Провадження № 1-кс/947/320/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.01.2026 року м. Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 за участю судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 погоджене з прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 , про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0000061 від 26.08.2025 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Артик, Вірменія, громадянина України, неодруженого, без дітей, раніше не судимого, який зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ,

якому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України,

В С Т А Н О В И В:

І. Суть клопотання

06 січня 2026 року до Київського районного суду м. Одеса надійшло зазначене клопотання, у якому слідчий просив продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0000061 від 26.08.2025 року відносно до підозрюваного ОСОБА_4 ..

Клопотання обґрунтоване тим, що відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000061 від 26.08.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 368, ч. 3 ст. 3692 КК України.

Нагляд за додержанням законів під час здійснення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону.

18.09.2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.09.2025 відносно підозрюваного ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 15.11.2025 року включно із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави 908 400 гривень. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.11.2025 розмір застави визначений в сумі 757 000 гривень.

Заступником керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону Одеської обласної прокуратури погоджене клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування до чотирьох місяців, тобто до 13.12.2024, у кримінальному провадженні № 0000061 від 26.08.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 368, ч. 3 ст. 3692 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2025 року продовжено строк досудового розслідування кримінального провадження № 0000061 від 26.08.2025 року за підозрою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, до 5 (п`яти) місяців, а саме до 18.02.2026 року включно.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 10 січня 2026 року включно.

Прокурор зазначив, що на цей час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були встановлені слідчим суддею під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 що, на його думку, обумовлює необхідність продовження строку дії зазначеного запобіжного заходу.

ІІ. Позиція учасників судового засідання

2.1. Прокурор підтримав клопотання з наведених у ньому мотивів.

2.2. Захисник підозрюваного ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 надав заперечення проти задоволення клопотання та послався зменшення процесуальних ризиків. У зв`язку з цим просив зменшити розмір застави.

2.3. Підозрюваний ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника.

ІІІ. Мотиви слідчого судді

3.1. Дослідивши клопотання, надані прокурором матеріали, заслухавши думку учасників, висловлену у судовому засіданні, слідчий суддя дійшов таких висновків.

3.2. Норми кримінального процесуального закону, якими керується слідчий суддя

Відповідно до ст. 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення, до яких віднесені, зокрема і запобіжні заходи.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

3.3. Обставини, встановлені слідчим суддею

18.09.2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.09.2025 відносно підозрюваного ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 15.11.2025 року включно із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави 908 400 гривень. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.11.2025 розмір застави визначений в сумі 757 000 гривень.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2025 року продовжено строк досудового розслідування кримінального провадження № 0000061 від 26.08.2025 року за підозрою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, до 5 (п`яти) місяців, а саме до 18.02.2026 року включно.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 10 січня 2026 року включно.

3.4. Оцінка обґрунтованості підозри

Зміст повідомлення про підозру

Згідно з повідомленням про підозру кримінальні правопорушення були вчинені за таких обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого продовжена на даний час.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

До видів військової служби зокрема відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, інших військових формувань, особисто складає військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними ЗУ «Про військову службу» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст.4 ЗУ «Про військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову (направлення) громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про військову службу» початком проходження військової служби вважається зокрема день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється.

Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Інструкцією з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України № 280 від 15 вересня 2022 року, визначається організація обліку військовослужбовців та працівників в Міноборони, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, бригадах, полках, окремих батальйонах, підрозділах охорони, органах забезпечення; основні завдання і види обліку, призначення облікових документів, порядок їх складання і ведення; обов`язки посадових осіб, відповідальних за організацію і ведення обліку особового складу; облік загальних втрат особового складу .

Основними завданнями обліку особового складу є зокрема: документальне відображення проходження військової служби військовослужбовцями та трудової діяльності працівниками Збройних Сил та Держспецтрансслужби; забезпечення командування даними про штатну та спискову чисельність особового складу військових частин для прийняття рішень щодо їх комплектування, матеріально-технічного забезпечення, підготовки в них резервів і відновлення втрат, а також довідковими відомостями стосовно особового складу, необхідними для прийняття обґрунтованих рішень щодо його подальшого службового використання.

Облік особового складу повинен бути безперервним, своєчасним і повним, вестися постійно за будь-яких умов діяльності військ (сил) відповідно до вимог цієї Інструкції, достовірно відображати існуючу штатну і спискову чисельність особового складу, а також кількісні і якісні зміни, що відбуваються як в цілому щодо особового складу, так і персонально стосовно кожного військовослужбовця або працівника.

