КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представника: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 110-2, частиною першою статті 111-2, частиною п`ятою статті 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року клопотання заступника начальника другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту - задоволено.

Накладено арешт на майно, вилучене 30 вересня 2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон Moto g845G, серійний номер НОМЕР_1 , ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ2 НОМЕР_3 , із встановленими сім картками операторів мобільного зв`язку НОМЕР_4 та НОМЕР_5 ; флеш накопичувач із документами ТОВ «Агроконтракт» - 1 шт. з метою забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, заборонивши вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження вказаним майном.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою представник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно відмовити.

Уважає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а викладені в ухвалі висновки очевидно не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що матеріали, долучені до клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна від 01 жовтня 2025 року, не містять жодних відомостей стосовно того, що ОСОБА_8 причетний до обставин розслідуваного провадження, як власне і те, що такі речі містять сліди вчиненого злочину.

Зазначає, що викладені обґрунтування у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та посилання сторони обвинувачення на критерії організаційної структури, наявність спільних працівників, здійснення господарської діяльності за одними й тими самими адресами, а також використання одних і тих самих виробничих потужностей не можуть вважатися ознаками пов`язаності осіб.

Наголошує, що ОСОБА_8 не має процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, як власне і в будь-якому іншому, жодних кримінально караних діянь не вчиняв.

Уважає, що постанова слідчого про визнання речовими доказами від 30 вересня 2025 року є формальним рішенням, що не відповідає імперативним приписам пункту 2 частини п`ятої статті 110 КПК України, оскільки не містить належного обґрунтування та не розкриває відповідність вилучених об`єктів критеріям, визначеним статтею 98 КПК України.

Вказує, що протокол обшуку від 30 вересня 2025 року не містить жодних відомостей про те, що вилучені за результатами проведення слідчої дії речі відповідають критеріям частини другої статті 167 КПК України, як і не містить інформації стосовно значення мобільного телефону та флеш-накопичувача для цього провадження, що додатково доводить безпідставність такого вилучення та нівелює необхідність арешту.

Інші долучені до клопотання про арешт майна матеріали не обґрунтовують ні правову підставу, ні існування ризиків для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

На переконання представника власника майна, за відсутності жодної із правових підстав, передбачених абзацом 3 частини другої статті 168 КПК України, органом досудового розслідування безпідставно вилучено електронний носій інформації та телефон, доступ до яких не обмежувався логічним паролем захисту, однак цей факт залишено слідчим суддею поза увагою.

Окрім того, звертає увагу суду на те, що рішення про накладення арешту на майно ОСОБА_8 постановлено без повідомлення власника майна чи його представника.

На момент звернення прокурора до суду з клопотанням про арешт майна вилучені речі мали статус тимчасово вилученого майна, про що й зазначає сама сторона обвинувачення, а відтак суд зобов`язаний був повідомити власника про дату і час розгляду клопотання відповідно до вимог частини першої статті 172 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 , яка вимоги апеляційної скарги підтримала та просила скаргу задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 110-2, частиною першою статті 111-2, частиною п`ятою статті 190 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що громадяни України здійснювали фінансування окупаційної влади тимчасово окупованої території АР Крим з подальшою сплатою податків та зборів до бюджетів незаконно утворених органів влади, діяльність яких спрямована виключно на захоплення державної влади, зміни меж території та державного кордону України.

Крім того, відповідно до наявної інформації встановлено, що службові особи та засновники суб`єктів господарювання шляхом повідомлення завідомо неправдивих даних та приховування інформації про пов`язаність суб`єктів господарювання, заволоділи грошовими коштами в особливо великих розмірах, що надавались державою у вигляді грантів для виробництв переробної промисловості.

Зокрема встановлено, що протиправний механізм заволодіння коштами Державного бюджету України, що виділяються у вигляді грантів на створення або розвиток виробництв переробної промисловості, порядок видачі яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року №739 (далі - Порядок), здійснювався шляхом повідомлення завідомо неправдивих даних та приховування інформації про пов`язаність суб`єктів господарювання.

