ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/191/26 Справа № 194/2110/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю (в режимі відеоконференції):

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28.12.2025 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , смт. Смига, Дубенського району, Рівненської області, громадянина України, одруженого, на утриманні маючого малолітніх доньок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з середньою-спеціальною освітою, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовцю в спеціальному званні солдат військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого:

31.01.2013 року Дубенським міським судом Рівненської області за ч.1 ст. 289 КК України до штрафу у вигляді 17.000 гривень;

28.07.2017 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч.1 ст.115 КК України до 7 років 6 місяців, на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк час попереднього ув`язнення з 19.01.2017 року до 20.06.2017 року та з 21.06.2017 року до 28.07.2017 року в розрахунок один день попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі. 17.05.2022 року на підставі ст.81 КК України звільнений умовно-достроково;

03.10.2024 року Дубенським міським судом Рівненської області за ч.5 ст.185 КК України. Кримінальне провадження закрито на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закона, яким встановлюється кримінальна відповідальність;

11.11.2025 року Рівненським міським судом за ч.5 ст.407 КК України. На підставі ч.5 ст.401 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з продовженням проходження військової служби,-

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28.12.2025 року клопотання слідчого, погоджене прокурором ОСОБА_6 , задоволено та застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти строком на 60 днів, до 23 лютого 2026 року включно.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя вказав, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчинені особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді довготривалого позбавлення волі, що може спонукати останнього до здійснення спроб переховування.

Слідчим суддею визнано доведеною наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, а саме можливості: переховування від органів досудового розслідування та суду; незаконного впливу на свідків, які проходять разом з підозрюваним службу в одній військовій частині, які в подальшому можуть змінити свої показання; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення. Вказано про неможливість запобігти вказаним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Крім того вказано, що слідчим суддею не встановлено будь-яких даних про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та достатніх підстав для застосування стосовно підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28.12.2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого відмовити та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

В обґрунтування своєї скарги посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, відсутність обґрунтованої підозри та неправильну кваліфікацію діяння.

Вказує, що суд не врахував показання самого ОСОБА_8 про те, що подія сталася випадково: у нього розрядився телефон, так як було відсутнє в будинку світло, він вирішив його зарядити за допомогою павербанку, шнур від якого знаходився в гаманці рюкзака, де лежали гранати. Дістаючи з рюкзака шнур від зарядного пристрою для телефону, він почув характерний звук відстрілу скоби гранати (яку знайшов раніше в посадці та зберігав для військових потреб). Розуміючи, що у нього є три секунди до вибуху гранати, так як він не натиснув на запобіжник, швидко відреагував, крикнув "Бійся" щоб попередити побратимів, та кинув гранату в бік входу в прохід, так як приміщенні, де перебували військові, відсутні вікна, прикрився та ліг на ліжко.

На жаль, граната зачепилася за поріг входу у кімнату, де відпочивали ОСОБА_8 та побратими, й вибухнула. Після вибуху через задимлення підозрюваний вибіг на вулицю, де дезорієнтувався в темряві та згодом повернувся до будинку, де подальшому був затриманий в порядку ст. 208 КПК України. ОСОБА_8 заперечує умисел на вбивство, підкреслюючи дружні стосунки з потерпілими, відсутність неприязних відносин та конфліктів з ними.

Вказує, що дії ОСОБА_8 можуть кваліфікуватися як порушення правил поводження зі зброєю, а також із речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення, що заподіяло тілесні ушкодження кільком особами (ч. 2 ст. 414 КК України), а не як закінчений замах на умисне вбивство двох осіб, але в силу положень п. 10 ч.1 ст. 303 КПК України оскарження повідомлення про підозру можливе лише після спливу двох місяців з дня повідомлення особі про підозру.

Звертає увагу суду на те, що органом досудового розслідування не надано належних доказів заявлених ризиків та слідчий суддя формально підійшов до встановлення ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України.

Вважає, що слідчим суддею не було враховано дані про особу ОСОБА_8 , а саме те, що останній виконує бойові завдання, одружений та має на утриманні малолітніх дітей (доньок 2024 та 2016 року народження).