Облік особового складу організовується і ведеться на підставі штатів (штатних розписів), наказів відповідних командувачів, командирів та начальників (далі - командир (начальник)) органів управління, військових частин, установ, у тому числі наказів по особовому складу, наказів по стройовій частині та інших документів з обліку особового складу.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 КК України службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Відповідно до п. 12 ст. 6 ЗУ «Про військову службу» військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 призначено на посаду командира лінійно-кабельного відділення взводу звязку військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України», затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV командир відділення в мирний і воєнний час відповідає за успішне виконання відділенням завдань за призначенням, навчання і виховання військовослужбовців відділення, їх військову дисципліну, морально-психологічний стан, охайний зовнішній вигляд, стройову та фізичну підготовку, правильне зберігання і утримання у належному стані озброєння, техніки та іншого майна.

Командир відділення підпорядковується командиру взводу та головному сержантові взводу і є безпосереднім начальником особового складу відділення.

Командир відділення зокрема зобов`язаний:

-підтримувати бойову готовність особового складу, озброєння і техніку відділення;

-навчати і виховувати особовий склад відділення, безпосередньо проводити заняття з бойової підготовки, тренування, спрямовані на підвищення рівня індивідуальної підготовки військовослужбовців та рівня їх фізичної підготовленості;

- забезпечувати додержання особовим складом відділення військової дисципліни;

-забезпечувати виконання розпорядку дня особовим складом підрозділу, вживати заходів для запобігання вчиненню правопорушень військовослужбовцями відділення;

-негайно доповідати командирові взводу та головному сержантові взводу про надзвичайні події у відділенні, факти порушення військової дисципліни, випадки втрати чи несправності озброєння, техніки та інших засобів;

-перевіряти наявність особового складу;

-постійно знати наявність особового складу відділення, місце його перебування та чим він займається.

Відповідно до Порядку віддання й виконання наказів «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України», затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.

Відповідно до Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України № 280 від 15 вересня 2022 року командири (начальники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах управління, військових частинах, установах та їх підрозділах, а також створювати для посадових осіб, які здійснюють облік особового складу, належні умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.

З метою організації обліку особового складу командири (начальники) зобов`язані:

1) здійснювати контроль за обліком особового складу та періодично перевіряти укомплектованість військ (сил);

2) контролювати правильне відображення чисельності особового складу в облікових документах і своєчасне надання донесень про склад і чисельність військ (сил);

3) координувати взаємодію штабів і служб персоналу з питань обліку особового складу;

4) вживати заходів щодо удосконалення обліку особового складу із застосуванням комп`ютерних програм, інформаційно-комунікаційних та автоматизованих систем;

5) забезпечувати командування відомостями щодо складу військ (сил), кількісними і якісними показниками їх укомплектованості;

6) проводити заняття (збори) з посадовими особами, які безпосередньо ведуть облік особового складу:

7) проводити перевірки стану обліку особового складу під час перевірок військ (сил), надаючи практичну допомогу та досягаючи якісного стану обліку особового складу;

8) контролювати роботу комісій для перевірки стану обліку особового складу;

9) здійснювати контроль за забезпеченням бланками і книгами з обліку особового складу, а також військово-обліковими документами військовослужбовців, які засвідчують статус військовослужбовця, його службове становище (далі - документ, що посвідчує особу військовослужбовця);

10) здійснювати контроль за належним веденням електронних журналів обліку особового складу, зразок яких наведено в додатку 1, органу управління, військової частини, установи та їх підрозділів відповідно до вимог цієї Інструкції;

11) вживати всіх заходів для збереження облікових документів, особливо в умовах дії воєнного стану.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 3 Закону України «Про протидію корупції» особи, суб`єктами цього закону є: військові посадові особи Збройних Сил України.

В грудні 2024 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі Указу Президента України № 65/22 «Про загальну мобілізацію» призваний у Збройні сили України.

В подальшому, 08.12.2024 ОСОБА_8 призначений на посаду лінійного наглядача військової частини НОМЕР_1 , а 09.12.2024 на посаду водія-лінійного наглядача військової частини НОМЕР_1 .

У невстановлені в ході досудового розслідування час та місці, прийнявши у підпорядкування, відповідно до займаної посади, солдата ОСОБА_8 , та після спілкування і знайомства з останнім, у командира лінійно-кабельного відділення взводу зв`язку частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виник злочинний намір на одержання неправомірної вигоди. Він миттєво розробив злочинний план та передбачив етапи для його втілення у життя, розуміючи уразливість та настання негативних наслідків для ОСОБА_8 у зв`язку із мобілізацією, що полягають у звільненні з попереднього місця працевлаштування та можливого направлення для подальшого несення служби у зони бойових дій.

