Провадження №: 1-кс/755/2865/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд) у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , дізнавача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві скаргу ОСОБА_3 на рішення дізнавача про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 березня 2025 року за № 0000254, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу (далі КК) України, установив:

І. Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_3 звернулася зі скаргою до слідчого судді цього місцевого суду, в порядкуч. 1 ст. 303 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України, на постанову дізнавача від 22 липня 2025 року про закриття цього кримінального провадження, оскільки вона (постанова) винесена без належної перевірки обставин провадження, недотримання вимог ст. 9, 25, 110 вказаного Кодексу, а тому просить це рішення скасувати для можливості продовження досудового розслідування в загальному порядку, у т.ч. розглянути питання щодо ознак діяння за ст. 162 КК.

ІІ. Позиції сторін

ОСОБА_3 скаргу підтримала з наведених у ній передумов.

Дізнавач ВД Дніпровського УП ГУ НП в м. Києва ОСОБА_4 не вбачає передумов, вказавши, що розслідування провеедно всеохоплюче та об`єктивно.

ІІІ. Правове регулювання питання

Кримінальний процесуальний кодекс України

Стаття 110. Процесуальні рішення

1. Процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, […].

3. Рішення […] приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, […].

5. Постанова […] складається з: 1) вступної частини […]; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, […].

Стаття 284. Закриття кримінального провадження […]

1. Кримінальне провадження закривається в разі, якщо: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення; 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

4. Про закриття кримінального провадження слідчий, дізнавач, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

ІV. Мотиви, з яких слідчий суддя виходила при постановленні ухвали

Правова природа виду оскарження постанови про закриття кримінального провадження передбачає необхідність перевірки не лише дотримання процесуального порядку закриття кримінального провадження посадовими особами органів досудового розслідування, а й підстав його закриття.

Враховуючи важливість інституту закриття кримінального провадження для належної реалізації прав осіб, пов`язаних із вчиненням кримінального правопорушення, ухвали слідчих суддів, які постановляють за результатами розгляду скарги на постанову про закриття кримінального провадження, мають містити відповіді на всі доводи скаржника, які зумовили звернення до слідчого судді (див. позицію ВССУ відображену в Узагальненні, та яка ураховується судом з огляду на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Здійснивши саме такого роду перевірку щодо питання відповідності оскаржуваного рішення не лише дотримання процесуального порядку закриття кримінального провадження посадовими особами органів досудового розслідування, а й підстав його закриття слідчий суддя дійшов наступного висновку.

ІV.І. Щодо подання скарги уповноваженою особою до належного суду у межах строків

а.) суб`єкт звернення

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК на досудовому розслідувані може бути оскаржене рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

В цій справі установлено, що заяву про злочин подала автор скарги.

Тим самим, є дійсним факт, що скаргу подано уповноваженою на те особою у розумінні ч. 1 ст. 303 КПК.

б.) територіальна підсудність

Верховний Суд в ухвалі від 28 січня 2020 року у справі № 263/19/20 указав, що виходячи з положень ст. 306 КПК України та загальних засад кримінального процесуального законодавства, судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування покладено на слідчого суддю суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Дніпровське УП ГУ НП в м. Києві знаходиться у межах Дніпровського району м. Києва, відповідно скарга підсудна для розгляду слідчим суддею цього місцевого суду.

в.) строки

Згідно ч. 1 ст. 304 КПК скарги на рішення передбачені ч. 1 ст. 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення. Якщо рішення оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Однак досить частими є випадки, коли копія постанови про закриття кримінального провадження надсилається особі у спосіб, який унеможливлює встановлення дати отримання, наприклад, в разі надсилання копії постанови звичайним, а не рекомендованим листом.

У таких випадках за відсутності чітких документальних підтверджень пропуску встановленого строку слідчим суддям доцільно розглядати скарги на постанови про закриття кримінального провадження по суті й уникати визначення моменту початку перебігу строку оскарження датою винесення постанови (див. позицію ВССУ відображену у листі від 12 січня 2017 року № 9-49/0/4-17 «Узагальнення про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування», та яка ураховується судом з огляду на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», надалі - Узагальнення).