Заслухавши суддю-доповідача; підозрюваного та захисника, які апеляційну скаргу підтримали, на її задоволенні наполягали з викладених у ній підстав; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді і відсутність підстав для застосування до підозрюваного менш обтяжливого запобіжного заходу; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Апеляційним судом встановлено, що у провадженні СВ ВП № 1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження № 0000620 від 26.12.2025 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Предметом досудового розслідування у вказаному провадженні є дії солдата ОСОБА_8 , який, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, в посаді оператора безпілотних літальних апаратів 2 відділення управління командира 4 самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», 26.12.2025 приблизно о 01:10 год., будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в спальній кімнаті, що розташована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх протиправних дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 - солдата ОСОБА_11 , та солдата ОСОБА_12 , діючи умисно, використовуючи у вигляді знаряддя злочину вибуховий пристрій у вигляді гранати (марка та модель встановлюється), який взяв перед цим зі свого рюкзаку діючи умисно з мотивів неприязних відносин, будучи заздалегідь обізнаний у можливості доведення свого злочинного умислу до кінця внаслідок вибуху вказаної гранати, бажаючи настання негативних наслідків у вигляді смерті людини, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер таких дій для життя багатьох осіб, розуміючи наслідки від застосування гранати (марка та модель встановлюється), будучи обізнаним про те, що у приміщенні житлового будинку перебувають інші військовослужбовці, реалізуючи свій злочинний умисел, умисно висмикнув з гранати чеку, привівши таким чином її у бойову готовність, та кинув гранату всередину спального приміщення, після чого граната вибухнула.

Таким чином, ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу до кінця, спрямованого на позбавлення життя військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .. Однак злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі. В результаті злочинних дій солдата ОСОБА_8 спричинено потерпілому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді: вибухова травма, місцеве вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин обох сідниць, вогнепальне осколкове дотичне поранення м`яких тканин поперекової ділянки, місцеве вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин правої сідниці та потерпілому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді: вогнепальне осколкове сліпе поранення лівої гомілки тобто вчинив закінчений замах на умисне вбивство двох осіб.

26 грудня 2025 року слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, в обґрунтування якого послався на те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, раніше судимий, в тому числі за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а відтак може переховуватися від органів досудового розслідування або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Ураховуючи те, що ОСОБА_8 проходить військову службу в одній військовій частині зі свідками та потерпілими, наявний ризик незаконного впливу на останніх, оскільки такий ризик впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового слідства, з огляду на дані про його особу та обставини вчинення злочину, існують ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя правильно встановив, що підозра у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого правопорушення є обґрунтованою, заявлені ризики об`єктивно існують та для запобігання ним необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки вона підтверджується зібраними доказами, які містяться в матеріалах провадження.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

У цій частині належить зазначити, що вибух, яким іншим військовослужбовцям були заподіяні тілесні ушкодження, відбувся саме внаслідок дій підозрюваного із вибуховим пристроєм, який перебував у нього, що стороною захисту не оспорюється, а відтак підозра не є вочевидь необгрунтованою. Питання про те, якими саме були ці дії, чи були вони умисними або необережними, якою була спрямованість умислу ОСОБА_8 , та про інші обставини, які мають значення для кваліфікації дій останнього, є предметом досудового розслідування, сприяти якому і має застосування запобіжного заходу.

Є правильними також висновки суду першої інстанції щодо наявності відносно ОСОБА_8 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останнього існує обґрунтована підозра у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за яке передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у розрізі чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування підозрюваного від суду, колегія суддів вважає, що існує вагома ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Враховуючи, що досудове розслідування по даному кримінальному провадженню розпочато лише 26 грудня 2025 року, органу досудового розслідування необхідно провести першочергові слідчі дії, у тому числі за участю свідків та потерпілих, які підозрюваному знайомі та є його співслужбовцями, існує і є вагомим ризик незаконного впливу на останніх.

Доводи захисту щодо необхідності зміни запобіжного заходу на більш м`який не є обґрунтованими, оскільки на даній стадії досудового розслідування застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання не забезпечить запобіганню встановлених ризиків, а враховуючи що інкримінований злочин вчинений з застосуванням насильства, згідно вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді щодо неможливості визначення застави.

З огляду на те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого з застосуванням насильства до потерпілих, колегія суддів вважає, що застосування менш обтяжливого запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання чи поруки не забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного на даній стадії кримінального провадження.

Доводи захисту щодо даних про особу ОСОБА_8 , а саме того, що останній виконує бойові завдання, одружений та має на утриманні малолітніх дітей (доньок 2024 та 2016 року народження), хоча і заслуговують на увагу, однак не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки у сукупності не усувають встановлені щодо цього підозрюваного ризики і не зменшують достатньою мірою їх вагомості.

З урахуванням обставин справи, наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів погоджується з висновком слідчого суду щодо необхідності застосування до підозрюваного ОСОБА_8 найбільш суворого запобіжного заходу, оскільки менш обтяжливий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків з огляду на те, що встановлені щодо цього підозрюваного ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України, з урахуванням відомостей про його особу, є виключно вагомими.

З огляду на викладене, а також зважаючи на межі апеляційного розгляду, визначені ч. 1 ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне за наслідками апеляційного провадження апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28.12.2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4