В подальшому, у другій декаді грудня 2024 року, більш точна дата і час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 під час особистого спілкування ОСОБА_7 дізнавшись про життєві обставини ОСОБА_8 , оцінивши притаманну йому рису як боязливість, створив умови, за яких особа вимушена дати неправомірну вигоду, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, пояснивши, що єдиною умовою і застереженням для звільнення від несення військової служби є необхідність надання неправомірної вигоди у вигляді грошового забезпечення і додаткових виплат, нарахованих і виплачених останньому в якості грошової винагороди за несення військової служби щомісячно, повідомив ОСОБА_8 про те, що він може надати йому можливість фактично не нести військову службу відповідно до займаної посади, не бути направленим для несення служби у зону бойових дій, проживати за місцем свого проживання, та продовжувати працювати за місцем своєї роботи.

Побоюючись направлення для несення військової служби в зону бойових дій, ОСОБА_8 вимушено погодився на незаконну вимогу ОСОБА_7 .

Отримавши згоду ОСОБА_8 на надання йому неправомірної вигоди, ОСОБА_7 забезпечив ОСОБА_8 вільний вихід за територію військової частини НОМЕР_1 , вжив заходів для того щоб він безперешкодно був відсутній за місцем служби та фактично не ніс військову службу.

З метою конспірації власних протиправних дій у невстановлений досудовому розслідуванні час та дату, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах ОСОБА_7 залучив до реалізації розробленого плану щодо отримання від ОСОБА_8 неправомірної вигоди військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свої дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи умисел, спрямований на сприяння у вчиненні злочину ОСОБА_7 прийняв його пропозицію та погодився на отримання грошового забезпечення та додаткової винагороди за військову службу від ОСОБА_8 для передачі ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_7 05.09.2025 близько 12:00, перебуваючи у невстановленому в ході досудового розслідування місці, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_8 на його банківський рахунок нарахована грошова винагорода за несення військової служби за серпень 2025 року, надіслав останньому з метою спонукання ОСОБА_8 до передачі йому неправомірної вигоди месенджером WHATS UP текстове повідомлення наступного змісту: «Наличка».

Одразу після цього, ОСОБА_7 , реалізуючи свій корисний умисел, направлений на незаконне забгачення, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці та у не встановлений спосіб, надав вказівку ОСОБА_4 на отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_8 з метою подальшої передачі йому.

На виконання вказівки ОСОБА_7 . 05.09.2025 ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, зателефонував на абонентський номер ОСОБА_8 та повідомив про необхідність передачі йому грошових коштів у якості неправомірної вигоди для ОСОБА_7 .

З метою створення умов для передачі ОСОБА_8 неправомірної вигоди ОСОБА_7 він повідомив ОСОБА_8 про необхідність перерахувати отриману грошову винагороду на рахунок банківської карти № НОМЕР_2 , відкритий на його ім`я.

На виконання вимоги ОСОБА_7 щодо надання йому неправомірної вигоди за надання можливості фактично не нести військову службу та виконуючи вказівки ОСОБА_4 05.09.2025 близько 12:50 ОСОБА_8 , використовуючи мобільний додаток Приват24, здійснив переказ грошових коштів, отриманих в якості грошової винагороди за несення військової служби в розмірі 20 380 гривень, на вказаний ОСОБА_4 рахунок банківської карти № НОМЕР_2 .

У вказаний спосіб ОСОБА_4 одержав для передачі ОСОБА_7 неправомірну вигоду у сумі 20 380 гривень від ОСОБА_8 за надання йому ОСОБА_7 можливості фактично не нести військову службу.

Щодо обґрунтованості підозри

Оцінюючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень за наведених у повідомленні про підозру обставин, слідчий суддя керується стандартом доказування «обґрунтована підозра». Цей стандарт є менш суворим у порівнянні зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується під час розгляду висунутого особі обвинувачення по суті, та не передбачає оцінку доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Як зазначав Європейський Суд з прав людини у рішеннях «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України» під обґрунтованою підозрою Європейський суд розуміє існуючі факти або інформацію, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення. Отже, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення особі, але вони мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

На підставі оцінки сукупності отриманих фактів та обставин суд лише визначає, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_4 підозри підтверджується наданими слідчим матеріалами, зокрема:

