Дата документу 27.11.2025 Справа№ 334/3130/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/974/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/3130/25Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286-1 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 02 вересня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

09 лютого 2025 року, приблизно о 20 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вулиці Істоміна зі сторони вулиці Буревісника в напрямку вулиці Лісової в місті Запоріжжі.

В салоні автомобіля під керуванням ОСОБА_9 в якості пасажира перебував ОСОБА_7 .

Під час руху по вказаній проїзній частині в районі ЛЕП №128 водій ОСОБА_9 у зв`язку із зниженням уваги та реакції, внаслідок вживання алкогольних напоїв, порушуючи вимоги п.п.2.9а), 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

- п.2.9 а) «Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

- п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»,

не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, маючи змогу постійно бачити, що попереду дорога має конструктивні особливості, у вигляді закруглення проїзної частини вліво відносно свого руху, не продовжив рух по заокругленню проїзної частини, змінив напрямок руху вправо відносно повздовжнього профілю проїзної частини, виїхав за межі проїзної частини вправо, а саме на праве узбіччя, після чого на правому узбіччі здійснив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді залізного стовпа ЛЕП, при цьому контактував зі стовпом передньою габаритною частиною керованого ним транспортного засобу.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 отримав наступні тілесні ушкодження:

- закрита тупа травма тулуба: множинні розриви стінок та брижі порожньої кишки, сигмоподібної кишки, гемоперитоніум (наявність крові в черевній порожнині до 1000мл), розрив правого прямого м`яза передньої черевної стінки, напружена гематома передньої черевної стінки, заочеревинна гематома, переломи остистого відростку тіла 2-го поперекового хребця, тіл 3, 4-го поперекового хребців, у сукупності кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя;

- закритий перелом V ребра справа по передній аксилярній лінії зі зміщенням фрагментів, кваліфікуються як тілесне ушкодження середньою тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я;

- закритий перелом кісток носу кваліфікуються як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я;

- синці на обличчі, синці, садна «по всій поверхні тіла», садна в ділянці обох кистей, самі по собі кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зі змінами та доповненнями, з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286-1 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання із застосуванням положень ст.69 КК у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч.2 ст.286-1 КК у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років. В решті вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що судом у якості пом`якшуючих покарання обставин визнано щире каяття та визнання вини. Разом з тим щире каяття фактично передбачає та включає в себе повне визнання особою своєї вини. Таким чином врахування в даному конкретному провадженні судом щирого каяття та визнання особою своєї вини як дві самостійні підстави, що у розумінні ст.66 КК пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відповідно до ст.69 КК, є необґрунтованим. Злочин, вчинений обвинуваченим, хоча і є необережним кримінальним правопорушенням, але його вчиненню передувало свідоме вживання алкоголю обвинуваченим та подальше керування транспортним засобом. Наслідком такої поведінки обвинуваченого стало спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. Вказані обставини свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК при призначенні покарання.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; потерпілого, який вважав за необхідне залишити вирок без змін; обвинуваченого та його захисника, які висловили заперечення проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора щодо необґрунтованості призначеного ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286-1 КК із застосуванням положень ст.69 КК, судова колегія виходила з такого.

За змістом приписів ст.ст.50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.2 ст.286-1 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до восьми років.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення ст.ст.66, 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Суд, застосовуючи положення ст.69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини з урахуванням особи обвинуваченого істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях, зокрема в ухвалі від 01 серпня 2023 року Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду по справі №621/2376/22 (провадження №51-3862ск23).

Проте, цих вимог місцевим судом не дотримано.

За змістом оскаржуваного вироку суд першої інстанції при призначенні покарання врахував особу ОСОБА_9 , який раніше не судимий, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, наявність обставин, що пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Пославшись на вказані вище дві обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а також врахувавши вік обвинуваченого (41 рік), стать (чоловіча), стан здоров`я (без особливостей), сімейний стан (одружений), спосіб життя (судом не визначений), місцевий суд установив наявність підстав для призначення ОСОБА_9 основного покарання із застосуванням положень ст.69 КК, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.286-1 КК.

Однак, суд першої інстанції не навів переконливих мотивів прийнятого рішення в частині застосування приписів ст.69 КК, так як не аргументував, яким чином перераховані ним обставини з урахуванням особи обвинуваченого істотно знизили тяжкість вчиненого ОСОБА_9 злочину при тому, що обвинувачений, керуючи джерелом підвищеної небезпеки у стані алкогольного сп`яніння, наражаючи в такий спосіб на небезпеку невизначене коло осіб (інших учасників дорожнього руху), вчинив, хоча і з необережності, але тяжкий злочин із небезпечними для життя наслідками, а саме заподіянням потерпілому тяжких множинних тілесних ушкоджень, в усуненні наслідків яких обвинувачений участі не приймав, оскільки участі у відшкодуванні завданої шкоди не приймав.

Наведене значно підвищує як суспільну небезпечність особи обвинуваченого, так і суспільну небезпечність вчиненого злочину, проте це взагалі не було враховано в оскаржуваному вироку.

Водночас слід зазначити, що ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку з чим уникнення обвинуваченим справедливого покарання негативно вплине й на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

На переконання колегії суддів, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 у цьому кримінальному провадженні, в їх сукупності, з урахуванням особи обвинуваченого, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК.

Таким чином, застосування положень ст.69 КК щодо ОСОБА_9 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, що в свою чергу призвело до призначення ОСОБА_9 невиправдано м`якого основного заходу примусу, який не є справедливим, пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За таких обставин вирок суду відносно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нового вироку в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 02 вересня 2025 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286-1 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 у цій справі відраховувати з дня приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4