Справа № 274/6741/24
УХВАЛА Провадження № 1-кп/0274/350/26

І м е н е м У к р а ї н и

03.02.2026 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_1

за участі секретарів судового засідання . ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за клопотанням про застосування примусових заходів виховного характеру щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердичева Житомирської області, громадянина України, учня 10 класу гімназії № 6 ім. ОСОБА_5 м. Бердичева, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участі прокурора . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_6

психологів . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілого . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_9

законного представника потерпілого . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_10

представника потерпілого . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_11

захисника . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_12

законного представника особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру . . . . . ОСОБА_13

особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в :

20 грудня 2023 року близько 14 год. 30 хв. ОСОБА_4 перебував разом з малолітнім потерпілим ОСОБА_9 у класі гімназії № 6 ім. ОСОБА_5 м. Бердичева Житомирської області, що за адресою: вул. Раскової 1-а, м. Бердичів, Житомирська область.

У цей час та місці між ними виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_4 виник умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, реалізуючи який, ОСОБА_4 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, керуючись раптово виниклим умислом на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їхнього настання, наніс один удар нижньою частиною долоні правої руки у ніс потерпілого ОСОБА_9 .

У результаті вчинення вказаних дій ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді перелому кісток носу, яке належить до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_4 свою причетність до скоєння суспільно небезпечного діяння не визнав повністю, відмовився надавати пояснення, показання.

Незважаючи на невизнання фактичних обставин ОСОБА_4 , факт вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення його саме ОСОБА_4 підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів:

-показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що у той день він був у школі, був урок хімії. Вчителька вийшла. ОСОБА_14 сидів у третьому ряді, на першій парті. Він разом з ОСОБА_15 підійшли до парти ОСОБА_16 . ОСОБА_17 грався у мобільному телефоні. Він і ОСОБА_18 почали смикати ОСОБА_16 за вуха, ОСОБА_19 вимикав ОСОБА_17 телефон. ОСОБА_16 просив відчепитися, але вони його не слухали. Він по дружньому стукнув ОСОБА_16 у плече і пішов до своєї парти передостання у другому ряду. На його думку, ОСОБА_17 розізлився тому, що програв у гру. ОСОБА_16 побіг за ним і біля його парти, за 2-3 метри наздогнав. Чому саме до нього побіг ОСОБА_17 , не знає. ОСОБА_16 відразу вдарив його взутою у кросівок ногою у живіт. Після цього ОСОБА_17 вдарив його зап`ястком правої руки у перенісся. Від цього удару у нього відразу пішла кров, у нього потемніло у очах і він впав. Коли падав, носом ні об що не бився. Його завели до медпункту. У медпункті ОСОБА_17 протягував йому руку у знак примирення. Він знає, що батько ОСОБА_16 дзвонив, просив вибачення у його матері, але потім відмовився. На даний час (на час допиту) він з ОСОБА_17 не спілкується, хоча раніше товаришували;

-показаннями свідка ОСОБА_20 , яка показала, що ОСОБА_14 є її братом. Події відбувалися ніби взимку. Тоді під час уроку з класу вийшла вчителька, сказала посидіти тихо. Вони вчотирьох: вона, ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_23 грали у гру на чотирьох. Підійшли до ОСОБА_17 , який сидів за партою і грав у гру на телефоні. ОСОБА_24 почав заважати брату з метою, щоб той програв у гру і у нього впав рейтинг. ОСОБА_24 намагався вимкнути ОСОБА_17 телефон, смикав за вуха, волосся. Брат просив ОСОБА_25 припинити заважати, але той ігнорував, це тривало хвилини дві. У цей час ОСОБА_21 стояв просто поруч, нічого не робив. Коли ОСОБА_17 програв у гру, трохи розлютився, піднявся з-за парти і пішов до ОСОБА_25 . Стояли обличчям один до одного. Нікіта, мабуть, хотів відштовхнути ОСОБА_25 у груди, простягнув праву руку долонею уперед і видно випадково влучив у ніс потерпілому. Поштовх був лише один, інших ударів з боку ОСОБА_17 не було. ОСОБА_25 забрали у медпункт, там зупинили кров. Там же ОСОБА_17 хотів пожати ОСОБА_25 руку, але той не захотів;

