Справа № 283/496/17-к
провадження №1-кс/283/477/2025
У Х В А Л А

29 вересня 2025 року Слідчий суддя Малинського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , з участю володільця майна ОСОБА_3 , його представника адвоката ОСОБА_4 , прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_5 , розглянувши клопотання подане ОСОБА_3 про скасування арешту в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 06 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України,

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2025 року представник володільця майна адвокат ОСОБА_4 , який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АМ № 1104627 від 20 жовтня 2024 року, звернувся до суду з клопотанням вимогами якого просить суд скасувати, який накладений Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 24.03.2017 року у справі № 283/496/17-к, у кримінальному провадженні № 0000065 на нерухоме майно - приміщення - нежитлова будівля, банно - пральний комбінат за адресою: м. Малин, вул. Богдана Хмельницького 17 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 09).

Сторона заявника обґрунтовує свою позицію тим, що ОСОБА_3 є законним власником зазначеного майна на підставі укладеного у 2012 році договору купівлі-продажу з Територіальною громадою міста в особі Малинської міської ради, умови якого виконані в повному обсязі.

На думку заявника, факт правомірності набуття права власності підтверджений судовим рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 11.04.2025 у справі № 283/2246/24, де зазначено, що відсутність державної реєстрації не спростовує факту законного набуття права власності. В клопотанні представник вказує, що відповідно до ст. 317, 319, 328 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено судом.

Представник заявника вважає, що арешт майна може застосовуватися лише за наявності передбачених законом підстав (ч. 1 ст. 170, ч. 1 ст. 174 КПК України), а також коли існує ризик знищення, пошкодження чи відчуження майна, проте на сьогодні таких обставин немає. Продовження арешту порушує гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції право на мирне володіння майном та не відповідає принципу справедливого балансу між суспільним інтересом і захистом прав особи.

Таким чином, заявник вважає, що подальше застосування арешту є безпідставним і непропорційним, а тому просить суд скасувати арешт, накладений ухвалою від 24.03.2017 року.

В судовому засіданні представник заявника та заявник клопотання підтримали з підстав, викладених у клопотанні. Просив клопотання задовольнити та скасувати арешт із нерухомого майна законного власника майна. Також, заявник зазначив, шо право власності ОСОБА_3 на вказаний об`єкт не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак наявний арешт, накладений ухвалою суду від 24.03.2017 року, перешкоджає реалізації права власності, зокрема внесенню необхідних змін до державного реєстру щодо власника об`єкта нерухомості.

Прокурор, заперечуючи проти задоволення клопотання представника володільця майна, зазначила, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000065, розпочатому 06.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, на даний час триває та не завершене.

Зокрема, органом досудового розслідування вже двічі було направлено запити до Фонду державного майна України з метою отримання офіційної інформації, що має суттєве значення для встановлення фактичних обставин провадження. На даний час відповіді на зазначені запити ще не отримані, у зв`язку з чим досудове розслідування не може бути завершене, доказів надсилання суду пред`явлено не було.

Дослідивши клопотання, перевіривши матеріали справи та наявні у ній докази, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Відповідно до Договору купівлі-продажу окремого індивідуального визначеного майна, у тому числі будівлі (споруди, приміщення), що підлягає продажу за конкурсом, а саме нежитлової будівлі банно-прального комбінату від 2017 року та договору про внесення змін та доповнень від 2023 року, укладений між Малинською міською радою та ОСОБА_3 , який підтверджує набуття останнім права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Ухвалою слідчого судді Малинського районного суду Житомирської області від 24 березня 2017 року у справі № 283/496/17-к (провадження№1-кс/283/86/2017) накладено арешт на нерухоме майно приміщення нежитлова будівля, банно-пральний комбінат за адресою: м. Малин вул. Б.Хмельницького,17, що перебуває у власності територіальної громади міста Малина в особі Малинської міської ради (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 09) із забороною розпорядження та будь-якого відчуження.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 11.04.2025 у справі № 283/2246/24, яким встановлено факт законності укладення договору купівлі-продажу та визнано за ОСОБА_3 право власності на спірний об`єкт Малинською міською радою.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким підтверджено державну реєстрацію права власності за Малинською міською радою () на зазначену будівлю (реєстраційний номер об`єкта 09).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арешт майна є тимчасовим обмеженням права особи розпоряджатися майном, яке може застосовуватися виключно з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, відшкодування шкоди або можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна не може бути застосований інакше як з підстав, визначених цим Кодексом, і лише за наявності достатніх доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна скасовується, якщо власником доведено, що потреба у подальшому його застосуванні відпала.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Разом з тим, слідчим суддею враховується правова позиція Європейського суду з прав людини висловлена у рішенні від 02 лютого 2023 року у справі «AKSHIN GARAYEV v. AZERBAIJAN» за заявою № 30352/11 (щодо надмірного тягаря, покладеного на власника внаслідок постійного та тривалого утримання належного йому майна як речового доказу у кримінальному провадженні). Так, у згаданій справі заявник скаржився на те, що постійне і тривале утримання майна, в якості речових доказів у кримінальному провадженні, порушувало його право на мирне володіння своїм майном.

У цій справі вилучення доказів не позбавило заявницю його майна, але є заходом, що тимчасово перешкоджає їх використанню та відчуженню. Оскільки утримання майна заявника як доказу є заходом, який тимчасово обмежує користування та розпорядження майном, цей захід має бути передбачений національним законодавством, переслідувати законну мету та бути пропорційним переслідуваній меті. Суд визнав, що втручання ґрунтувалося на відповідних положеннях КПК. Суд також визнав, що воно переслідувало законну мету забезпечення належного функціонування правосуддя і, отже, відповідало "загальним інтересам" суспільства.

Водночас, Суд зазначив, що має також існувати розумне співвідношення пропорційності між засобами, що застосовуються, і метою, яку прагнуть досягти будь-які заходи, що застосовуються державою, в тому числі заходи, спрямовані на контроль за використанням майна приватної особи. Ця вимога виражається в понятті "справедливого балансу", який повинен бути досягнутий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи. Для того, щоб визначити пропорційність відповідного заходу, необхідно враховувати його тривалість, а також його необхідність з огляду на хід кримінального провадження, наслідки його застосування для відповідної особи та рішення, прийняті органами влади у зв`язку з цим.

Окрім цього, особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, зі змісту якої вбачається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, за винятком обмежень, установлених законом. Дана стаття гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном.

Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

З матеріалів справи вбачається, що арешт накладено ще у 2017 році, тобто понад 8 років тому. Прокурор не спростував, не навів жодної підстави щодо доцільності подальшого продовження арешту майна, не зазначив слідчі дії, які можливо необхідно буде провести з арештованим майном у кримінальному провадженні та підстав, які унеможливили їх проведення з моменту внесення відомостей до ЄРДР, не надав доказів, які б свідчили про необхідність збереження цього арешту для цілей кримінального провадження. Посилання на відсутність відповіді Фонду держмайна не може вважатися достатньою підставою для подальшого обмеження прав власника.

Таким чином, суд вважає, що потреба у подальшому застосуванні арешту відпала, а його продовження є надмірним втручанням у право власності ОСОБА_3 .

Керуючись ст. 170, 174, 372 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту задовольнити.

Скасувати арешт, накладений в кримінальному провадженні №0000065 від 06.02.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України згідно ухвали слідчого судді Малинського районного суду Житомирської області від 24 березня 2017 року на нерухоме майно приміщення нежитлова будівля, банно-пральний комбінат за адресою: АДРЕСА_1

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя