Провадження № 11-кп/824/5435/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченої (в режимі ВКЗ з ДУ «Київський слідчий ізолятор») - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 23 жовтня 2025 року включно.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про наявність ризиків, які передбачені п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують подальше утримання обвинуваченої під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 вказала про незаконність оскаржуваної ухвали з огляду на те, що єдиною підставою для майже 2-річного тримання її під вартою є можливе покарання, що згідно з практикою ЄСПЛ не може бути єдиною підставою для тривалого тримання під вартою. Крім цього, вважає незаконним посилання суду на норми ч. 6 ст. 176 КПК України як на необхідність застосування до неї виключно запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відповідно до Рішення КСУ від 19.06.2024 року тримання під вартою не є безальтернативним та винятковим. Крім цього, зауважила, що всупереч ст. 178 КПК України суд першої інстанції не врахував, що вона є жінкою похилого віку з хронічними та патологічними захворюваннями, раніше не притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, має сталі та міцні соціальні зв`язки, а саме 2 дітей та онуків, має житло, пенсію та не мала наміру переховуватися від суду. Також вказала, що зазначені прокурором ризики є повністю ідентичними раніше заявленим, а також не підтверджені жодними доказами та є припущеннями. Просила оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити їй запобіжний захід на нічний домашній арешт.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченої та її захисника, які подану апеляційну скаргу обвинуваченої підтримали та просили задовольнити; прокурора, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченої під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченоїОСОБА_8 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_8 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченій у випадку доведеності її вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченій, з яких вбачається, що обвинувачена, діючи умисно, в умовах воєнного стану, надала представнику іноземної держави - Російської Федерації допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, що свідчить про наявність в неї тісних контактів з громадянами РФ, а тому, враховуючи ситуацію, яка існує в державі внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації, існує реальна можливість її переховування від суду, в тому числі шляхом переходу на території, які наразі не контролюються державою Україна. Наведене свідчить про існування ризику переховування обвинуваченої від суду, що вказує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім цього, колегія суддів вважає доведеним існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки судовий розгляд кримінального провадження наразі не закінчено, а ОСОБА_8 , будучи зареєстрованою та проживаючи в м. Харків, тобто на значній відстані від місця розгляду справи, може перешкодити кримінальному провадженні іншим чином, в тому числі шляхом систематичних неявок в судові засідання, заявленням численних клопотань про відкладення розгляду справи через неможливість явки до суду тощо.

Також колегією суддів визнається доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_8 . При оцінці вказаного ризику колегією суддів враховується той факт, що обвинувачена, розуміючи тяжкість покарання, яке може їй загрожувати у разі визнання її вини, може вчинити дії, спрямовані на приховування слідів інкримінованого їй кримінального правопорушення, в тому числі шляхом вчинення іншого кримінального правопорушення, а також, перебуваючи на волі, за допомогою телефону зможе продовжити надавати допомогу представникам іноземної держави в проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану, зокрема шляхом повідомлення інформації, що стосується військових об`єктів та розташування ЗСУ. Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченої ОСОБА_8 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останньої під час розгляду кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченої на дані, які її характеризують, а саме те, що вона є жінкою похилого віку з хронічними та патологічними захворюваннями, раніше не притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, має сталі та міцні соціальні зв`язки, а саме 2 дітей та онуків, має житло, пенсію та не мала наміру переховуватися від суду, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючі ризики. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за своєю правовою природою ризик вчинення обвинуваченою дій, перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у один із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому, а тому вказані обвинуваченою обставини не свідчать про те, що в подальшому вона не вчинить дій, спрямованих на переховування від суду, перешкоджання кримінальному провадженню або вчинення іншого кримінального правопорушення.

Щодо можливості застосування до обвинуваченої інших альтернативних заходів, то колегія суддів у цьому питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання на цьому етапі не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та попередити наявні ризики, у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин. Крім того, нормами національного законодавства, а саме, положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України визначено, що до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111 КК України під час дії воєнного стану, може бути застосований лише запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, а саме, тримання під вартою.

Щодо застави, то відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Частина 4 статті 183 КПК України дійсно передбачає саме право, а не обов`язок суду не визначати розмір застави, а автоматична відмова у застосуванні застави без врахування всіх обставин кримінального провадження є порушенням вимог п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Вирішуючи питання щодо можливості визначення застави в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що з огляду наобставини інкримінованого їй кримінального правопорушення, згідно з якими її дії вчинені на користь РФ, яка визнана в Україна державою-агресором, і які спрямовані на підрив національної безпеки України, в цій справі тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_8 без визначення розміру застави є виправданим заходом, адже цього вимагає інтерес суспільства, який незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило про забезпечення права на свободу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

При цьому, доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що посилання суду на норми ч. 6 ст. 176 КПК України як на необхідність застосування до неї виключно запобіжного заходу у виді тримання під вартою є незаконним, оскільки відповідно до Рішення КСУ від 19.06.2024 року тримання під вартою не є безальтернативним та винятковим, колегія суддів не сприймає, оскільки вказаним рішенням КСУ зроблено висновок про те, що під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 КПК Україниє можливість застосувати інший більш м`який запобіжний захід, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178Кодексу, однак в цій справі, враховуючи тяжкість й характер кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , а також наявність встановлених судом ризиків, передбачених п. 1, 4, 5 .ч 1 ст. 177 КПК України, перебування обвинуваченоїОСОБА_8 під вартою дійсно є законним й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, особливо в умовах воєнного стану.

Також необґрунтованими колегія суддів вважає доводи обвинуваченої про те, що зазначені прокурором ризики є повністю ідентичними раніше заявленим, адже положення чинного КПК України не вимагають від прокурора зазначення в клопотанні про продовження запобіжного заходу щоразу нових обставин, які свідчать про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4