-показаннями свідка ОСОБА_26 , який пояснив суду, що він бачив конфлікт. Вони тоді мали грати у гру, але перед тим підійшли до ОСОБА_27 він, ОСОБА_28 , ОСОБА_19 , ОСОБА_29 . ОСОБА_25 почав зачіпати Нікіту, вимикати телефон, смикати за вуха не даючи можливості ОСОБА_17 грати у телефоні. Нікіта просив потерпілого перестати заважати, але ОСОБА_30 не зважав і продовжував. Інші жодних дій до ОСОБА_16 не вчиняли, ОСОБА_19 і ОСОБА_18 могли один раз висмикнути телефон. Все це тривало хвилин 5. Після цього ОСОБА_17 встав з-за парти і долонею правої руки, простягнувши руку вперед, відштовхнув ОСОБА_25 . Потрапив у ніс, від чого ОСОБА_30 сів назад на підлогу і через деякий час від цього поштовху у потерпілого пішла кров з носа. Під час поштовху ОСОБА_24 ображав ОСОБА_16 , ніяких дій не вчиняв. Нікіта сів назад за парту. Вже після того, як пішла кров, у клас зайшла вчителька. Потерпілого водили у медпункт, він там також був, чув як вибачався ОСОБА_16 , реакції ОСОБА_31 не пам`ятає;

-показаннями свідка ОСОБА_32 , яка показала, що вона є класним керівником ОСОБА_4 і ОСОБА_33 у гімназії № 6. На час же подій вона була класним керівником цього з`єднаного 8-го класу 4 місяці. Клас дружній. До подій ОСОБА_25 і ОСОБА_17 дружили, зараз у них відносини нейтральні. Обох хлопців вона може охарактеризувати як неконфліктних, нарікань на поведінку обох немає. Злих жартів, насміхань у класі не бачила. На час подій це був останній чи передостанній день перед канікулами. Був останній урок. У кінці уроку, за дві хвилини до кінця, десь о 14:58 вона через фізіологічні потереби вийшла з класу відкрила двері і вийшла у вбиральню до вмивальника, щоб прочистити носа. До цього моменту конфліктів у класі не було. Ні на ОСОБА_16 , ні на Туранському тілесних ушкоджень не було. Двері за собою не зачиняла. Як тільки зробила декілька кроків, з класу вибігли діти, а за ними вийшов ОСОБА_25 , який тримався за ніс, з якого йшла кров. Пішли до медсестри, та надала домедичну допомогу, промивання. Викликали маму ОСОБА_16 , той плакав просив вибачення у Туранського. Вона подзвонила мамі потерпілого, хоча той просив цього не робити. ОСОБА_25 відпустили додому, той пішов у супроводі друзів. Діти їй розповіли, що коли вона вийшла, ОСОБА_30 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 підійшли до ОСОБА_16 , який сидів на першій парті, хотіли забрати телефон. Той казав, щоб не чіпали, але вони продовжили. Тоді ОСОБА_17 встав і вдарив першого, хто був ближче Туранського, долонею у ніс. Сама вона очевидцем події не була;

-показаннями свідка ОСОБА_34 , яка пояснила, що вона п`ять років працює медсестрою домедичної допомоги у гімназії № 6, має свій власний кабінет. У грудні 2023 року, перед закінченням року до неї у кабінет прийшов ОСОБА_35 з носовою кровотечею. Вона почала надавати домедичну допомогу тампувала, охолоджувала. Спитала, що сталося потерпілий сказав, що вдарив ОСОБА_16 . Як саме, не казав, через якісь хлопчачі розбірки. Через стіну від неї працює мама ОСОБА_16 , позвали її. Також у кабінет прибігли діти з 8-го класу, їхній класний керівник Столяр. Прийшли директор з учителем географії, які не були свідками подій. Вона побачила, що у ОСОБА_25 роздувся ніс і він синіє, зрозуміла, що є проблема і що потрібно до травматолога (точний діагноз встановити вона звичайно не могла, від забою також могла бути запухлість), тому сказала, що треба дзвонити мамі потерпілого, щоб везли у травмпункт. Туранський цього категорично не хотів, але мамі подзвонила ОСОБА_36 , у якої був її телефон. Все, що вона могла, вона зробила, кровотеча припинилася і ОСОБА_25 пішов додому. Вона займалася лише носом потерпілого, про ніякі інші тілесні ушкодження він не говорив. У її присутності ОСОБА_16 плакав і просив пробачення, але вона не чула, щоб потерпілий пробачив;