Так, в ході досудового розслідування, встановлено, що представники, службові особи та засновники суб`єктів господарювання ТОВ «Агроконтракт» (код 493065), ТОВ «Колос» (код 31775414), ТОВ «Запоріжрітейл Плюс» (код -2546235), ТОВ »Юкрейніан Корн Кластер» (код 44982377), ТОВ «Диво скоринка» (код 45415700), які належать до групи компаній «HD-Group» та підконтрольні ОСОБА_10 , унаслідок повідомлення завідомо неправдивих відомостей щодо мети збільшення потужностей наявних виробництв переробної промисловості, а також приховання інформації про пов`язаність отримувачів грантів, заволоділи коштами безповоротних грантів на створення або розвиток виробництв переробної промисловості за бюджетною програмою «Надання грантів для створення або розвитку бізнесу» на суму 40 млн грн.

Так, задля сприяння зайнятості населення, створення нових робочих місць, створення нових або розвитку існуючих виробництв переробної промисловості постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року №739 затверджено Порядок надання грантів на створення або розвиток виробництв переробної промисловості (надалі - Порядок), яким визначено умови, критерії, механізм надання безповоротної державної допомоги у формі грантів на створення або розвиток виробництв переробної промисловості.

Відповідно до пункту 5 Порядку грант надається для покриття витрат із придбання основних засобів виробництва (машини та обладнання, ручних механічних знарядь, що працюють на електроенергії), яке не підлягає відчуженню до виконання умов договору про надання гранту; доставки та введення в експлуатацію основних засобів виробництва (верстатів, технологічного обладнання), включаючи програмне забезпечення.

Згідно з пунктом 4 Порядку розмір гранту, який надається одному отримувачу, не перевищує 8 млн грн. Водночас пунктом 4 Порядку унормовано, що грант надається лише одному отримувачу з урахуванням пов`язаних із ним осіб.

Попри це, усвідомлюючи неможливість одержання гранту більше, ніж одним підприємством групи на суму до 8 млн грн, а також можливість використання коштів виключно для покриття витрат із придбання основних засобів виробництва, службовими особами та засновниками групи компаній «HD-Group» розроблено схему заволодіння коштами за бюджетною програмою «Надання грантів для створення або розвитку бізнесу» через банківські відділення AT «Ощадбанк» на підставі завідомо підроблених офіційних документів.

Зокрема, всупереч вимогам пункту 4 Порядку, з метою незаконного заволодіння коштами безповоротної державної допомоги у формі грантів, зазначеними особами організовано використання раніше зареєстрованих суб`єктів господарювання отримувачів грантів, якими подано до AT «Ощадбанк» заяви на отримання грантів з додатками.

Проте, досудовим розслідуванням установлено, що зазначені юридичні особи пов`язані між собою, контролюються одними особами та входять до складу групи компаній «HD-Group», що відповідно до пункту 19 Порядку є підставою для відмови отримувачам у наданні грантів.

Унаслідок повідомлення неправдивих відомостей та подання невідповідних документів представниками, службовими особами та засновниками групи компаній «HD-Group» введено в оману службових осіб уповноваженого банку AT «Ощадбанк», яким проводилась перевірка заявників, чим забезпечено одержання позитивного рішення Міністерства економіки України про надання безповоротної державної допомоги.

Одержавши на власні розрахункові рахунки кошти безповоротної державної допомоги, з метою їх використання на власний розсуд, представники групи компаній «HD-Group», які мали доступ до банківських рахунків отримувачів грантів, здійснили фінансові операції із перерахування цих коштів для придбання обладнання, сировини та матеріалів.

Зокрема встановлено, що на виконання умов отримання гранту ТОВ «Агроконтракт» (код 30493065), як власний внесок у сумі 2 175 702,00 грн, було перераховано кошти з поточного рахунку підприємства, при цьому встановлено, що сума первинного внеску за грантом сформована за рахунок отриманих коштів, триманих від ТОВ «Новоукраїнський Комбінат Харчових Продуктів» (код 39642960), які в свою чергу були отримані від ПрАТ «КУА «Славутич-Інвест» (код 23848885), що входить до холдингу «HD-group» (ТМ «Хлібодар»).

