Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/4408/25
Провадження № 1-кп/490/1394/2025
У Х В А Л А

08 вересня 2025 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участі прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

його захисника - ОСОБА_5

представника потерпілого - ОСОБА_6

власника (користувача)

арештованого майна - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження № 0000568 про обвинувачення

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Доманівка Миколаївської області, є українцем, є громадянином України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 5 статті 190 Кримінального Кодексу України

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Центрального районного суду міста Миколаєва перебуває кримінальне провадження № 490/4408/25 про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 5 статті 190 Кримінального Кодексу України.

Після вислуховування сторін кримінального провадження, вивчення змісту обвинувального акту та доданих до його матеріалів суд дійшов такого.

А. Стосовно умов здійснення кримінального провадження.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (затвердженого Законом України № 2102- ІХ від 24 лютого 2022 року) /із змінами, внесеними Указами: від 14 березня 2022 року № 133/2022 (затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ); від 18 квітня 2022 року № 259/2022 (затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ), від 17 травня 2022 року № 341/2022 (затвердженим Законом України від 23 травня 2022 року № 2263-ІХ), від 12 серпня 2022 року № 573/2022 (затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ), від 07 листопада 2022 року № 757/2022 (затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738 - ІХ), від 06 лютого 2023 року № 58/2023 (затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-ІХ), від 01 травня 2023 року (затвердженим Законом України від 02 травня 2023 року № 3057-ІХ), від 26 липня 2023 року № 451/2023 (затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-ІХ), від 06 листопада 2023 року № 734/2023 (затвердженим Законом України від 07 листопада 2023 року № 3429-IX), від 05 лютого 2024 року № 49/2024 (затвердженим Законом України від 06 лютого 2024 року № 3564-ІХ), від 06 травня 2024 року № 271/2024 (затвердженим Законом України від 08 травня 2024 року № 3684-ІХ), від 23 липня 2024 року № 469/2024 (затвердженим Законом України від 23 липня 2024 року № 3891-ІХ), від 28 жовтня 2024 року (затвердженим Законом України від 29 жовтня 2024 року № 4024-ІХ), від 14 січня 2025 року № 26/2025 (затвердженим Законом України від 15 січня 2025 року № 4220-ІХ), від 06 травня 2024 року № 271/2024 (затвердженим Законом України від 08 травня 2024 року № 3684-IX), від 14 липня 2025 року № 478/2025 (затвердженим Законом України від 15 липня 2025 року № 4524-IX) / з 24 лютого 2022 року й до теперішнього часу в Україні безперервно діє військовий стан.

Б. Стосовно предмету кримінального провадження

На розгляд суду надійшов складений 04 червня 2025 року старшим слідчим відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості Слідчого Управління Головного Управління Національної Поліції в Миколаївській області ОСОБА_9 та у той же день затверджений Заступником начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 обвинувальний акт, у якому викладена версія обвинувачення щодо вчинення злочину ОСОБА_4 .

За твердженнями автора обвинувального акту, ОСОБА_4 під час дії воєнного стану вчинив злочин за таких обставин

І……Згідно інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 56 від 09.09.2013 року складений на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата смерті останньо - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , на праві власності належала померлій ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від № 2-1321 від 17.03.1992 року.

Відповідно до відповіді на запит виконавчого комітету Миколаївської міської ради квартира АДРЕСА_3 у складі житлового будинку належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09.03.1992 року № 62.

…

ОСОБА_4 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, але не пізніше 2021 року визначив для себе квартиру АДРЕСА_3 , що належала до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09.03.1992 року № 62, в якості об`єкта для заволодіння шляхом обману з метою її подальшого продажу та заволодіння грошовими коштами осіб, які погодяться її придбати.

1. З метою заволодіння об`єктами нерухомого майна на території міста Миколаєва, ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний намір, щодо незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_3 , маючи злочинний намір отримати документи, необхідні для безперешкодного заволодіння вказаним об`єктом нерухомості, а також пошуку особи, серед таких, що не мають постійного місця проживання та ведуть асоціальний спосіб життя, яка б виступила покупцем вказаної квартири на користь ОСОБА_4 .

Так, не пізніше 22.01.2021 року (більш точна дата досудовим Так, не розслідуванням не встановлена) ОСОБА_4 , підшукав підставну особу, яка шляхом реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна заволодіє ним в інтересах останнього, ним став ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В подальшому в невстановленому місці в межах міста Миколаєва та в невстановлений час ОСОБА_11 , за вказівкою ОСОБА_4 , передав останньому особисті документи, а саме паспорт громадянина України № НОМЕР_1 виданий 02.04.2020 року Заводським відділом у м. Миколаєві УДМС у Миколаївській області та ідентифікаційний номер фізичної особи платника податків № НОМЕР_2 .

