Провадження № 1-кс/461/7916/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2025 рокум м. Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові погоджене прокурором клопотання слідчого 1 відділення слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000189 від 27.06.2025 за підозрою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України, про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло погоджене прокурором клопотання слідчого 1 відділення слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000189 від 27.06.2025 за підозрою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України, про арешт майна.

Слідчий просить суд накласти арешт на 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Клопотання вмотивоване наступним. Досудовим розслідуванням встановлено, що впродовж 2023-2025 років ОСОБА_4 здійснював вантажні та пасажирські перевезення з Чеської Республіки до України за допомогою належних йому транспортних засобів. Водночас ОСОБА_4 до перевезень залучав інших водіїв, зокрема ОСОБА_5 .

За час здійснення вантажних перевезень у 2023-2024 роках ОСОБА_4 налагодив стосунки на території Чеської республіки з особами, які займались збутом подрібненого листя рослини Mitragyna speciosa (Кратом (kratom, ketum, biak), та яким ОСОБА_4 з огляду на це забезпечував його перевезення з Чеської Республіки до України.

В подальшому, будучи обізнаним про введену у листопаді 2024 року заборону на обіг в Україні кратому, у зв`язку з віднесенням такої до наркотичних засобів, ОСОБА_4 , діючи з корисливих мотивів, в порушення вимог Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини та прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», у невстановлені слідством спосіб, час та місці домовився з невстановленими слідством особами, які перебували у Чеській Республіці, щодо здійснення ним за оплату незаконного перевезення до України з метою збуту 27 картонних коробок з 385 732,82 грам наркотичного засобу кратому. На виконання попередньо досягнутої домовленості з ОСОБА_4 невстановлені особи здійснили завантаження у м. Прага Чеської Республіки у належний останньому Mercedes-Benz, моделі Sprinter 314 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 , 385 732,82 грам наркотичного засобу кратому.

Надалі ОСОБА_4 залучив до вчинення незаконного зберігання, перевезення з метою збуту наркотичного засобу кратону та його контрабанди до України ОСОБА_5 , якому у невстановлений слідством час, але не пізніше 26.06.2025, доручив здійснити його перевезення. При цьому, ОСОБА_4 надав вказівки ОСОБА_5 здійснити виїзд до Чеської республіки, забрати звідки належний йому транспортний засіб з 27 картонними коробками, у яких знаходилось 385 732,82 грам кратому, перевезти його до кордону України, здійснити його переміщення через митний кордон. Водночас, з метою приховання наркотичного засобу від митного контролю ОСОБА_4 надав вказівки ОСОБА_5 приховати останній серед інших посилок та не декларувати такий.

У свою чергу ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою та на виконання вказівок ОСОБА_4 , у невстановлений слідством час прибув до м. Прага Чеської Республіки, де отримав від невстановлених слідством осіб належний ОСОБА_4 транспортний засіб та 385 732,82 грам наркотичного засобу кратому, тобто у такий спосіб незаконно придбав наркотичний засіб з метою збуту.

В подальшому, ОСОБА_5 , діючи на виконання вказівок ОСОБА_4 та за попередньою змовою з останнім, керуючи автомобілем Mercedes-Benz, моделі Sprinter 314 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 , та незаконно зберігаючи у ньому з метою збуту 385 732,82 грам наркотичного засобу кратому, незаконно перевіз його з метою збуту територією Чеської республіки та Республіки Польща, та незаконно перемістивши через митний кордон України 27.06.2025, до пункту пропуску «Шегині-Медика» митного поста «Мостиська» Львівської митниці Держмитслужби, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Яворівський район, село Шегині, вул. Дружби 207. Водночас, з метою приховання наркотичного засобу від митного контролю ОСОБА_5 , діючи за вказівками ОСОБА_4 , приховав 27 коробок з наркотичним засобом кратомом серед іншого товару, який на той час перевозив, а також до митного контролю не пред`явив.

