ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3170/25 Справа № 183/5838/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, -

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2025 року, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 30 жовтня 2025 року включно.

Визначено розмір застави у відношенні ОСОБА_6 у виді 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) грн.

У разі внесення обвинуваченим ОСОБА_6 застави, покладено на останнього строком на два місяці наступні обов`язки:

- прибувати до суду за кожною вимогою;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання,

- утримуватися від спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими у даному кримінальному провадженні.

Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив, що відсутні підстави для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на будь-який інший. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою повністю забезпечує виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину. Окрім того, під час проведення негласних слідчих розшукових дій, задокументовано наявність у ОСОБА_6 матеріальних статків, а саме наявність певного розміру грошових коштів, отриманих в результаті довготривалої злочинної діяльності, які останній в подальшому може використовувати для тривалого переховування від органів досудового розслідування та суду, шляхом постійної зміни місця проживання, у тому числі за кордоном. Крім того, враховуючи те, що на території України оголошено воєнний стан, виїзд ОСОБА_6 за межі території України, унеможливить притягнення його до кримінальної відповідальності. Також зазначив, що кримінальне провадження має суспільний резонанс, який викликаний тим, що ОСОБА_6 був учасником в організованій групі, яка вчиняла особливо тяжкі злочини у сфері обігу наркотичних засобів, у тому числі під час широкомасштабної збройної агресії з боку російської федерації.

Суд першої інстанції також зазначив, що продовжує існувати ризик знищення, приховування або спотворення речей чи документів, які використовувалися співучасниками кримінального правопорушення при підготовці до вчинення злочину, безпосередніх злочинних дій щодо незаконного виготовлення, перевезення та зберігання з метою збуту та збуту наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон, а також задля маскування злочинної діяльності.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків чи інших осіб у кримінальному провадженні суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений знає спосіб зв`язку та місце проживання інших співучасників злочину, свідків та може здійснювати дії, направлені на організацію їх подальшого переховування від органів досудового розслідування. Також у разі встановлення вказаних осіб, ОСОБА_6 , шляхом погроз, шантажу або підкупу, може схилити їх до надання певних показань, які будуть вигідні стороні захисту, або перешкоджати встановленню істини у даному кримінальному провадженні.

Крім того існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення у зв`язку із тим, що протиправна діяльність обвинуваченого була систематичною, умисною та пов`язаною із бажанням швидкого незаконного збагачення за рахунок вчинення злочинів. Вказані факти також дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 є схильним до вчинення кримінальних правопорушень, має низькі соціальні якості та, перебуваючи на свободі, може вчинити нові умисні злочини.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що судовий розгляд у кримінальному провадженні триває, встановлюються всі обставини вчинення кримінального правопорушення, що може суттєво вплинути на подальшу поведінку обвинуваченого. Дані обставини також вказують на необхідність продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить оскаржену ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу, а у разі відмови зменшити розмір застави до мінімального.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, а виправні установи перебувають в зоні ризику нанесення ударів ворогом у зв`язку із чим існує ризик для його життя.

Також вказує, що його вина не є доведеною, а його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 307 КК України. Щодо вказаних ризиків зазначає, що знищити докази та документи неможливо, оскільки вони перебувають у камері зберігання в поліції; впливати на свідка він не може через те, що йому останній невідомий та його анкетні дані є зміненими.

Крім того зазначає, що має стійкі соціальні зв`язки - проживав разом зі своїми батьками похилого віку, які мають тяжкі хронічні захворювання та потребують постійного догляду. Також вказує, що він сам має хронічні захворювання, які можуть загостритися від перебування в установі виконання покарань.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав та просив її задовольнити; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

?наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

?наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

?недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

?виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

?виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як вбачається з наданих матеріалів, у провадженні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000303 від 26.03.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307 КК України.

Прокурором подане клопотання про продовження строку тримання під вартою, зокрема обвинуваченого ОСОБА_6 , в обґрунтування якого зазначено, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, який вчинено у складі організованої групи, у сфері незаконного обігу наркотичних речовин, що викликає суспільний резонанс, а тому розуміючи невідворотність можливого покарання останній може переховуватись від суду, а також вчиняти незаконний тиск на свідків, з метою надання показів на його користь, знищити, сховати або спотворити речі чи документи, які використовувались співучасниками кримінального правопорушення при підготовці до вчинення злочину, безпосередньої реалізації алгоритму злочинних дій щодо незаконного виготовлення, перевезення та зберігання з метою збуту наркотичного засобу, обіг якого обмежено, задля маскування злочинної діяльності. Також, ОСОБА_6 , який легального джерела доходу не має, перебуваючи на свободі може продовжити вчиняти правопорушення, або вчинити інший злочин з метою отримання засобів для існування. Підстав для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не виникло, ризики, зазначені у п.п.1, 2, 3 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати.