-протоколами допиту свідка ОСОБА_8 , який повідомив, що в грудні 2024 року був мобілізований до військової частини НОМЕР_1 , де його безпосередній командир командир лінійно-кабельного відділення взводу зв`язку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 змусив останнього на протязі 2025 року надавати йому неправомірну вигоду шляхом передачі йому нарахованого та виплаченого щомісячного грошового забезпечення та додаткових виплат за надання можливості не відвідувати службу. Передача неправомірної вигоди здійснювалась ним шляхом здійснення грошового переказу на зазначені ОСОБА_7 номери банківських карток та шляхом передачі готівки ОСОБА_4 для передачі ОСОБА_7

-В подальшому, 17.09.2025 ОСОБА_7 висловив вимогу ОСОБА_8 щодо надання йому неправомірної вигоди в розмірі 2000 доларів США за можливість фактично не нести службу у військовій частині відповідно до займаної посади.

-протоколом огляду та вручення грошових коштів яким зафіксований факт огляду та вручення грошових коштів в розмірі 2000 доларів США ОСОБА_8 ;

-протоколом затримання в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_7 , в ході якого при проведенні особистого обшуку останнього були виявлені грошові кошти, вручені напередодні ОСОБА_8 в сумі 2000 доларів США;

-протоколом затримання в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_4 ;

Відомості, які містяться у наведених матеріалах, узгоджуються з обставинами, зазначеними у повідомленні про підозру, підтверджують їх та у своїй сукупності дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.

Слід наголосити, що стандарт доказування «обґрунтована підозра» обмежує міру, до якої слідчий суддя може оцінювати обставини, відомості про які надані сторонами. В межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не констатує та не має права констатувати винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення.

3.4. Щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Обґрунтовуючи клопотання, слідчий послався на існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, отже слідчий суддя має оцінити їх наявність, зокрема ризиків:

- переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

- знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

- незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів у цьому ж кримінальному провадженні;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

3.5. Щодо ризику переховуватись від органів досудового розслідування та суду

Слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, які згідно класифікації, передбаченої ст. 12 КК України, належать до тяжких ч.5 ст.27 ч.3 ст.368 КК України.

На переконання слідчого судді, очікування можливого суворого покарання саме по собі може бути реальним мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який зазначав, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (п. 80 рішення у справі «Ілійков проти Болгарії»).

Разом з тим, сама лише тяжкість кримінального правопорушення та суворість можливого покарання без врахування інших факторів не є достатньою підставою для висновку про наявність такого ризику.

Слідчий суддя погоджується з доводами слідчого про те, що з огляду на військову агресію проти України в уповноважених органів ускладнене здійснення належного контролю за перетином особами державного кордону України. Зазначена обставина свідчить про можливість його перетину, у тому числі поза офіційними пунктами пропуску. А тому існуючі законодавчі обмеження для виїзду громадян України за кордон, на що звертала увагу сторона захисту, не виключають такої можливості.

Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_4 усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, не маючи стримуючих факторів у вигляді міцних соціальних зв`язків та маючи матеріальні ресурси для тривалого перебування за кордоном, чому буде надано оцінку далі, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Викладене переконує слідчого суддю в обґрунтованості доводів слідчого щодо наявності цього ризику.

3.6. Щодо ризику незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів у кримінальному провадженні

Під час оцінки цього ризику слідчий суддя виходить з того, що:

- по-перше, показання свідків, як тих, що вже допитані в ході досудового розслідування, так і тих, які можуть бути допитані у подальшому, є процесуальними джерелами доказів (ч. 2 ст. 84 КПК України) та можуть мати важливе значення в контексті предмету доказування у цьому кримінальному провадженні;

- по-друге, встановлена кримінальним процесуальним законом процедура отримання показань свідків передбачає безпосереднє сприйняття їх судом у судовому засіданні (ст. 23, 224 КПК України). Отже, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Наведені обставини свідчать про обґрунтованість доводів прокурора в частині наявності ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні з метою підбурення їх до зміни наданих раніше показань у кримінальному провадженні, надання неправдивих показань чи відмови від дачі показань на користь підозрюваної.

3.7. Знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

Зазначений ризик обґрунтовується тим, що підозрюваний володіє інформацією про кримінальне провадження стосовно нього, обставин, що є предметом доказування у кримінальному провадженні, а тому може безперешкодно знищити, сховати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

Зокрема, з метою конспірації підозрюваний не повідомляв вживав заходів для приховування своєї протиправної діяльності.

3.8. Перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

ОСОБА_4 може вжити заходів щодо перешкоджання кримінальному провадженню (штучне затягування досудового розслідування; розголошення відомостей результатів досудового розслідування, що призведе до його неповноти, втрати доказів вини підозрюваних тощо).