Того ж дня, в ході проведення поглибленого огляду транспортного засобу марки Mercedes-Benz, моделі Sprinter 314 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 , посадовими особами НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зоні пункту пропуску «Шегині-Медика» митного поста «Мостиська» Львівської митниці Держмитслужби, в багажному відділенні транспортного засобу марки Mercedes-Benz моделі Sprinter 314 CDI д.н.з. НОМЕР_2 ., а саме під валізами з особистими речима пасажирів та вживаною побутовою технікою, виявлено приховані від митного контролю 27 картонних упакувань із вмістом речовини рослинного походження зеленого кольору, 385 732,82 грам, яка являється листям рослини Mitragyna speciosa (Кратом (kratom, ketum, biak) та відноситься до наркотичних засобів та рослин, обіг якого обмежено.

Згідно із списком № 2 таблиці № І Постанови КМУ від 06.05.2000 року № 770 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», листя Mitragyna speciosa (Кратом (kratom, ketum, biak) відноситься до наркотичних засобів та рослин, обіг якого обмежено.

Відповідно до Таблиці 1 «Невеликі, великі, та особливо великі розміри наркотичних засобів, що знаходяться у незаконному обігу» затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №188 від 01.08.2000, листя (подрібнене чи ціле) рослини Mitragyna speciosa (Кратом (kratom, ketum, biak) масою 12,5 і більше грам становить особливо великий розмір.

20.12.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України, який є особливо тяжким злочином у розумінні ст. 12 КК України, санкцією якої передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна.

20.12.2025 ОСОБА_5 затримано за підозрою у вчиненні указаного кримінального правопорушення.

Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №456007132 органом досудового розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на праві спільної сумісної власності належить 1/4, квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому, посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 131, ст. 170 КПК України, слідчий просить суд задовольнити клопотання та накласти арешт на вказане майно з метою забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного.

Відповідно до ч.2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Власник майна на підставі ч.2 ст. 172 КПК України про розгляд клопотання не повідомлявся.

Слідчий в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Перевіривши надані матеріали та дослідивши докази по цих матеріалах, слідчий суддя встановив наступне.

27.06.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000189 внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України.

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно частини 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як вбачається з матеріалів справи, слідчим відділом УСБУ у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000189 від 27.06.2025 за підозрою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України.

20.12.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України, який є особливо тяжким злочином у розумінні ст. 12 КК України, санкцією якої передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна.

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, слідчий просить накласти арешт на 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 з метою забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного.

Разом з тим, слідчим суддею встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №456007132, що квартири за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Ч. 1 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

На відміну від права спільної часткової власності, право спільної сумісної власності може виникнути тільки на підставах, передбачених законом чи договором.

В сумісній власності, як і в частковій, право кожного із співвласників не обмежене якою-небудь конкретною частиною спільного майна і поширюється на все майно в цілому.

Водночас у сумісній власності, на відміну від часткової, кожному із співвласників до виділу або поділу не належить заздалегідь визначена частка в праві власності на спільне майно. Це основна ознака сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За загальним правилом володіння та користування таким майном здійснюється спільно.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, але законодавець виходить з презумпції наявності такої згоди у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном. Щодо вчинення правочину по розпорядженню спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, то повинна мати місце згода всіх співвласників, висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, але співвласники за домовленістю можуть відступити від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності. Крім того, підставою відступу від названого принципу може бути норма закону чи рішення суду.

Як вбачається зі змісту ст.355 ЦК України, право спільної сумісної власності є одним з видів права спільної власності. Для нього, також як і для права спільної часткової власності, характерна множинність суб`єктів і єдність об`єкта. Тому в праві спільної сумісної власності, як і в праві спільної часткової власності, слід розрізняти зовнішні і внутрішні правовідносини. Разом з тим, право спільної сумісної власності відрізняється від права спільної часткової власності за підставами виникнення, характером внутрішніх правовідносин спільної власності, є розходження і при припиненні права спільної власності.

Проте органом досудового розслідування не надано даних щодо належності певної частки ОСОБА_5 в зазначеній квартирі, тоді як накладення арешту на неконкретну частку квартири порушить право інших власників квартири.

Як визначено у ч.1 ст. 318 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льоннрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Пунктом 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачено, що заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Таким чином, всупереч вимогам ст.132 КПК України слідчий не довів, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого і може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із даним клопотанням.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту.

Керуючись ст.ст. 369, 376, 131, 132, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особами, які не викликались до суду протягом п`яти днів з дня її отримання.

Слідчий суддя ОСОБА_1