Далі, з метою особистого збагачення та реалізації свого злочинного умислу направленого на незаконне заволодіння квартирою АДРЕСА_3 , шахрайським шляхом, керуючись корисливим мотивом ОСОБА_4 , у невстановлений досудовим розслідуванням час і місці, але не пізніше 22.01.2021 року, використовуючи договір купівлі-продажу квартири від № 2-1321 від 17.03.1992 року, відповідно до якого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула права власності на квартиру АДРЕСА_2 , як правову основу набуття права власності ОСОБА_10 , на квартиру АДРЕСА_3 надав ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біржовий договір купівлі-продажу № 1932 від 06.06.2001 року, в якому останній за грошову винагороду та вказівкою ОСОБА_4 , поставив свій підпис у відповідних полях. Будучи не обізнаним про зміст вказаного договору та злочинні дії ОСОБА_4 за яким ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , начебто продала квартиру за адресою: АДРЕСА_4 громадянину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В подальшому 22.01.2021 року реєстратор м. Миколаєва, Миколаївської області ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на підставі документів, а саме: біржового договору купівлі-продажу № 1932 від 06.06.2001 року, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_3 , за особою з анкетними даними ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Таким чином, ОСОБА_4 , безпосередньо опосередковано через ОСОБА_11 , здобув можливість безперешкодного розпорядження вищевказаною квартирою.

2. Далі, згідно договору купівлі-продажу № 426 від 26.04.2023 року ОСОБА_11 , продає квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_4 .

В подальшому 26.04.2023 року приватний нотаріус м. Миколаєва, Миколаївської області ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на підставі документів, а саме: договору купівлі-продажу № 426 від 26.04.2023 року, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Враховуючи викладене, своїми умисними діями. ОСОБА_4 реалізуючи свій злочинний намір, керуючись корисливим мотивом та з метою особистого збагачення, шахрайським шляхом, за допомогою обману, заволодів квартирою АДРЕСА_3 , оціночна вартість якої на момент скоєння злочину складала 1.170.000, 00 гривень, що в 600 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, встановлений п.п. 6.1., 6.1.1. ст. 6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 07.07.2005 N 2771-IV, тим самим спричинивши територіальній громаді міста Миколаєва збиток на вищевказану суму, який відповідно до п. 4 примітки до ст. 185 КК України є збитком у особливо великих розмірах.

Вказані дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням кваліфіковані за частиною 5 статті 190 Кримінального Кодексу України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), в умовах воєнного стану, вчинене в особливо великих розмірах.

ІІ……[Далі, він же], у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, але не пізніше 2024 року визначив для себе квартиру АДРЕСА_5 , яка належала до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади на підставі рішення Заводського суду м. Миколаєва від 27.05.2024 по справі №487/2301/24 за заявою Миколаївської міської ради, в якості об`єкта для заволодіння шляхом обману з метою її подальшого продажу та заволодіння грошовими коштами осіб, які погодяться її придбати.

1.… встановлено, що ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 була власником квартири АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна № 688 від 21.04.2001 року, посвідченого Товарною Біржею «Сангай».

Так, право власності на вищевказану квартиру станом на 28.12.2012 року зареєстровано за ОСОБА_14 , що підтверджується довідкою про надання інформації № 654 від 06.07.2023, виданою Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до копії поквартирних карток форми «в» та витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні від 25.09.2023 № 7.16- у квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

3 листа Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) №23.19-37/1400 від 24.08.2023 року про надання інформації вбачається, що в архіві відділу зберігається актовий запис про державну реєстрацію смерті на ім`я ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Актовий запис зареєстровано 17 грудня 2021 року, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Згідно службової записки Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 10.11.2023 № 43121/09.01-3/23-2 на початку листопада 2021 року до Міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) надійшов рахунок замовлення від 04.11.2021 № 10 КП ММР «Миколаївська ритуальна служба» та лист Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи Миколаївської обласної ради від 03.11.2021 № 37 щодо поховання трупа особи без постійного місця проживання, у зв`язку з відсутністю близьких родичів за рахунок бюджетних коштів, а саме: ОСОБА_16 , 1960 року народження, яка була виявлена за адресою: АДРЕСА_6 та похована на Центральному міському кладовищі.

