Справа №127/3465/26
Провадження №1-кс/127/1441/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника заявника, адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження № 0000060 від 01.02.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, а саме на автомобіль марки «Тойота секвоя» д.н.з. « НОМЕР_1 » вінкод НОМЕР_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_5 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з клопотанням про накладення арешту на майно.

Клопотання мотивовано тим, що проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000060 від 01.02.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що 01.02.2026 працівниками УПП у Вінницькій області на блокпосту поблизу КП "Вінницяоблводоканал" по вул. Київській, 173 в м. Вінниці був зупинений автомобіль марки "Тойота секвоя" д.н.з. « НОМЕР_1 » під керуванням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який повідомив, що у сумці на задньому сидінні має ніж.

В подальшому 01.02.2026 в період часу з 05:07 год. по 05:12 годин, у ході проведення огляду місця події за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, буд. 173 на проїжджій частині поблизу блокпосту, було вилучено наступне: предмет, схожий на ніж разом із чохлом, який поміщено до спецпакету НПУ № RAW 0110221 та автомобіль марки «Тойота секвоя» д.н.з. « НОМЕР_1 » вінкод НОМЕР_2 .

Вилучений автомобіль марки «Тойота секвоя» д.н.з. « НОМЕР_1 » вінкод НОМЕР_2 власником якого є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_1 - визнано речовим доказом та поміщено на арешт майданчик ГУНП у Вінницькій області за адресою: м. Вінниця, вул. Г. Арабея, 17.

Вказані речі мають істотне значення для кримінального провадження, оскільки можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Арешт вказаних речей, які вже вилучені, необхідний для запобігання їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч.1 ст. 170 КПК), тому прокурор просив клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги клопотання підтримала.

Представник заявника - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання, також подав на адресу суду письмові заперечення.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 10ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

На підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Як зазналось вище, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Отже, процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком прокурора довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.

Разом з тим, матеріалами клопотання не доведено існування правових підстав для накладення арешту на вказане у клопотанні майно та не надано доказів, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Суд звертає увагу на те, що досудове розслідування проводиться за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.

Відповідно до санкції вказаної статті, відповідальність передбачена за носіння, виготовлення, ремонт або збут кинджалів, фінських ножів, кастетів чи іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

Предметом вказаного кримінального правопорушення є саме ніж, який був вилучений у ОСОБА_6 , під час огляду його особистих речей.

Разом з тим, слідчий просить накласти арешт на автомобіль, який є власністю третьої особи, не є предметом вчинення можливого правопорушення, а також відповідно до санкції статті 263 КК України не може бути предметом конфіскації або спецконфіскації.

На переконання слідчого судді, сам факт наявності у матеріалах кримінального провадження постанови слідчого про визнання речовим доказом вказаного автомобіля не може виступати метою для накладення арешту у розумінні ч. 2 ст. 173 КПК України.

Також в клопотанні конкретно не зазначено, яке саме доказове значення має вищевказане майно, тобто не дотримується мета накладення арешту.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення КПК України, слідчий суддя приходить до висновку, що в даному випадку відсутні законні підстави для накладення арешту на вищевказане майно.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131, 132, 170, 171, 172, 173, 309 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження № 0000060 від 01.02.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, а саме на автомобіль марки «Тойота секвоя» д.н.з. « НОМЕР_1 » вінкод НОМЕР_2 , який перебував під керуванням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та був вилучений 01.02.2026, відмовити.

На ухвалу судді може бути подана апеляція протягом п`яти діб з дня її винесення до Вінницького апеляційного суду.

Слідчий суддя