Дата документу 09.10.2025 Справа № 336/6741/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/945/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/6741/25Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинувачених ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 (з доповненням) на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживає у АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_2 , проживає у АДРЕСА_3 , за ч.3 ст.309, ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.309, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 13.11.2025 включно продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 з одночасним визначенням застави у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 028 000 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення; обвинуваченого ОСОБА_10 , з одночасним визначенням застави у розмірі 700 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 119 600 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення. Разом із тим, вказаною ухвалою суду до 14.11.2025 року включно продовжено строк дії процесуальних обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_11 .

В апеляційних скаргах та доповненні до них захисник просив ухвалу суду в частині визначення розміру застави в повному обсязі обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати, постановити нове судове рішення, яким визначити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заставу в розмірі 166 прожиткових мінімумів для працездатних осіб кожному, що складає 502 648 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення.

Свої вимоги мотивував тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованим та винесено неповноважним складом суду з порушенням автоматизованого розподілу матеріалів кримінального провадження. Існування передбачених ст.177 КПК ризиків щодо обвинувачених не доведено. Клопотання прокурора про продовження тримання під вартою не відповідає вимогам закону та приписам практики ЄСПЛ, оскільки не містить посилання на докази. Сама по собі лише тяжкість пред`явленого обвинувачення не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою. Іншим обвинуваченим в рамках даного кримінального провадження визначено значно менший розмір застави. На переконання апелянта, існують підстави для зменшення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, адже визначений розмір є непомірним для кожного зі вказаних обвинувачених.

Апелянт звертає увагу на дотримання обвинуваченим ОСОБА_9 покладених на нього процесуальних обов`язків протягом дії попередньої ухвали суду про продовження строку тримання під вартою. Такі обставини, на переконання сторони захисту, нівелюють твердження про існування ризиків. Захисник посилається на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_9 , який потребує довготривалого лікування під наглядом лікарів. Вказує, що останній за місцем мешкання характеризується позитивно, має активну громадянську позицію та офіційно працевлаштований. ОСОБА_9 є єдиним годувальником у родині, на його утриманні перебуває матір похилого віку, яка є інвалідом, та малолітня дитина.

Водночас захисник вказує, що обвинувачений ОСОБА_10 після набрання вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 26.03.2024 року за ч.3 ст.311 КК та під час дії іспитового строку належним чином виконував покладені на нього обов`язки. Вину у вчиненні інкримінованих ОСОБА_10 в рамках даного кримінального провадження кримінальних правопорушень останній не визнає та буде доводити свою невинуватість. ОСОБА_10 має місце проживання у м.Синельникове Дніпропетровської області, перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Останній є єдиним годувальником у родині, на його утриманні перебуває двоє дітей та матір, яка є інвалідом.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; з`ясувавши позицію обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і їх захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК; ОСОБА_10 за ч.3 ст.309, ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.309, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311 КК; ОСОБА_11 за ч.2 ст.255, ч.5 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.1 ст.309 КК; ОСОБА_12 за ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.4 ст.28 ч.3 ст.307 КК; ОСОБА_13 за ч.2 ст.255, ч.3 ст.15, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311 КК.

Прокурор у кримінальному провадженні звернулась до суду з клопотаннями про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою на 60 днів, з одночасним визначенням застави у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 028 000 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення; а також про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку тримання під вартою на 60 днів, з одночасним визначенням застави у розмірі 700 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 119 600 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , виходив з того, що у справі існують ризики того, що обвинувачені, перебуваючи на волі, можуть переховуватися від суду, а останній до того ж може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів, рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ґрунтується на зазначених вимогах кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно зазначив про існування ризику переховування від суду відносно ОСОБА_9 ; а також встановив об`єктивну наявність ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення відносно ОСОБА_10 .

На підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать ті обставини, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного роду тяжкості, серед яких передбачені ч.1 ст.255 та ч.3 ст.307 КК особливо тяжкі злочини, за вчинення яких передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років із конфіскацією майна.

Вказані обставини, на переконання колегії суддів, дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_9 , будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Колегією суддів з матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_10 , обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного роду тяжкості, серед яких передбачені ч.1 ст.255 та ч.3 ст.307 КК особливо тяжкі злочини, за вчинення яких передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років із конфіскацією майна.

Апеляційний суд зауважує, що наведені відомості дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_10 , будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення, що є передбаченим п.1 ч.1 ст.177 КПК ризиком.

Разом з тим, судовою колегією встановлено, що ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення аналогічної спрямованості у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Проте ОСОБА_10 свою злочинну діяльність не припинив та протягом дії іспитового строку згідно вироку Вільнянського районного суду Запорізької області від 26.03.2024 року за ч.3 ст.311 КК знову вчинив інкриміновані злочини, серед яких, з-поміж іншого, є особливо тяжкі, що всупереч протилежним доводам апелянта, абсолютно не свідчить про дотримання ОСОБА_10 належної процесуальної поведінки. Більш того, останній офіційно не працевлаштований та не має законного, стабільного джерела доходів.

Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, у сукупності дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_10 за відсутності стримуючих факторів його належної процесуальної поведінки та джерел стабільного доходу, опинившись на волі, потенційно з великою вірогідністю може продовжувати займатись протиправною діяльністю та вчинити інше кримінальне правопорушення, що є передбаченим п.5 ч.1 ст.177 КПК ризиком.

Між тим, колегія суддів вважає, що сама по собі тяжкість інкримінованих злочинів не є достатньою підставою для продовження строку тримання під вартою обвинувачених, натомість судом першої інстанції враховано сукупність усіх встановлених у даній справі обставин, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою.

Перевіряючи аргументи апелянта щодо надмірного розміру застави відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в обґрунтування заявленої в апеляційній скарзі вимоги щодо скасування оскаржуваної ухвали суду в цій частині, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.4 ст.182 КПК розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

За загальним правилом відповідно до положень п.3 ч.5 ст.182 КПК розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На переконання судової колегії, під час визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу судом першої інстанції правомірно взято до уваги відомості про характер кримінальних правопорушень, вчинення яких інкримінується обом обвинуваченим, а також враховано дані про особу кожного з обвинувачених та вид співучасті у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які згідно обвинувального акта є організаторами стійкого ієрархічного об`єднання, яке для більш ефективного вчинення тяжких і особливо тяжких злочинів мало окремі структурні частини.

Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні слушно зазначено про необхідність врахування й чисельної кількості епізодів злочинної діяльності, інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відтак, колегія суддів погоджується із твердженнями районного суду, який під час продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 реалізував передбачену ч.5 ст.182 КПК міру можливої поведінки (право). Зокрема, суд першої інстанції, встановивши, що застава у регламентованих п.3 ч.5 ст.182 КПК межах не здатна забезпечити виконання вказаними обвинуваченими покладених на них обов`язків, з урахуванням вищенаведеного обґрунтування, визначив заставу у розмірі, який перевищує встановлену положеннями п.3 ч.5 ст.182 КПК межу, відповідно до вимог прокурора у клопотанні про продовження строку тримання під вартою щодо кожного обвинуваченого.

При цьому апеляційний суд зауважує, що застава саме у визначеному ухвалою суду першої інстанції розмірі окремо щодо кожного обвинуваченого буде дієвим запобіжником від реалізації обвинуваченими встановлених ризиків та у випадку порушення ними покладених процесуальних обов`язків.

Підстав для зменшення розміру застави як обвинуваченому ОСОБА_9 , так і обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд, акцентує увагу, що з аналізу змісту ст.182 КПК вбачається, що фінансова спроможність безпосередньо обвинувачених не є єдиним критерієм для визначення розміру застави. Більш того, положеннями ч.2 вказаної статті КПК передбачено, що застава може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та юридичною особою (заставодавцем).

Разом з тим, чинними нормами КПК, що містять обставини, які з`ясовуються судом під час визначення розміру застави, не передбачають врахування вже визначеного розміру застави відносно інших обвинувачених в рамках одного кримінального провадження, про що йдеться в апеляційних скаргах.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів, усупереч доводам апеляційних скарг захисника, вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебувати на волі за відсутності підстав для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу. Розмір застави визначений обвинуваченим на основі всебічно з`ясованих судом обставин кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не вбачається можливим.

За наведених обставин, вказані захисником відомості, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 та особу обвинуваченого ОСОБА_10 , на переконання апеляційного суду, не можуть бути беззаперечними підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду, оскільки вони не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Щодо доводів апеляційної скарги про стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Стороною захисту не надано достовірних даних про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_9 , що безпосередньо на момент винесення оскаржуваного судового рішення та його апеляційного перегляду свідчать про неможливість перебування його під вартою.

Посилання захисника щодо невизнання обвинуваченим ОСОБА_10 вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень є передчасними, оскільки ці питання підлягають оцінці під час розгляду місцевим судом справи по суті пред`явленого цій особі обвинувачення. Апеляційний суд під час перевірки рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання особи під вартою, ухваленого під час судового розгляду, перевіряє лише наявність передбачених ст.177 КПК ризиків та необхідність продовження застосування щодо неї обмежувального заходу.

Погодитись із доводами апелянта про порушення процедури автоматизованого розподілу даного кримінального провадження не можна через відсутність доказів на підтвердження даної обставини. Наведені захисником аргументи з цього приводу безпідставні і відображають виключно його суб`єктивну думку з цього приводу.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою відповідає характеру і тяжкості інкримінованих діянь, даним про особи обвинувачених та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційних скаргах захисника мотивів, не знаходить законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали чи зміни запобіжного заходу обвинуваченим за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 (з доповненням) залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4