаслідок суворості (є явно несправедливим) суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд першої інстанції на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєних обвинуваченою кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином та кримінальним проступком;

характеристику особи обвинуваченої, яка визнала вину у вчиненні кримінальних правопорушень; на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває; позитивно характеризується за місцем проживання; є раніше неодноразово судимою, вчинила інкриміновані кримінальні правопорушення в період не знятої та непогашеної судимості за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року;

обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, позитивна характеристика за місцем проживання;

обставини, що обтяжують покарання вчинення кримінальних правопорушень особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.

За указаних обставин, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства неможливе, а покарання у виді позбавлення волі буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням також визначив Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року у справі № 755/6254/17, де указав, що:

«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».

Відтак умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Водночас, у цьому кримінальному провадженні, місцевий суд установив, що обвинувачена ОСОБА_7 не працевлаштована, не займається суспільно-корисливою діяльністю, є неодруженою та не має міцних соціальних зв`язків, вчинила злочин за наявності обставин, що обтяжують покарання (вчинення кримінальних правопорушень особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину), раніше неодноразово вчиняла умисні злочини, за які відбувала покарання в місцях позбавлення волі, та в період непогашеної судимості знову вчинила умисні кримінальні правопорушення, що свідчить про її небажання стати на шлях виправлення.

Визнання обвинуваченою своєї вини у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень та щире каяття, з огляду на обставини цієї справи, істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених нею діянь та були ураховані місцевим судом при обранні покарання у мінімальній межі, установленій санкцією ч. 3 ст. 296 КК України.

Отже, дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 у сукупності з установленими обставинами провадження не дають суду підстави для звільнення її від відбування покарання з випробуванням, адже навіть покладення на обвинувачену обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, не здатні забезпечити виправлення і перевиховання останньої без відбування покарання.

Належних доводів того, чому висновки суду першої інстанції про неможливість виправлення обвинуваченої без відбування нею покарання є незаконними, невмотивованими чи необґрунтованими захисником у апеляційній скарзі не наведено.

Місцевий суд в цілому дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів, належним чином використав свої дискреційні повноваження та достатньо переконливо обґрунтував своє рішення, що визначена ОСОБА_7 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, що забезпечить її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Мотивованих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції в частині призначеного покарання апеляційна скарга захисника не містить.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання з підстав наведених у ній.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 296, ч. 1 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4