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на організаційну структуру, структуру власності та управління зазначених компаній, наявність одних і тих самих співробітників, ведення господарської діяльності за одними і тими ж адресами із використанням одних і тих самих виробничих потужностей, здійснення операцій із надання/повернення позик (фінансової допомоги) в обсягах, що перевищують власний капітал компаній, тощо, ТОВ «Агроконтракт» (код 30493065), ТОВ «Колос» (код 31775414), ТОВ «Запоріжрітейл Плюс» (код 42546235), ТОВ »Юкрейніан Корн Кластер» (код 44982377), ТОВ «Диво скоринка» (код 45415700), є пов`язаними юридичними особами в розумінні Податкового кодексу України, перебувають під єдиним спільним контролем та входять до групи підприємств «HD-group» (ТМ «Хлібодар»), кінцевим бенефіціарним власником/контролером якої є ОСОБА_10 .

В аналогічний спосіб, унаслідок видачі завідомо підроблених офіційних документів, уведення в оману службових осіб уповноваженого банку AT «Ощадбанк», вчинення фіктивних правочинів та фінансових операцій, представниками групи компаній «HD-Group» здійснено заволодіння коштами безповоротної державної допомоги на загальну суму 40 млн. грн, що надавались державою для розвитку виробництв переробної промисловості.

За результатами проведених заходів оперативними співробітниками СБ України та на виконання доручення слідчого, з метою встановлення адрес та приміщень, в яких можуть зберігатися фінансово-господарська документація, печатки, штампи, комп`ютерна техніка, ноутбуки, носії інформації (флеш-карти, жорсткі диски, планшети та інші), засоби зв`язку, мобільні телефони, записні книжки або чорнові (робочі) записи, які використовувались та використовуються під час здійснення протиправної діяльності та отримані внаслідок здійснення такої незаконної діяльності, а також інші предмети та документи, які матимуть доказове значення для досудового розслідування, отримано інформацію щодо фактичного місця проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та який був директором ТОВ «Агроконтракт» під час отримання грантових коштів.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_8 (код НОМЕР_6 ).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року у справі №761/38977/25 було надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

30 вересня 2025 року під час проведення обшуку за вказаною адресою виявлено та вилучено речі, які належать ОСОБА_8 та безпосередньо не зазначені в ухвалі слідчого судді, а саме: мобільний телефон Motog845G, серійний номер НОМЕР_1, ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ2 НОМЕР_3 , із встановленими сім картками операторів мобільного зв`язку НОМЕР_4 та НОМЕР_5 ; флеш накопичувач із документами ТОВ «Агроконтракт» - 1 шт.

Постановою слідчого від 30 вересня 2025 року вилучене під час обшуку майно визнано речовими доказами.

07 жовтня 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання заступника начальника другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 110-2, частиною першою статті 111-2, частиною п`ятою статті 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року клопотання заступника начальника другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту - задоволено.