В цій справі саме такий випадок (факт відсутності чітких документальних підтверджень пропуску встановленого строкув матеріалах закритого кримінального провадження). З огляду на зазначене, на переконання слідчого судді, наведений строк звернення є дотриманим.

ІV.ІІ. Щодо обґрунтованості підстав, якими обумовлено закриття провадження

Згідно ч. 2 ст. 9 КПК прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Аналогічні положення відображені і у ч. 4 ст. 38 КПК України щодо зобов`язань самого органу досудового розслідування, які вказують, що останній має застосувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності розслідування.

Відповідно до ст. 2, 284 КПК закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Тобто, повнота дослідження кримінального провадження означає встановлення всього кола фактичних обставин, що можуть суттєво вплинути на рішення у кримінальному провадженні, використання такої сукупності доказів, яка обґрунтовує зроблені висновки як такі, що не залишають місця сумнівам.

Неупередженість означає пізнання органами, що ведуть процес, обставин кримінального провадження у точній відповідності з дійсністю, неупередженість їх у збиранні, перевірці та оцінці доказів, безсторонність щодо всіх учасників процесу та інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, оскільки на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого покладається обов`язок надати доказам належну правову оцінку за правилами ч. 1 ст. 94 КПК, та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

З положень ст. 83 КПК слідує, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Тому, дізнавач, слідчий, прокурор під час досудового розслідування, зобов`язаний детально та всебічно перевірити доводи особи, що подала таку заяву.

Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

У цьому випадку, у постанові про закриття кримінального провадження суб`єкт її прийняття вказує, що у ході досудового розслідування не було отримано достатніх даних, які б достовірно свідчили про факт підроблення документа (довіреності), а також про умисел на використання завідомо підробленого документа. Наявні обставини, в тому числі спільна власність сторін на квартиру, вказують на наявність цивільно-правового спору, а не кримінального правопорушення. Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 01.04.1994 року "Про застосування судами Конституції України при здійсненні правосуддя", а також правовими позиціями Верховного Суду у справах № 761/40141/21 та № 466/7144/20, спори між співвласниками щодо порядку користування майном, обсягу повноважень, дій одного з власників або їх представників є предметом цивільного (а не кримінального) розгляду. Таким чином, встановлено, що у справі наявний цивільно-правовий спір щодо порядку користування спільним майном, який підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а не в межах кримінального провадження.

Відповідно, враховуючи викладене та керуючись ст. 110, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, це кримінальне провадження було закрито органом досудового розслідування, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Водночас, заслуговують на увагу і доводи автора скарги щодо того, що за його зверненнями орган досудового розслідування не провів ефективного розслідування, у т.ч. серез примзу положень ст. 162 КК України.

Позаяк, практика ЄСПЛ що до проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, зокрема у п. 44 рішення «Олександр Ніконенко проти України» (від 14 листопада 2013 року (остаточне 14 лютого 2014 року), заява №54755/08, джерело https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_988#Text), таке розслідування має незалежним, безстороннім […], а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю (див. рішення від 31 липня 2012 року у справі «Мута проти України» (Muta v. Ukraine), заява № 37246/06, п. 61). Розслідування […] має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини […] або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (див. рішення від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» (Karabet and Others v. Ukraine), заяви № 38906/07 та № 52025/07, п. 259).

В цьому кримінальному провадженні, ураховуючи доводи, котрі відображено у скарзі та клопотанні поданного дізнавачу від 26.03.2025 про проведення слідчих та прцоесулаьних дій, вбачаєтсья підставним зауважити, що налізу потребує питання опсианих в заяві подій через призму ст. 162 КК, котра вказує, що її приписами передбачено кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.

Стаття 30 Конституції України передбачає, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Адвокат ОСОБА_5 , діяючи в інтересах ОСОБА_3 , у клопоатнні від 26.03.2025 за вих. №б/н вказував, що зафіксовано участь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також сина останньої й невстановленого слюсаря, які забезпечили фізичне потрапляння всередину приміщення. ОСОБА_6 пред`являла документ із ознаками підроблення.

