Провадження № 1-кп/638/1892/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009038 від 21.10.2024, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, має середню-спеціальну освіту, неодружений, військовослужбовець Збройних Сил України, який перебуває на посаді стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 Кримінального кодексу України (далі КК України),

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі, відповідними Указами Президента України правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 червня 2024 року №170 солдата ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ) призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог статей 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за таких обставин.

Так, 09 вересня 2024 року, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби, не з`явився на службу з відпустки, а саме до місця тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 до населеного пункту АДРЕСА_3 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв і перебував за межами місця служби до 19.06.2025, до моменту його затримання органами поліції.

У судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення в межах пред`явленого обвинувачення, визнав повністю та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 369 КК України. У вчиненому щиро розкаявся.

На підставі частини третьої статті 349 КПК України за клопотанням учасників провадження, враховуючи, що ОСОБА_4 повно та беззаперечно визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України, не заперечує фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації дій, правильно розуміє та усвідомлює зміст обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, і у суду відсутні сумніви у добровільності позиції, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. П

Суд з`ясував, що обвинувачений та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає. Також, суд роз`яснив, що учасники справи будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім того, згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №521/11693/16-к, відповідно до частини третьої статті 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а стаття 349 Кримінального процесуального кодексу України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Приписами статті 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Для наявності складу дезертирства не має значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 30 січня 2024 року по справі № 336/5209/22.

Заслухавши обвинуваченого та дослідивши характеризуючи матеріали на нього, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні дій, передбачених частиною четвертою статті 408 КК України: дезертирство, тобто нез`явлення на службу з відпустки з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Діяння, передбачене частинами першою або другою цієї статті, вчинене в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, карається позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років (частина четверта статті 408 КК України).

Призначаючи обвинуваченому вид і міру покарання, суд ураховує положення Загальної частини КК України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставиною, яка відповідно до статті 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке виражається у визнанні винуватості в повному обсязі обвинувачення та відвертому визнанні своєї вини.

Відповідно до статті 67 КК України обставин, які б обтяжували покарання, не встановлено.

Суд, згідно з вимогами статті 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення-злочину, яке відповідно до статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, дані про особу обвинуваченого, а саме те що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, раніше не судимий, під наглядом у нарколога-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Відповідно до вимог частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з частиною другою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

На підставі викладеного, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, суд вважає, що виправлення ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку із чим ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі у межах визначених санкцією частини четвертої статті 408 КК України, що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Цивільний позов не заявлявся.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Суд вважає необхідним залишити без змін запобіжний захід, застосований до ОСОБА_4 , у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного, керуючись статтями 349, 370, 371, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України, та призначити покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

В строк відбування покарання зарахувати час перебування обвинуваченого під вартою з 19.06.2025 до дня набрання вироком законної сили із розрахунку, що один день тримання під вартою відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_4 , у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до частини другої статті 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1