Справа № 133/310/23
Провадження №11-кп/801/1076/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції:
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000554 від 13 жовтня 2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 2631, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347, ст. 348 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 01 листопада 2025 року, із визначенням застави в межах ста п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 200 гривень.

Ухвала суду мотивована тим, що в судовому засіданні прокурором доведено продовження існування ризиків, які були підставою для застосування запобіжного заходу, та на даному етапі провадження застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних рішень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою чи зменшити розмір застави до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

ухвала є незаконною та необґрунтованою, винесеною без урахування всіх фактичних обставин справи;

клопотання прокурора подано з порушеннями норм КПК України, зокрема, прокурором не долучено копії матеріалів, якими обґрунтовуються доводи клопотання, доказів вручення йому копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу;

прокурором не доведено ризики, визначені ст. 177 КПК України, а судом не взято до уваги те, що наявні у справі докази не доводять його причетність до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень;

судом порушено право обвинуваченого на захист під час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, указав, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, заявлені ризики доведені.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною третьою статті 331 КПК України встановлено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.

Висновки суду про необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Європейський суд з прав людини у справі № 33977/96 від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» указав, що:

«суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З оскаржуваної ухвали слідує, що прокурором в судовому засіданні та матеріалами кримінального провадження доведено наявність обвинувачення ОСОБА_6 , який обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 2631, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347, ст. 348 КК України, одне з яких відноситься до категорії особливо тяжких злочинів (ст. 348 КК України) проти життя та здоров`я працівника правоохоронного органу із застосуванням вибухового пристрою, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відтак, усвідомлюючи можливу відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень, обвинувачений може спробувати переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки кримінальне провадження ще не завершене. Обвинувачений ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки суду не були надані докази, які б свідчили про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час обрання в ході досудового розслідування обвинуваченому запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою зникли.

За загальним правилом ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

Водночас КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК.

Натомість запобіжний захід застосовується та продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного, обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Судом першої інстанції правильно ураховано суспільну небезпечність злочинів, які інкримінуються обвинуваченому, суворість можливого покарання.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідків, експертів, незважаючи на те, що вони були допитані, оскільки останні під тиском можуть змінити свою позицію, а тому відсутні підстави для застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Наведені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що виправдовують потребу у триманні обвинуваченого під вартою та є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, визначених ст. 176 КПК України, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

Матеріалами справи не встановлено відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування останнього від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини указує, що в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

За таких обставин, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги про те, що клопотання прокурора подано з порушенням вимог КПК України є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Апеляційним судом установлено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою відповідає вимогам ст. 199 КПК України, містить у собі короткий виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 та їх правову кваліфікацію; виклад обставин, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; посилання на ризики, передбачені ст. 177 цього Кодексу, та обґрунтування того, що такі продовжують існувати та не зменшилися; обґрунтування неможливості запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Водночас доводи про те, що копію клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не було вручено обвинуваченому не є підставою для скасування судового рішення у цьому кримінальному провадженні, оскільки ні обвинуваченим, ні його захисником не заявлялося клопотання про відкладення судового засідання з цієї причини, а відтак вони погодилися на його розгляд.

З апеляційної скарги обвинуваченого слідує, що він фактично оскаржує обґрунтованість обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 2631, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347, ст. 348 КК України.

Питання продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, тобто прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта щодо ОСОБА_6 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України.

Відтак ОСОБА_6 набув процесуального статусу обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, а тому обґрунтованість висунутого обвинувачення та його кваліфікація перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів під час розгляду кримінального провадження по суті.

Доводи обвинуваченого про незаконність продовження застосування запобіжного заходу через ненадання оцінки зібраним у кримінальному провадженні доказам, які свідчать про неможливість вчинення ним інкримінованих правопорушень є безпідставними, оскільки встановлення винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення є завданням подальшого провадження у справі, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

При цьому, обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене під час ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, урахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Щодо визначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 розміру альтернативного запобіжного заходу - застави, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з приписами п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В оскаржуваній ухвалі суд залишив без змін визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 454 200 грн.

Частиною четвертою статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Апеляційний суд вважає, що застава у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є непомірною для обвинуваченого, членів його сім`ї та близьких родичів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Рішення про суму застави має прийматися з урахуванням обставин справи, особи підозрюваного та його майна (справа «Маргаретич проти Хорватії» п. 92).

У рішенні ЄСПЛ «Істоміна проти України» констатовано, що сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі, інше.

Частиною першою статті 178 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, репутацію підозрюваного, обвинуваченого, майновий стан підозрюваного, обвинуваченого, наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини та ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Колегія суддів при визначенні розміру застави, ураховуючи обставини вчинення кримінальних правопорушень, специфіку інкримінованих злочинів, які вчинено у період воєнного стану, наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, його майновий стан та сімейний стан, інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, вважає доцільним визначити обвинуваченому ОСОБА_6 заставу у розмірі 100 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 302 800 грн, яка буде співмірною з існуючими у кримінальному провадженні ризиками та у разі її внесення зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На думку апеляційного суду, саме такий розмір застави буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, та не буде непомірним для обвинуваченого, членів його сім`ї та близьких родичів.

Отже, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, суспільної небезпечності, тяжкості імовірного покарання за вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого, рішення суду щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що в сумі становить 302 800 грн відповідає меті забезпечення реалізації завдань кримінального провадження.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою частково задовольнити клопотання прокурора, продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 01 листопада 2025 року, із визначенням застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 302 800 грн, оскільки більш м`які запобіжні заходи не достатні для запобігання встановленим ризикам та не забезпечать виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу судді Калинівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року скасувати.

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 60 днів, тобто до 01 листопада 2025 року включно.

Визначити ОСОБА_6 заставу у розмірі 100 (сто) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 302 800 (триста дві тисячі вісімсот) гривень, за умови внесення якої обвинувачений може бути звільнений з-під варти.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

прибувати до суду за першою вимогою;

не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

утриматись від спілкування із особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні;

здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3