Номер провадження: 11-кп/813/2034/25
Справа № 496/7272/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Біляївського районного суду Одеської обл. від 15.05.2025 у к/п № 0000166 від 20.06.2024 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на 1 рік.

Обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою та вирішено утримувати його під вартою до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання вирішено відраховувати з дня затримання, тобто з 15.05.2025.

Відповідно до оскаржуваного вироку суду 16.06.2024 о 22:50 год ОСОБА_7 , перебуваючи навпроти магазину «Точка», який розташований за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, с. Латівка, вул. Іванова, буд. 4, в ході конфлікту на ґрунті тривалих неприязних відносин між останнім та ОСОБА_9 , діючи умисно та протиправно, наблизився до ОСОБА_9 , схопив його за праве плече лівою рукою, після чого правою рукою наніс останньому два удари в область нижньої щелепи.

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої щелепи в проекції основи нижньої щелепи справа та гілки нижньої щелепи зліва, які не були небезпечними для життя, складають єдиний морфологічний комплекс і оцінюються разом, спричинили тривалий розлад здоров`я понад 21 день і за цим критерієм, згідно п.п. 2.2.2 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Дії ОСОБА_7 судом 1-ої інстанції кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, а саме: умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився з оскаржуваним вироком, оскільки:

- факт його тривалих неприязних стосунків з ОСОБА_9 не був доведений, що залишилось оціночним судженням; як зазначалось під час судового засідання потерпілий ОСОБА_9 обізнаний щодо його підвищеного емоційного стану. Потерпілий під час конфлікту, спровокував його на застосування фізичної сили, у чому обвинувачений розкаюється та визнає це негідним вчинком. Вважає, що стан емоційного хвилювання під час конфлікту та наступна провокація з боку потерпілого підпадає під стан афекту;

- він має міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, працьовитий, неодноразово виїжджав закордон задля працевлаштування та повертався до України навіть під час введення воєнного стану, співпрацював зі слідством та щиро розкаюється, що є підставою для пом`якшення йому покарання;

- станом на момент вручення підозри він вже перебував під вартою в межах іншого кримінального провадження стосовно нього та просить зарахувати термін перебування під вартою з 01.08.2024 (взяття під варту) або 30.07.2024 (затримання) по даний момент до попереднього терміну ув`язнення та, відповідно, з врахуванням вказаного розрахувати строк покарання.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначення покарання та призначити йому покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України та зарахувати термін перебування під вартою з 01.08.2024 або з 30.07.2024.

В судовому засіданні апеляційного обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги. Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.

Враховуючи наведене, колегія суддів, керуючись ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати за відсутності потерпілого ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що він відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону з наступних підстав.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який повністю визнав винуватим себе у вчинені злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті,на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що характеризують його особу.

Враховуючи те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, а також кваліфікація його дій не оспорюється, апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині та констатує, що суд 1-ої інстанції, належним чином оцінив досліджені під час судового розгляду докази з точки зору належності, допустимості, достовірності та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України за ознаками умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Щодо вимог обвинуваченого про зміну вироку в частині призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Приймаючи рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України. При цьому, вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням за своєю правовою природою віднесено до дискреційних повноважень суду, який має перевірити відповідні умови, передбачені положеннями ст. 75 КК України на наявність підстав.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання (постанова ККС у складі ВС від 20.03.2018 у справі №302/904/16-к).

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на відомостях про вчинене кримінальне правопорушення, характер суспільно небезпечного діяння та обстановку його вчинення, зміст протиправної поведінки та інші обставини, які впливають на встановлення його тяжкості. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо (постанова ККС у складі ВС від 26.02.2025 в справі № 750/1281/24).

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України класифікується як нетяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, неодружений та щиро розкаявся у вчиненому.

Апеляційний суд зауважує, що згідно із п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України застосування законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності).

Отже, за змістом діючого законодавства, щире каяття передбачає бажання особи виправити ситуацію, що склалася. Тобто, особа має демонструвати таке бажання, що передбачає вчинення нею відповідних активних дій. Заява особи про щире розкаяння без демонстрації бажання виправити ситуацію не може розцінюватися як пом`якшувальна обставина в контексті п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України.

За відсутності щирого каяття, визнання вини є формальним твердженням, яке підтверджує лише сам факт вчинення інкримінованих дій.

За обставинами даного кримінального провадження відомості щодо вчинення обвинуваченим дій, які б свідчили про бажання виправити ситуацію, що склалась (примирення з потерпілим, відшкодування коштів на лікування тощо) відсутні.

Окрім того, як вбачається з матеріалів судового провадження, на теперішній час стосовно ОСОБА_7 судами розглядається три обвинувальні акти: Приморським райсудом м. Одеси в межах к/п №0005987 від 26.09.2017 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, Хаджибейським райсудом м. Одеси в межах к/п № 0000238 від 16.02.2019 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та Пересипським райсудом м. Одеси в межах к/п № 0000289 від 09.07.2024 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 2 ст. 194 КК України.

З врахуванням наведеного, обставин даного к/п, особи обвинуваченого ОСОБА_7 та його характеристики, на переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованих висновків в частині призначення покарання йому у виді позбавлення волі.

В матеріалах справи відсутні дані на підставі яких можливо було б констатувати, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням забезпечить досягнення мети виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, крім обставин даного к/п ОСОБА_7 на теперішній час обвинувачується у вчиненні ще декількох злочинів, зокрема за ч. 1 ст. 114-1, ч. 2 ст. 194 КК України у к/п 0000289 від 09.07.2024, в межах якого стосовно ОСОБА_7 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Доводи обвинуваченого щодо необхідності зарахування йому терміну перебування під вартою апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки в межах даного к/п стосовно ОСОБА_7 не обирався запобіжний захід у виді тримання під вартою, відповідно відсутні підстави для зарахування строку перебування під вартою в межах іншого к/п при розрахунку покарання в даній справі.

Строк перебування під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 буде зарахований за результатами розгляду обвинувального акту в тому к/п, в якому стосовно нього застосовувався відповідний запобіжний захід.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи вище наведене, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 відсутні, тому вирок суду 1-ої інстанції стосовно нього підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 15.05.2025, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженими, який утримується під вартою в цей же строк з дня отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4