3.9. Щодо наявності підстав для продовження запобіжного заходу

З урахуванням обґрунтованої підозри та встановлених ризиків кримінального провадження, на цьому етапі кримінального провадження продовження запобіжного заходу є об`єктивно необхідним з метою досягнення дієвості відповідного кримінального провадження і забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Також ч. 2 ст. 183 КПК України визначає виключний перелік осіб, до яких може бути застосований цей запобіжний захід. ОСОБА_4 належить до цього переліку як особа, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п. 4 ч. 2 цієї статті).

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є: домашній арешт, застава, особиста порука, особисте зобов`язання. Втім, на переконання слідчого судді, жоден з цих запобіжних заходів не здатний запобігти встановленим ризикам.

Окрім обґрунтованості підозри та встановлених ризиків, слідчий суддя враховує також інші обставини, передбачені ч. 1 ст. 178 КПК України, зокрема, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваною кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я підозрюваного, майновий стан, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються ці обставини.

Оцінивши наведені обставини у сукупності, слідчий суддя дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є пропорційним для запобігання ризикам, наведеним у клопотанні слідчого, а застосування підозрюваному іншого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить досягнення мети запобіжного заходу та належне виконання підозрюваною процесуальних обов`язків.

Слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи слідчого щодо необхідності продовження до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який відповідає верхній межі, визначеній ч. 1 ст. 197 КПК України для цього запобіжного заходу. Необхідність визначення саме такого строку обумовлена тим, що досудове розслідування у кримінальному провадженні не завершене, а підстави вважати, що наведені ризики можуть зникнути чи зменшитися раніше цього строку, відсутні. Водночас, строк дії запобіжного заходу не може перевищувати строк досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.

3.10. Щодо визначення розміру застави

Слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України (ч. 3 ст. 183 КПК України).

Розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та встановлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього (ч. 4 ст. 182 КПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно (ч. 5 ст. 182 КПК України).

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» (п. 78, 820) ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, прибуття обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути врахована наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Отже, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати стримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

Враховуючи встановлені ризики, слідчий суддя дійшов висновку, що застава у визначених законом межах, з урахуванням усіх обставин справи, не здатна забезпечити виконання ОСОБА_4 покладених на нього обов`язків.

Враховуючи певне зменшення встановлених ризиків, слідчий суддя приходить до висновку, що застава в розмірі 180 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб зможе забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_4 обов`язків, передбачених цим Кодексом.

3.11. Щодо покладення на підозрюваного обов`язків

У разі внесення застави, з метою мінімізації ризиків, встановлених у судовому засіданні, а також запобігання позапроцесуальній поведінці підозрюваного, наявні підстави для покладення на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України та необхідність покладення яких була доведена стороною обвинувачення, а саме:

-не відлучатися із населеного пункту, в якому ОСОБА_4 фактично проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-утримуватися від спілкування зі свідками ОСОБА_8 та іншими свідками, які будуть встановлені в ході досудового розслідування;

-здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-прибувати до старшого слідчого групи слідчих у кримінальному провадженні ОСОБА_6 із встановленою періодичністю кожного четверга.

3.12. Висновки слідчого судді

Ані сторона захисту, ані сторона обвинувачення не повідомили слідчого суддю про зміну обставин, які стали підставою для застосування запобіжного заходу.

Слідчий суддя враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини з плином часу інтенсивність ризику позапроцесуальної поведінки підозрюваного зменшується. Разом з тим, ступінь зменшення ризиків не досяг того рівня, який переконав би слідчого суддю у відсутності підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_4 .

За таких обставин клопотання слідчого з врахуванням розміру застави слід задовольнити частково.

На підставі встановленого, керуючись ст.ст.176-178, 182-184, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 погоджене з прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 , про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0000061 від 26.08.2025 року відносно ОСОБА_4 - задовольнити частково.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк тримання під вартою до 18 лютого 2026 року включно, із триманням останнього в державній установі «Одеський слідчий ізолятор».

Визначити розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваному ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язків, передбачених КПК України в сумі 180 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 599 040 (п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч сорок) гривень.

У разі внесення застави підозрюваного звільнити з-під варти негайно та покласти на підозрюваного ОСОБА_4 покласти процесуальні обов`язки строком до 18 лютого 2026 року включно, на умовах визначених в ухвалі Одеського апеляційного суду від 11.11.2025 року.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга, протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1