Накладено арешт на майно, вилучене 30 вересня 2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон Moto g845G, серійний номер НОМЕР_1 , ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ2 НОМЕР_3 , із встановленими сім картками операторів мобільного зв`язку НОМЕР_4 та НОМЕР_5 ; флеш накопичувач із документами ТОВ «Агроконтракт» - 1 шт. з метою забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, заборонивши вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження вказаним майном.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме: мобільний телефон Moto g845G, серійний номер НОМЕР_1, ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ2 НОМЕР_3 , із встановленими сім картками операторів мобільного зв`язку НОМЕР_4 та НОМЕР_5 ; флеш накопичувач із документами ТОВ «Агроконтракт» - 1 шт., належне ОСОБА_8 та вилучене під час проведення обшуку 30 вересня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року у справі №761/38977/25 за адресою: АДРЕСА_1, з тих підстав, що зазначені речі мають суттєве значення для досудового розслідування цього кримінального провадження, а також може бути використане як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України. Окрім того, такі речі підлягають додатковому дослідженню, огляду та проведенню необхідних експертиз.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту на вилучене майно може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Аргументи скаржника про те, що викладені обґрунтування у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та посилання сторони обвинувачення на критерії організаційної структури, наявність спільних працівників, здійснення господарської діяльності за одними й тими самими адресами, а також використання одних і тих самих виробничих потужностей не можуть вважатися ознаками пов`язаності осіб, є передчасними та підлягають встановленню під час судового розгляду, а також такими, що не спростовують висновків слідчого судді про наявність у даному кримінальному провадженні визначених законом підстав для накладення арешту на вказане майно, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на правові підставі, зазначені у статтях 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме з метою забезпечення зберігання речових доказів.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Доводи скаржника про те, що постанова слідчого про визнання речовими доказами від 30 вересня 2025 року є формальним рішенням, що не відповідає імперативним приписам пункту 2 частини п`ятої статті 110 КПК України, оскільки не містить належного обґрунтування та не розкриває відповідність вилучених об`єктів критеріям, визначеним статтею 98 КПК України; протокол обшуку від 30 вересня 2025 року не містить жодних відомостей про те, що вилучені за результатами проведення слідчої дії речі відповідають критеріям частини другої статті 167 КПК України, як і не містить інформації стосовно значення мобільного телефону та флеш-накопичувача для цього провадження, що додатково доводить безпідставність такого вилучення та нівелює необхідність арешту; інші долучені до клопотання про арешт майна матеріали не обґрунтовують ні правову підставу, ні існування ризиків для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є необґрунтованими, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що зазначені речі мають суттєве значення для досудового розслідування цього кримінального провадження, а також може бути використане як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України. Окрім того, такі речі підлягають додатковому дослідженню, огляду та проведенню необхідних експертиз.

При цьому, вказані речі та документи визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, про що була винесена відповідна постанова.

Як убачається з положень частини сьомої статті 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення володільця майна, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення судом питання про арешт майна або його повернення, або ж його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час затримання особи, обшуку, огляду.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) є засобами чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Разом з тим, заборонено вилучення (виїмка) матеріальних носіїв інформації, пов`язаних із веденням Центральним депозитарієм цінних паперів та депозитарними установами системи депозитарного обліку цінних паперів, облікової системи часток і внесенням змін до них.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Слідчий чи прокурор може зробити та вилучити копію інформації, що міститься на вищезазначених носіях, або ж якщо вилучає носії інформації - на вимогу володільця має лишити йому копію відповідної інформації.

Таким чином, зважаючи на те, що необхідність в арешті майна виникла з тих підстав, що зазначені речі мають суттєве значення для досудового розслідування цього кримінального провадження, а також може бути використане як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, що згідно статті 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження та досягнення дієвості цього провадження, а також у зв`язку з необхідністю проведення відповідних експертиз, при цьому постановою слідчого від 30 вересня 2025 року вказані у клопотанні речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, необґрунтованими є посилання скаржника на те, що за відсутності жодної із правових підстав, передбачених абзацом 3 частини другої статті 168 КПК України, органом досудового розслідування безпідставно вилучено електронний носій інформації та телефон, доступ до яких не обмежувався логічним паролем захисту.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали, долучені до клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна від 01 жовтня 2025 року, не містять жодних відомостей стосовно того, що ОСОБА_8 причетний до обставин розслідуваного провадження, як власне і те, що такі речі містять сліди вчиненого злочину; ОСОБА_8 не має процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні №0001155 від 17 грудня 2024 року, як власне і в будь-якому іншому, жодних кримінально караних діянь не вчиняв, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Аргументи представника про те, що рішення про накладення арешту на майно ОСОБА_8 постановлено без повідомлення власника майна чи його представника, а також що суд зобов`язаний був повідомити власника про дату і час розгляду клопотання відповідно до вимог частини першої статті 172 КПК України, не є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Крім того, права власника майна відновлені під час апеляційного розгляду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4