Аналізуючи надані матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора у контексті наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що вони є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно продовжують існувати і для запобігання ним необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про небезпідставність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, оскільки воно підтверджується зібраними доказами, які містяться в матеріалах провадження.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 , у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованого злочину, а отже обвинувачення не є очевидно безпідставним, а детальне дослідження його обґрунтованості є предметом судового розгляду справи по суті.

Необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час вирішення кримінального обвинувачення по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу.

З тих самих підстав не можуть бути прийняті до уваги апеляційні доводи щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за менш тяжким складом злочину, передбаченим ч. 2 ст. 307 КК України.

Також є правильним висновок суду щодо наявності відносно ОСОБА_6 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останнього існує небезпідставне обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, який вчинено у складі організованої групи, у сфері незаконного обігу наркотичних речовин, що викликає суспільний резонанс, та за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на тривалий строк, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів бере до уваги, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Також є обгрунтованими висновки суду щодо наявності ризику впливу на свідків, так як вказаний ризик підтверджується відомостями, отриманими під час проведення негласних слідчих розшукових дій, зокрема, обвинувачений знає спосіб зв`язку та місце проживання інших співучасників злочину, свідків та може здійснювати дії, направлені на організацію перешкоджання кримінальному провадженню шляхом впливу на них. Крім того, в разі встановлення вказаних осіб, ОСОБА_6 , шляхом погроз, шантажу або підкупу, може схилити їх до надання певних показань, які будуть вигідні стороні захисту, або перешкоджати встановленню істини у даному кримінальному провадженні.

Висновки суду першої інстанції щодо наявності ризику продовжити кримінальне правопорушення або вчинити інший злочин є обґрунтованими з огляду на те, що протиправна діяльність обвинуваченого була систематичною, умисною та пов`язаною із бажанням швидкого незаконного збагачення за рахунок вчинення злочинів, що дає підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 є схильним до вчинення кримінальних правопорушень, має низькі соціальні якості та, перебуваючи на свободі, може вчинити нові умисні злочини. Крім того, обвинувачений не має легального джерела доходу, що збільшує вагомість цього ризику.

Аналізуючи доводи обвинуваченого щодо недоведеності вини у скоєному та те, що його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 307 КК України, колегія суддів вважає їх неприйнятними, оскільки на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів оцінює як безпідставні.

Доводи обвинуваченого щодо недоведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає необгрунтованими з вищенаведених міркувань, оскільки наявність вказаних ризиків підтверджується наявними матеріалами кримінального провадження. Встановлені ризики у своїй сукупності є виключно вагомими та запобігти їх реалізації можливо тільки шляхом продовження застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи щодо наявності у ОСОБА_6 соціальних зв`язків самі по собі не вказують на зменшення заявлених ризиків, оскільки такі обставини існували і на час вчинення інкримінованого злочину та не слугували для обвинуваченого стримуючим фактором у здійсненні протиправної діяльності.

Доводи обвинуваченого щодо непомірного розміру застави, є також необґрунтованими, з огляду на таке.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 його майнового стану, сутності інкримінованого кримінального правопорушення, застава у визначеному розміру буде цілком достатньою для виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Колегія суддів при цьому враховує, що ОСОБА_6 небезпідставно обвинувачується у тому, що він у складі організованої групи осіб систематично, з корисливих мотивів, вчиняв особливо тяжкі злочини у сфері обігу наркотичних засобів, що вказує на наявність в нього матеріальних ресурсів.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими, а вищенаведені обставини поза розумним сумнівом підтверджують продовження існування встановлених ризиків, і те, що запобігти їх реалізації можливо тільки шляхом продовження застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначеним розміром застави, а більш м`які запобіжні заходи нездатні забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого у своїй сукупності не спростовують наявність і вагомість існуючих ризиків з переліку встановлених судом та є по суті особистими упередженими міркуваннями та оцінками апелянта як особи, зацікавленої у вирішенні порушеного питання на його користь, та не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з вищенаведеним.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 ,- залишити без задоволення.

Ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч 3 ст. 307 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ________________ ___________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4