Як «підставу» для проникнення зазначені особи демонстрували довіреність, оформлену на території РФ. Натомість у період дії воєнного стану застосовуються спеціальні обмеження на вчинення нотаріальних дій та використання іноземних документів, установлені постановою КМУ від 28.02.2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану». З огляду на ці обмеження, а також на публічно-правовий режим держави-агресора, довіреність, видана в РФ, не може створювати юридичних наслідків в Україні без належної легалізації/апостилювання, перевірки дійсності та безвідповідності змісту вимогам закону. Будь-які сумніви щодо справжності чи обсягу повноважень мають тлумачитися на користь відмови у визнанні такого документа належною підставою для доступу до чужого майна.

Але віднайти у матеріалах кримінальног опровадженння відповідь на питання про никнення (було чи ні) не можливо, власне цей недолік і вказує, на думку слідчого судді, на неефективність розслідування.

Більш того, не можливо оминути факту того, що пробкелмати питання цьог окримінального провадження, враховуючи,я к всі усі пояснення, так і пиьсові доводи, в тому, що ініціатори звернення вважають, що українським нотаріусом було засвідчено лише вірність перекладу згаданої довіреності. Засвідчення перекладу підтверджує лише відповідність тексту перекладу оригіналу за змістом і не є нотаріальним посвідченням правочину, не підтверджує особу довірителя, справжність підпису, законність правоздатності/дієздатності та не легалізує документ. Отже, такий переклад не створює й не підтверджує жодних речових чи зобов`язальних прав на чуже майно і не може бути правовою підставою проникнення.

На думку заявника та її представнкиа, сукупність наведеного вказує на використання завідомо недійсного (ймовірно підробленого) документа для обґрунтування доступу до приміщення, що утворює ознаки складу злочинів, передбачених, зокрема, ст. 162 КК України (незаконне проникнення до житла чи іншого володіння особи) та ст. 358 КК України (використання завідомо підробленого документа). Додатково участь невідомого слюсаря як виконавця механічного відчинення підсилює ознаки попередньої змови й свідомого подолання перешкод володільця.

Тому, власне і матерілаи кримінального првоадження та постанвоа про закриття, на думку слідчого судді, мають містити відповіді та питання: чи пред`явлена «довіреність» з РФ є і могла бути належною та достатньою правовою підставою для доступу до майна; чи фактичні дії осіб носять характер самовільного, неправомірного проникнення з використанням документа з ознаками підроблення

Це зумовлює, наприклад, необхідність: визнання такої «довіреності» неналежним доказом повноважень; витребування даних про її походження та легалізацію (апостиль/консульська легалізація, реєстрові відомості, нотаріус-посвідчувач у РФ, канали передачі); проведення техніко-криміналістичної експертизи документа; допиту українського нотаріуса, який засвідчував переклад (щодо обсягу вчиненої дії та відсутності посвідчення правочину/підпису); надання правової оцінки діям усіх причетних за ознаками ст. 162 та ст. 358 КК України.

Отже, вказане в своїй сукупності свідчить про те, що особа, яка подала цю скаргу стверджуючи про невідповідність постанови вимогам ст. 110 КПК України довела це твердження (принцип affirmanti incumbit probatio - той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).

V. Висновок

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307 КПК ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення під час досудового розслідування може бути про скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора.

За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню для відновлення досудового розслідування та його проведення у загальному порядку.

При цьому, слідчий суддя, виходячи з ч. 5 ст. 40, ч. 4 ст. 40-1 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) дізнавачу, слідчому у провадженні на здійснення конкретних слідчих дій, адже останні є самостійними у своїй процесуальній діяльність, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України), однак слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.

З цих підстав Суд, керуючись статтями 303-307, 369-372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, постановив:

скаргу - задовольнити.

Постанову дізнавача ВД Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_4 від 22 липня 2025 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 березня 2025 року за № 0000254, скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 15.40 година 12 вересня 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1