Єдиний унікальний номер 341/1796/25
Номер провадження 1-кс/341/431/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року м. Галич

Слідчий суддя Галицького районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурор: ОСОБА_3 ,

підозрюваний: ОСОБА_4 ,

захисник - адвокат: ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання слідчого СВ відділення поліції № 3 (м. Галич) ОСОБА_6 , погоджене з прокурором Галицького відділу Івано-Франківської окружної прокуратури ОСОБА_3 , в межах здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесенму до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10.10.2025 № 0000201 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 299 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України,

встановив:

Слідчий СВ відділення поліції № 3 (м. Галич) за погодженням з прокурором звернувся з клопотанням щодо застосування до ОСОБА_4 , підозрюваного в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 299 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 за місцем проживання по АДРЕСА_1 утримував собаку породи «Метис Німецької вівчарки» світло-коричневого окрасу по кличці «Мухтар», віком приблизно 1-2 роки.

За час утримання вказаного собаки останній періодично дошкуляв господарю своєю поведінкою, поїдаючи домашню птицю, у результаті чого у ОСОБА_4 виник умисел на жорстоке поводження з собакою шляхом завдання йому шкоди, що викликає у тварини фізичні та психічні страждання.

Для приведення злочинного наміру до виконання 10.10.2025 близько 09 години ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечних характер своїх дій, спрямованих на жорстоке поводження з твариною, що відноситься до хребетних, грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи щодо поводження з тваринами, діючи умисно та в порушення вимог ст. 3 Європейської конвенції про захист домашніх тварин, відповідно до якої ніхто не повинен спричиняти для домашньої тварини непотрібного болю, страждання або пригнічення, ст. ст. 4, 11, 18, 22 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» від 21.02.2006 № 3447-1V, відповідно до яких жорстоке поводження з тваринами є несумісним з вимогами моральності та гуманності, у зв`язку з чим при поводженні з тваринами не допускається нанесення побоїв, травм, отруєння тварин, забороняється бити, вбивати, отруювати чи калічити домашніх тварин, завдавати їм болю, страждання або пригнічення та вчиняти інші дії чи бездіяльність, що суперечать принципам захисту тварин від жорстокого поводження, а також прописано правила транспортування тварин, свідомо і цілеспрямовано бажаючи завдати своїй собаці породи «Метис Німецької вівчарки» світло-коричневого окрасу по кличці «Мухтар» фізичних страждань, болю та смерті, прив`язав собаку залізним ланцюгом через ошийник до свого автомобіля марки «ВАЗ 21099», р. н. НОМЕР_1 , та розуміючи, що середня швидкість бігу собаки зазвичай становить близько 10-15 км/год, почав рух по ґрунтовій дорозі у напрямку м. Галич Івано-Франківської області зі швидкістю близько 40 км/год.

Під час вказаного руху собака отримав тілесні ушкодження та втратив можливість самостійно пересуватись і надалі волочився на прив`язі по дорозі за транспортним засобом. Однак ОСОБА_4 , незважаючи на це, розуміючи, що своїми діями спричиняє тварині фізичні та психічні страждання, свідомо і цілеспрямовано продовжував примусово тягнути собаку керованим ним транспортним засобом за межі населеного пункту с. Набережне, у результаті чого своїми умисними діями спричинив собаці тілесні ушкодження у виді пошкодження мочки носу разом зі шкірою верхньої губи та пошкодженням епідермісу до дерми у виді рани, розмірами 8,8х9 см; глибокої рваної забрудненої брудом рани з кровоточивістю м`язів з правої сторони в ділянці скроневого та жувальних м`язів до кісток черепа, розміром 6х4 см; гіфеми правового ока та навколишніх тканин; руйнування епідермісу до дерми у ділянці шиї з переходом на праву лопатку, розмірами 7х18 см, з гематомою кругом рани; рваної рани з проникненням у м`язи у ділянці ліктьового суглобу, розмірами 4х7,2 см, з якої під час лаважу вимито 4 камінчики та велику кількість глини з піском; рваних ран шкіри та інших м`яких тканин правої грудної кінцівки у ділянці зап`ясного суглобу, розмірами 3,5х1,5 см та 2х15 см; здертої мочки лапи; рваної рани шкіри та підшкірної клітковини лівої грудної кінцівки з латеральної сторони в ділянці шиї з переходом на лопатку; рваної рани шкіри та м`язів з проникненням до кісткової тканини правої тазової кінцівки з латеральної сторони коліна, розмірами 8х4 см; великого пошкодження епідермісу до дерми з медіальної сторони кінцівки від колінного суглобу з переходом на черевну порожнину, розмірами 17х23 см; великої рани епідермісу лівої тазової кінцівки з медіальної сторони від колінного суглобу з переходом на черевну порожнину, чим завдав собаці шкоди, яка викликала у тварини фізичні та психічні страждання.