-показаннями свідка ОСОБА_37 , який показав, що потерпілий є його сином. То був звичайний день, дружина була на роботі, син у школі. Близько 15 години йому зателефонувала дружина, повідомила, що з сином сталася ця ситуація і щоб він його зустрів на зупинці, бо син поїхав на маршрутці. Він вийшов до зупинки, але дитини не було у маршрутці, водій сказав, що той вийшов раніше. Син прийшов додому, у нього вже були круги під очима, розпухлий ніс. Він завів машину і повіз сина у травмпункт. Там виявили перелом носа. Викликали поліцію, ті документували. Коли приїхали, він ще побачив у сина гематому на весь живіт. Сина возили у Станишівку, була операція. Про події знає зі слів сина: вийшла вчителька, син з друзями підійшов до ОСОБА_16 , який грався у телефоні. Син з друзями жартували: брали за вуха, шарпали. Це були просто жарти, але ОСОБА_16 їх не сприйняв, встав і наніс синові два удари. Розмови з батьками ОСОБА_16 не вийшло, за компенсацію, вибачення розмова не дійшла;

-даними копій протоколів прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 20.12.23, з яких видно, що попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину ОСОБА_10 та ОСОБА_38 просять прийняти міри до ОСОБА_39 , який 20.12.23 близько 14 години побив їхнього малолітнього сина ОСОБА_33 , 2010 р.н., спричинивши тому тілесні ушкодження (т. 1, а.п. 12, 14). Судом враховуються ці докази і покладаються у основу рішення не як докази винуватості особи, а виключно як підстава для реагування держави на звернення про порушення прав із подальшою підставою для внесення відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування. За доводами захисту про незавіреність цих протоколів і як наслідок їхню недопустимість суд враховує, що обставини, викладені у протоколах жодним із учасників, у тому числі стороною захисту не оспорюються, під час судового розгляду обставини з протоколів повністю підтверджені іншими джерелами доказування, тому незавіреність копії хоча і є певним порушенням процедури оформлення матеріалів, однак це порушення не визнається судом істотним і не призводить до недопустимості доказів;

-даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 05.04.24, під час якого у КНП «Житомирська обласна дитяча лікарня» було вилучено медичну карту № 14058 стаціонарного хворого ОСОБА_9 (т. 1, а.п. 45-47);

-даними копій документів про нещасний випадок у гімназії № 6 ім. ОСОБА_5 по акту № 30 від 20.12.23, якими підтверджується подія (т. 1, а.п. 81-88);

-даними висновку судово-медичної експертизи № 92 від 10.04.24, згідно з яким відповідно до наданої на експертизу медичної карти стаціонарного хворого № 14058 у ОСОБА_9 виявлене тілесне ушкодження у вигляді перелому кісток носу. Виявлене тілесне ушкодження відноситься до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Дане тілесне ушкодження утворилося від дії тупого твердого предмету, що не виключається можливим від ударів рукою, а саме нижньою частиною долоні правої руки. Не виключається можливим спричинення даного тілесного ушкодження за обставин та в термін, вказаних у постанові (20.12.23 близько 14 години при нанесенні одного удару нижньою частиною долоні в область носа). Враховуючи характер та локалізацію виявленого тілесного ушкодження, експерт вважає, що було не менше одного місця прикладання сили (т. 1, а.п. 93-94);

-даними протоколу слідчого експерименту від 02.07.24 з фототаблицею до нього, під час якого малолітній потерпілий показав механізм спричинення йому тілесних ушкоджень як він та ОСОБА_4 стояли по відношенню один до одного; як ОСОБА_4 наніс йому один удар нижньою частиною долоні правої руки в ніс (т. 1, а.п. 101-104). Дані протоколу про час, місце, спосіб скоєння проступку відповідають обставинам обвинувачення, показанням потерпілого в залі суду та іншим дослідженим доказам;

-даними висновку судово-медичної експертизи № 181 від 04.07.24, згідно з яким покази малолітнього потерпілого ОСОБА_9 при проведенні слідчого експерименту від 02.07.24 за його участі відповідають характеру та механізму утворення у нього тілесних ушкоджень згідно висновку експерта № 92 від 10.04.24 (т. 1, а.п. 106-107).

