Провадження №11-кп/801/1015/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисниці ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисниці ОСОБА_7 в інтересах довічно засудженого ОСОБА_8 та довічно засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року,

якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність,

установив:

До Вінницького міського суду Вінницької області 26.06.2025 надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Херсонського обласного суду від 15.05.2000 у відповідність з діючим законодавством та звільнення його з-під варти, яке мотивоване тим, що: при ухваленні вироку Херсонського обласного суду від 15.05.2000 судом порушено вимоги ст. 25 КК України (1960 року), оскільки суд мав би призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк з восьми до п`ятнадцяти років; кримінальна справа стосовно нього має бути закрита, оскільки його діяння втратило суспільну небезпеку у зв`язку з тим, що він відбув тридцять років позбавлення волі; просить переоцінити докази та перекваліфікувати його дії.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 своє клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_9 просив суд відмовити у задоволенні клопотання, оскільки переоцінка доказів та перегляд справи не належать до компетенції Вінницького міського суду.

Захисниця ОСОБА_7 підтримала клопотання ОСОБА_8 з мотивів, наведених у клопотанні.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , суд дійшов висновку про те, що суд при постановленні вироку щодо нього призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, захисниця ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, у яких просили скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року, постановити нову ухвалу, якою змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення зі ст. 93 КК України на ст. 97 КК України в редакції 1960 року. Привести вирок Херсонського обласного суду від 15 травня 2000 року у відповідність до вимог Кримінального кодексу України. Припинити стосовно ОСОБА_8 кримінальне переслідування у зв?язку зі зміною обстановки та звільнити засудженого ОСОБА_8 з-під варти.

Свої вимоги мотивують тим, що під час ухвалення вироку Херсонського обласного суду від 18.07.2000 суд першої інстанції поклав у основу вироку показання свідків, які не були безпосередніми очевидцями події, показання носили характер припущень та переказів «зі слів інших осіб», що прямо заборонено кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначають про те, що з клопотання ОСОБА_8 вбачається, що перший вирок (справа № 53062-95) було скасовано Верховним судом України як незаконний і необґрунтований. Справу було направлено на нове розслідування. Далі, під час повторного розгляду, слідчими прокуратури Херсонської область, матеріали було сфабриковано, а кримінальне провадження передано на розгляд до суду із порушенням вимог КК України (редакції 1960 року). Органи досудового розслідування та суд першої інстанції не виконали свій обов?язок забезпечити повне, всебічне та об?єктивне дослідження обставин справи, не усунули суперечності між показаннями свідків та проігнорували докази сторони захисту. Така практика суперечить не лише вимогам КПК України 1960 року, який ді на момент подій, але й положенням чинного Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, а саме: ст. 2, ст. 9, ст. 22 та ст. 23 КПК України.

Вважають, що на час подання клопотання до суду першої інстанції пройшов тридцятирічний строк тримання утримання засудженого під вартою, а тому закінчилися усі розумні строки, передбачені ст.49, 80 КК України, відбування покарань.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 та його захисниця ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційних скарг, думку засудженого та його захисниці, які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, та перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційних скарг не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого є обґрунтованими.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 засуджений вироком Херсонського обласного суду від 15.05.2000 за ст. ст. 93 п. п «б», «г», ч.1 ст. 222, 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 18.07.2000 вирок Херсонського обласного суду від 15.05.2000 в частині засудження ОСОБА_8 за придбання, зберігання, носіння та збут зброї змінено. Перекваліфіковано його дії з ч.1 ст. 222 на ст. 17, ч. 1 ст. 222 КК України і призначено ОСОБА_8 покарання у виді 2 років позбавлення волі. Засуджено ОСОБА_8 за сукупністю злочинів, передбачених ст. 93 п. б,г, ст. 17, ч.1 ст. 222 КК України, до довічного позбавлення волі.

На даний час засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" за злочини, вчинені у 1995 році.

Як убачається з матеріалів провадження, обґрунтовуючи необхідність приведення зазначеного вироку у відповідність з вимогами закону, захисниця та засуджений на пом`якшення відповідальності за вчинені ОСОБА_8 злочини не вказують, натомість посилаються на неправильність кваліфікації дій і просять їх перекваліфікувати з ст. 93 на ст. 97 КК України 1960 року.

Надаючи оцінку наведеним обставинам, колегія суддів погоджуються з тим, що вони підстав для приведення вироку у відповідність з вимогами закону України про кримінальну відповідальність не дають, адже фактично засвідчують лише незгоду ОСОБА_8 з ухваленим стосовно нього остаточним рішенням.

Як установлено судом апеляційної інстанції і вбачається з матеріалів судового провадження, злочини за які засуджено ОСОБА_8 до довічного позбавлення волі ним було вчинено у період дії закону, яким було передбачено максимальне покарання у виді смертної кари.

Згідно зі ст. 6 КК України (в ред. 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння (аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 4 КК України 2001 року).

Положеннями ст. 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Так Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України (далі - Закон № 1483-ІІІ)», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. У розділі III Закону № 1483 встановлено, що "цей Закон набирає чинності з дня його опублікування". Закон № 1483 був опублікований у газеті "Голос України" 29 березня 2000 року.

З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 року КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Згідно з ч. 4 ст. 5 КК України, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_8 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_8 .

Що стосується доводів захисниці та засудженого про закінчення строків давності, передбачених ст.49 та 80 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

2. Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

3. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

4. Питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

За правилами статті 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років затяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Разом з тим, вирок Херсонського обласного суду від 15.05.2000 набрав законної сили 18.07.2000 та виконується, оскільки саме на його виконання ОСОБА_10 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Ураховуючи наведене, підстав для застосування положень ст.ст. 49, 80 КК України до засудженого ОСОБА_8 колегія суддів не вбачає, оскільки наведені засудженим та його захисницею доводи є лише неправильним трактуванням закону, заміною понять. Колегія суддів зазначає, що закінчення строків давності виконання вироку не є тотожне фактичному відбуттю засудженим певного строку покарання, а є строком після закінчення якого неможливо звернути вирок до виконання.

Стосовно доводів про те, що під час повторного розгляду слідчими прокуратури Херсонської область матеріали було сфабриковано, а кримінальне провадження передано на розгляд до суду із порушенням вимог КК України (редакції 1960 року), то вони не є підставою для задоволення апеляційних скарг, оскільки ґрунтуються на власних припущеннях засудженого та не підтвердженні належним чином.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, апеляційний суд не вбачає будь-яких законних підстав для скасування ухвали суду та вважає оскаржене судове рішення належним чином обґрунтованим, вмотивованим, унаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги засудженого та захисниці без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги захисниці ОСОБА_7 в інтересах довічно засудженого ОСОБА_8 та довічно засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4