Виїхавши за межі населеного пункту с. Набережне Івано-Франківського району ОСОБА_4 зупинив керований ним транспортний засіб і, побачивши, що його собака без свідомості та вважаючи, що той помер, відчепив собаку від транспортного засобу та скинув тіло у кювет автодороги між населеними пунктами с. Набережне та с. Загір`я Кукільницьке Івано-Франківського району, де й залишив та поїхав у своїх справах.

16 жовтня 2025 року внаслідок отриманих травм собака помер.

10.10.2025 слідчим СВ відділення поліції № 3 (м. Галич) за даним фактом внесено відомості до ЄРДР за № 0000201 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України.

16.10.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України з огляду на навність ризиків, передбачених у п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: - усвідомлюючи неминучість покарання за вчинення даного злочину у вигляді позбавлення волі, яке може бути призначене йому у разі визнання його винуватості, та не маючи міцних соціальних зв`язків, постійного місця роботи, може у будь-який момент з метою уникнення кримінальної відповідальності покинути місце постійного проживання та переховуватись від слідства та суду, а також незаконно впливати на свідків з метою зменшення своєї участі у вчиненні злочину шляхом їх залякування чи схиляння до надання показів на його користь, просили задовольнити клопотання.

Прокурор у судовому засіданні підтримала клопотання, додавши ризик за пунктом 5 ч. 1, просила задовольнити його з підстав, викладених у ньому.

Підозрюваний та його адвокат просили застосувати менш суворий запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, пояснивши про готовність з`являтися на виклики до поліції та суду, а також врахувати, що ОСОБА_4 проживає з хворим братом, про якого піклується.

Заслухавши прокурора, підозрюваного, дослідивши матеріали клопотання, суд дійшов наступного.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Згідно зі ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Як убачається з наданих матеріалів, в повідомленні про підозру ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.299 КК України вказано зміст підозри та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні яких підозрюється останній, із зазначенням статей (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України підтверджується відомостями, які містяться у: протоколі огляду місця події від 10.10.2025; протоколах допиту свідків від 13.10.2025; Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно з яким 10.10.2025 близько 09 годині ОСОБА_4 прив`язав свого дворового собаку через ошийник залізним ланцюгом до свого автомобіля, та рухаючись в напрямку м. Галич тягнув собаку за собою. Собака втратила можливість самостійно рухатись, ОСОБА_4 діючи з особливою жорстокістю примусово витягнув собаку за ме6жі населеного пункту та із травмами голови, передніх та задніх лап залишена в кюветі автодороги; рекомендацією щодо лікування собаки; рапорті працівника поліції, за яким 10.10.2025 близько 09-00 годин ОСОБА_4 з метою вивезення за межі населеного пункту с. Набережне Івано-Франківської області прив`язав свого дворового собаку середнього розміру світло-коричневого кольору через ошийник залізним ланцюгом довжиною близько 2 м до свого автомобіля марки ВАЗ 21099 чорного кольору, та рухаючись в напрямку м. Галич тягнув за собою вказану собаку. Внаслідок знесилення собака втратила можливість самостійно рухатись та була примусово витягнута за межі населеного пункту с. Набережне та залишена ОСОБА_4 із травмами голови, передніх та задніх лап в урвищі на узбіччі автодороги.

Зважуючи на такий обсяг відомостей, матеріали судового провадження об`єктивно свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, як вжиття запобіжних заходів у зв`язку з наявністю саме обґрунтованої підозри, так як наявні у матеріалах провадження докази формують внутрішнє переконання, в тому числі й для стороннього спостерігача, причетності ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення згідно з підозрою.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину мазє свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Судом взято до уваги й самі фактичні обставини (фабули злочину) згідно з підозрою, а саме те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, у тому, що він свідомо і цілеспрямовано, бажаючи завдати своїй собаці страждань, болю та смерті, прив`язав собаку залізним ланцюгом через ошийник до свого автомобіля, та розуміючи та чітко розраховуючи, що середня швидкість бігу собаки зазвичай становить близько 10-15 км/год, почав рух по ґрунтовій дорозі у напрямку м. Галич Івано-Франківської області зі швидкістю близько 40 км/год.

Під час вказаного руху собака отримав тілесні ушкодження та втратив можливість самостійно пересуватись і надалі волочився на прив`язі по дорозі за транспортним засобом. Однак ОСОБА_4 , незважаючи на це, розуміючи, що своїми діями спричиняє тварині фізичні та психічні страждання, свідомо і цілеспрямовано продовжував примусово тягнути собаку керованим ним транспортним засобом за межі населеного пункту с. Набережне, завдавши собаці шкоди, яка викликала у тварини фізичні та психічні страждання.