Законний представник малолітнього правопорушника ОСОБА_4 . ОСОБА_13 зазначив, що свого сина може охарактеризувати лише позитивно, він ним пишається, син неодноразово перемагав у турнірах з шахів, гарно володіє англійською, їздить на олімпіади. Ніколи ніяких скарг, нарікань на поведінку сина не було. Крім шахів син займається футболом, баскетболом, ходить у драмгурток. Вдома син усім забезпечений. Ходить у 10 клас 6 школи, як і сестра. Має друзів однолітків, нікого із судимостями. Дружина працює у школі сина. Син може грати у ігри на телефоні, у тому числі і у школі. Син вразливий, переживає, коли програє. Коли йому подзвонили і повідомили про подію, перше, що він сказав, що оце вже сина допекли, а друге що нарешті син постояв за себе, бо це вперше у житті у сина був фізичний контакт з кимось, він ніколи раніше не брав участі у бійках, це не його. З сином він мав виховну розмову про події, син шкодує про те, що сталося, він впевнений, що має виховний вплив на сина.

Разом з тим, суд визнає недопустимими доказами та не покладає у основу вироку як докази дані протоколів оглядів відеозаписів від 27.02.24 та 01.03.24 (т. 1, а.п. 34-37, 70-73), оскільки під час цих слідчих дій дізнавач оглядала допити дізнавачем потерпілого та ОСОБА_4 , тобто протоколи містять лише дані про показання цих осіб, а відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення такими показаннями, здобутими під час досудового розслідування. Також суд визнає недопустимими і не покладає у основу вироку як докази дані пояснювальних учнів за 20.12.23 (т. 1, а.п. 51-54, т. 2, а.п. 24-28); оскільки знову ж таки ці пояснювальні були отримані не у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України і суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях отриманих у залі суду, а не на даних пояснювальних.

Судом в ході судового розгляду досліджені всі процесуальні джерела доказів (ст. 84 КПК України), які були заявлені та надані сторонами на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), в обсязі, визначеному відповідно до ст. 349 КПК України та в порядку, передбаченому § 3 глави 28 КПК України. Судом після спливу понад рік і п`ять місяців судового розгляду було виключено зі списку свідків для допиту двох неповнолітніх свідків захисту, які за весь цей час до суду так і не з`явилися, незважаючи на усіляке сприяння судом стороні захисту у виклику свідків. Про дослідження будь-яких інших джерел доказування сторони не зазначали, клопотань про долучення, дослідження або перевірку таких доказів до суду не надходило, сторони висловили свою думку про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами.

При цьому судом для забезпечення дотримання вимог статей 22, 42, 43 КПК України (щодо можливості ознайомлення з матеріалами обвинувачення, оцінки доказів), статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на справедливий суд) до матеріалів провадження в ході підготовчого судового засідання долучено й інші документи, які надано учасниками, в тому числі й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти наведених вище доказів на підтвердження фактів та обставин, що підлягають доказуванню.

Доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_4 складу суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст. 125 КК України, вчинення ним дій у стані необхідної оборони, у стані, викликаному неправомірними діями щодо нього, вчинення їх ненавмисно, суд розцінює як захисну позицію, спрямовану на пом`якшення відповідальності.

Разом з тим, відповідно до абсолютно усіх досліджених судом доказів, у тому числі показань сестри ОСОБА_4 та свідка захисту ОСОБА_26 , вбачається та власне стороною захисту і не заперечується, що після того, як потерпілий і вчиняв певні дії щодо ОСОБА_4 (які не мали характеру можливості завдання шкоди здоров`ю), він вже припинив їх вчинення та був на певній відстані від ОСОБА_4 . Лише після цього ОСОБА_4 піднявся і за обставин невчинення у цей момент будь-яких активних щодо нього з боку потерпілого самостійно вчинив прямий рух правою рукою у обличчя потерпілого. Саме внаслідок цього цілком свідомого руху у потерпілого виникло тілесне ушкодження у виді перелому кісток носу. Характер цього ушкодження, негайна кровотеча прямо вказують на достатню силу контактування з боку ОСОБА_4 .

