Судді Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-2485км25
Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року, ухваленою колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2023 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_4 залишено без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Як суддя не погоджуюсь із вказаним рішенням більшості колегії суддів та висловлюю окрему думку з таких підстав.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено йому відповідне покарання.
Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 24 квітня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2023 року - без змін.
Вимоги та узагальненні доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 посилався на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Серед іншого, обґрунтовуючи доводи своєї касаційної скарги, захисник стверджував, що винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому йому діянні не доведена поза розумним сумнівом. Звертав увагу на те, що зокрема потерпілий та засуджений в ході судового розгляду підтвердили наявність між ними боргових зобов`язань. Наголошував, що суди помилково кваліфікували дії ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 186 КК України, оскільки умисел останнього був спрямований на самоправне повернення боргу.
Підстави для висловлення окремої думки та мотиви, якими їх обґрунтовано
Так, приписами статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК України) визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
З огляду на вимоги ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, однак при цьому до його компетенції входить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.
За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути, зокрема, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим - є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Отже, перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК України, Верховний Суд у межах доводів касаційних скарг має з`ясувати, чи навели суди нижчих інстанцій належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень та чи обґрунтували свої висновки з посиланням на досліджені докази.
Згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Отже, суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого. Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи».
З оскаржуваних судових рішень убачається, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.
Водночас у поданій апеляційній скарзі, сторона захисту посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, фактично наполягала на іншій версії обставин події. Вказувала на те, що свідок ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_7 , безпосередньо в судовому засіданні підтвердили наявність в останнього боргу перед засудженим ОСОБА_4 .
Дійсно, як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, з технічного запису судового засідання від 07 березня 2023 року, в ході допиту в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 не заперечував факт боргових зобов`язань перед ОСОБА_4 та допускав те, що останній забрав у нього телефон у рахунок боргу, оскільки він тривалий час не повертав йому гроші.
Крім цього, як вбачається з оскаржених судових рішень, про наявність такого боргу зазначав і допитаний в ході судового розгляду свідок ОСОБА_6 .
У той же час, за наслідками касаційного розгляду колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх ланок та визнала доводи сторони захисту в цій частині неспроможними, пославшись зокрема на те, що ОСОБА_4 відкритозабрав у потерпілого належне йому майно (мобільний телефон та грошові кошти), вартість якого майже вдвічі перевищувала розмір зобов`язання. Зауважила, що ОСОБА_4 заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_7 в сумі 300 грн, якими розпорядився на власний розсуд, до того ж не повідомив ОСОБА_7 , що він має намір повернути належній останньому телефон, коли той виконає свої зобов`язання.
Варто зауважити, що диспозиція ч. 4 ст. 186 КК України передбачає кримінальну караність діяння, яке полягає, зокрема у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому в умовах воєнного стану.
Водночас кримінальна відповідальність за ст. 356 КК України наступає за самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.
Самовільне вчинення будь-яких дій має місце тоді, коли винний реалізує своє дійсне або уявне право незаконними методами, наприклад, усупереч волі власника вилучає його майно в рахунок погашення боргу, кредитор вилучає майно несумлінного боржника з тим, щоб примусити його до виконання цивільно-правового зобов`язання, вселяється в надану йому квартиру, не дочекавшись, доки її покинуть колишні мешканці, або вселяється у вільну квартиру без наявності ордера, самовільно виконує рішення суду про виселення боржника чи звільнення приміщення від його майна тощо.
Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України в кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Вважаю, що покликання колегії суддів, зокрема на те, що вартість викраденого майна перевищувала суму боргових зобов`язань потерпілого ОСОБА_7 , в цьому провадженні достеменно не може свідчити про направленість умислу ОСОБА_4 саме на відкрите заволодіння чужим майном, оскільки точна сума викраденого майна, що належало потерпілому була встановлена лише після проведення відповідної товарознавчої експертизи, істотно не відрізнялася від суми боргу та, відповідно, не могла бути відома засудженому в момент вчинення злочину.
На моє переконання, версія сторони захисту про те, що дії ОСОБА_4 були направленні саме на самоправне повернення суми заборгованості не була спростована стороною обвинувачення у ході судового розгляду кримінального провадження поза розумним сумнівом.
У той же час, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.
Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована відповідна правова процедура.
Як вже зазначалося вище, Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
Отже, доводи сторони захисту потребували ретельнішої перевірки апеляційним судом, оскільки вони напряму впливають на правильність правової кваліфікації дій ОСОБА_4 , та повинні були бути спростовані фактичними обставинами справи, встановленими шляхом об`єктивної оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їхньої сукупності с точки зору достатності та взаємозв`язку.
За таких обставин, уважаю, що касаційна скарга сторони захисту підлягала частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно було урахувати наведене, повно, всебічно та належним чином установити всі обставини, що мають істотне значення для застосування закону України про кримінальну відповідальність, та залежно від установлених обставин та досліджених доказів ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення
Суддя Касаційного кримінального
суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1