Виїхавши за межі населеного пункту с. Набережне Івано-Франківського району ОСОБА_4 зупинив керований ним транспортний засіб і, впевнившись, що його собака без свідомості та вважаючи, що той помер, відчепив собаку від транспортного засоб, скинув тіло у кювет автодороги та поїхав у своїх справах.

Зазначені тяжкі страждання тварини спричинені ОСОБА_4 свідомо, цілеспрямовано, в тверезому стані, та стали не сумісні з життям собаки, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 у лікарні собака помер. Зазначене свідчить про підвищену суспільну небезпеку як інкримінованого злочину, так й самої особи підозрюваного.

Також, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

За таких обставин, враховуючи, що дії ОСОБА_4 , за вчинення яких йому повідомлено підозру класифікуються як тяжкий злочин, а саме кримінальне правопорушення проти громадського порядку та моральності, внаслідок чого суд вбачає, що існує суспільний інтерес, який свідчить про те, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, суд зазначає, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового розслідування, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Суд зазначає, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст.23, ст.224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4ст. 95 КПК).

Таким чином, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Слідчий суддя, перевіривши законність та обґрунтованість клопотання про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у відповідності до вимог ст.ст. 193, 194КПК України, заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши фактичні обставини, вказані у клопотанні слідчого, дійшов висновку про необхідність обрання щодо підозрюваного такого виняткового виду запобіжного заходу як тримання під вартою, оскільки останній обґрунтовано підозрюєтьсяу вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299КК України, а наявність самої обґрунтованої підозри підтверджується відповідними письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування.

Зважаючи на вагомість доказів та обґрунтованість підозри у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке безальтернативно передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, а також враховуючи особу підозрюваного, який ніде не працює, за місцем проживання характеризується негативно, не має міцних соціальних зв`язків, слідчий суддя, керуючись положеннями ч.1 ст.194 КПК України, враховуючи суспільний інтерес, який в даному випадку превалює над приватним, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, дійшов висновку про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання та реєстрації, однак такі відомості не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Крім того, зазначені обставини існували на час інкримінованих підозрюваному дій, однак, згідно з підозрою вони не стали для нього стримуючим фактором для уникнення від вчинення дій відповідно до повідомлення про підозру.

Отже, слідчим та прокурором доведено достатньо підстав та ризиків вважати, що ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Крім того, скоєне ОСОБА_4 набуло широкого суспільного розголосу, активного висвітлення у засобах масової інформації та публічних дискусіях, внаслідок чого сформувалась громадська думка та суспільна позиція щодо неприпустимості жорстоких дій, вчинених ОСОБА_4 та незворотності його покарання.

Відповідно до положень Європейської конвенції «Про захист домашніх тварин» ніхто не повинен спричиняти для домашньої тварини непотрібного болю, страждання або пригнічення. Згідно зі ст. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» забороняється вчинення дій, що суперечать принципам захисту тварин від жорстокого поводження. Наслідком жорстокого поводження з тваринами є відповідальність, визначена законом України. У чинному кримінальному законодавстві України відповідальність за жорстоке поводження з тваринами передбачена ст. 299 Кримінального кодексу України. Суспільна небезпека цього злочину полягає в тому, що жорстокість, виявлена щодо тварин, будучи несумісною з вимогами моральності та гуманності, стає нормою поведінки, поширюється на взаємини з людьми, відіграє негативну роль у етичному, культурному та екологічному вихованні громадян (повнолітніх та неповнолітніх осіб).

Таким чином відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, а отже суд дійшов висновку щодо задоволення клопотання слідчого, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують обмеження ОСОБА_4 на свободу саме в такий спосіб процесуального примусу.

Доводи підозрюваного про те, що на його утриманні знаходиться хворий брат з діагнозом: шизофренія суд не приймає до уваги, оскільки такі жодним чином не підтверджені відповідними доказами.

Суд, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, та у відповідності до п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України не визначає розмір застави.

Відповідно до статті 198 КПК України висловлені в ухвалі слідчого судді, суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального провадження.

Передчасно робити висновки про те, що підозрюваний повністю визнає себе винним, сприяє розкриттю злочину. Досудове розслідування не закінчено, обставини злочину з достатньою достовірністю остаточно не встановлені. Є необхідність у проведенні ряду слідчих дій.

Питання про винність або невинність підозрюваного, остаточну кваліфікацію його дій, будуть досліджуватися судом при розгляді справи по суті. На даному етапі судочинства вони не вирішуються.

Керуючись ст.ст. 7, 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

Клопотання задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , що має середню освіту, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, тобто до 16.12.2025 включно.

Тримання під вартою ОСОБА_4 здійснювати в Державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)».

Про прийняте рішення повідомити заінтересованих осіб.

Ухвала суду підлягає до негайного виконання після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

СуддяОСОБА_7