Оцінюючи інші доводи захисту, суд враховує, що згідно зі ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Існує вкрай тривала незмінна судова практика застосування цієї норми закону, у тому числі і та, на яку посилається захисник (постанови ВС від 03.11.22 у справі № 953/21580/19 та від 22.02.24 у справі № 331/3020/17), згідно з якою для вирішення питання про кваліфікацію діяння, пов`язаного з умисним нанесенням тілесних ушкоджень особі, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах. Також ВС зазначає, що право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК ці умови полягають у такому: 1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави; 2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК; 3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала; 4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається; 5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає; 6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

У цій же справі, відповідно до абсолютно усіх досліджених доказів дії ОСОБА_40 не створювали та не могли створювати умов появи стану необхідної оборони (тим більше із заподіянням шкоди здоров`ю), оскільки жодним чином не були суспільно небезпечними; не існували на момент спричинення тілесного ушкодження.

На підставі викладеного, оцінюючи зібрані та дослідженні у кримінальному провадженні докази у їхній сукупності, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Однак на час скоєння вищенаведеного суспільно небезпечного діяння ОСОБА_4 , хоча і досяг одинадцятирічного віку, але не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність відповідно до ст. 22 КК України.

Прокурор клопоче, потерпілий, його законний представник та представник підтримали таке клопотання про можливість застосування до неповнолітнього ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру.

Разом з тим судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив суспільно небезпечне діяння 20 грудня 2023 року, тобто з дня вчинення діяння минуло понад два роки, за суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, передбачено максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до 2 років, тобто відповідно до вимог ст. 12 КК України це кримінальне правопорушення є кримінальним проступком, ОСОБА_4 після скоєння діяння від слідства та суду не ухилявся, в розшуку не перебував, до кримінальної відповідальності, у тому числі за скоєння злочинів, не притягувався, а тому підпадає під дію п. 1) ч. 2 ст. 106 КК України. Інститут строків давності ґрунтується на ідеї, що з плином часу втрачається актуальність й гострота вчиненого, а також суспільна небезпечність особи, оскільки вона тривалою соціально позитивною, правослухняною поведінкою після вчинення суспільно небезпечного діяння пережила процес виправлення. З часом суспільно небезпечне діяння втрачає здатність бути показником суспільної небезпечності вчиненого діяння. Сплив же визначеного законом часу суттєво позначається як на досягненні мети визначених законом примусових заходів, так й на виконанні їхньої іншої функції запобігання вчиненню суспільно небезпечних діянь. За таких умов подальше кримінальне переслідування державою особи, реальне призначення та застосування примусових заходів буде суперечити наведеним вище вимогам закону, у зв`язку з чим ОСОБА_4 підлягає звільненню від призначених заходів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні, враховуючи перелік питань, які підлягають вирішенню в ухвалі суду у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру відповідно до ст. 501 КПК України (а це лише чи мало місце суспільно небезпечне діяння, чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від 11 років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність та чи слід застосовувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме), беручи до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України цивільний позов може бути поданий лише до фізичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями виключно підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння ( ОСОБА_4 не є жодною із визначених законодавцем осіб), цивільний позов підлягає залишенню без розгляду. Потерпілий, його законний представник, представник мають право звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Дані про процесуальні витрати матеріали провадження не містять.

Запобіжний захід, поміщення у приймальник-розподільник щодо ОСОБА_4 не застосовувалися, клопотань з даного приводу від учасників не надійшло.

На підставі наведеного, керуючись статтями 97 ч. 2, 105, 106 КК України, статтями 369, 372, 501 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

призначити ОСОБА_4 , визнавши доведеним, що він вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, примусові заходи виховного характеру у виді застереження та передачі під нагляд батька ОСОБА_13 , року народження, на строк 1 (один) рік.

На підставі статей 49, 105, 106 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначених примусових заходів виховного характеру в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без розгляду.

Речові докази після набрання ухвалою законної сили: два ДВД-диски з відеозаписами допитів малолітніх потерпілого та свідка ОСОБА_4 , які долучено до матеріалів провадження залишити у матеріалах кримінального провадження.

На ухвалу протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Головуючий - суддя ОСОБА_1