Відповідно до зібраних матеріалів стосовно факту смерті ОСОБА_14 , встановлено, що Миколаївським РУ поліції передано до Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи протокол огляду місця події, в якому зазначено, що померла ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , тобто вказано невірно ім`я і дата народження, що в свою чергу призвело до внесення недостовірних відомостей до державного реєстру актів цивільного стану.

Інформація про достовірність прізвища, ім`я, по-батькові та дати народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . підтверджується інформацією з КП ММБТІ від 06.07.2023 року № 654, копіями форми А, Б від ТОВ «Ліски», витягом з ЄРДР.

Інформація щодо спадкоємців на кв. АДРЕСА_5 відсутня.

Таким чином після смерті ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , відкрилась спадщина у вигляді вказаної квартири.

Тобто з вищевикладеного вбачається, що на день смерті ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_6 . Після її смерті залишилась спадщина, яка складається з вищевказаної квартири.

2. 3 Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 76660899 від 18.04.2024 спадкова справа після смерті ОСОБА_14 не заводилась.

З врахування наведеного, Миколаївська міська рада звернулась до суду з заявою при визнання спадщини відумерлою.

Рішенням Заводського суду м. Миколаєва від 27.05.2024 по справі № 487/2301/24 заяву Миколаївської міської ради, заінтересована особа Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання спадщини відумерлою задоволено.

Визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_5 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , відумерлою та відумерлу спадщину у вигляді вищезазначеної квартири передано у комунальну власність територіальної громади в особі Миколаївської міської ради.

3. При цьому, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2023 року № 347862380 відомості щодо зазначеного об`єкту у реєстрі були відсутні.

Однак, під час актуалізації даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у лютому 2024 року, було виявлено відомості щодо зареєстрованого права власності на кв. АДРЕСА_5 , на ім`я вже померлої ОСОБА_14 .

Тобто реєстрація права власності на кв. АДРЕСА_5 на ОСОБА_14 було здійснено вже після смерті останньої.

При цьому, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2024 року № 365660147, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_5 на ім`я вже померлої ОСОБА_14 внесено державним реєстратором Казанківської селищної ради Миколаївської області ОСОБА_17 на підставі, зокрема, технічного паспорта (серія та номер: Т101:9356-0172-7163-8004, виданий 19.11.2023, видавник: ЄДЕССБ).

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

У разі якщо оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства.

Заява на проведення реєстраційних дій у паперовій формі подається за умови встановлення особи заявника. Встановлення особи громадянина України здійснюється за паспортом громадянина України або за іншим документом, що посвідчує особу, передбаченим Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Відповідно до ч. 2 ст. 22 вказаного Закону відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Вказане свідчить про те, що документи, на підставі яких здійснюється державна реєстрація речових прав, надаються заявником, особу якої встановлює державний реєстратор, та саме заявник несе відповідальність за достовірність даних, що містяться в наданих документах.

Разом із тим, особа, яка мала б бути заявником за вказаною реєстраційною дією померла.

4. Далі, ОСОБА_4 реалізовуючи свій злочинний намір направлений на заволодіння квартирою АДРЕСА_5 , маючи злочинний намір отримати документи, необхідні для безперешкодного заволодіння вказаним об`єктом нерухомості, а також пошуку особи, серед таких, що не мають постійного місця проживання та ведуть асоціальний спосіб життя, яка б виступила покупцем вказаної квартири на користь ОСОБА_4 .

Так, не пізніше 2024 року (більш точна дата досудовим розслідуванням не встановлена) ОСОБА_4 , підшукав підставну особу, яка шляхом реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна заволодіє ним в інтересах останнього, ним став ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

В подальшому в невстановленому місці в межах міста Миколаєва та в невстановлений час ОСОБА_18 , за вказівкою ОСОБА_4 , передав останньому особисті документи, а саме паспорт громадянина України № НОМЕР_3 виданий 25.04.2023.

В подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час і місці, але не пізніше 21.03.2024 ОСОБА_4 , надав ОСОБА_18 . ІНФОРМАЦІЯ_10 , договір купівлі-продажу № 155 від 21.03.2024, який останній за грошову винагороду та вказівкою ОСОБА_4 , підписав у відповідних полях, будучи не обізнаним про зміст вказаного договору та злочинні дії ОСОБА_4 , за яким ОСОБА_18 , представляючи інтереси померлої ОСОБА_14 , на підставі іноземної довіреності № 0166832/2023 від 10.11.2023 продав квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , інтереси якої при укладенні вказаного договору представляв ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на підставі довіреності № 2139 від 13.10.2023 року виданої на його ім`я від ОСОБА_19 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.09.2024 року № 394266009, встановлено, що 21.03.2024 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_20 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_19 (іпн НОМЕР_4 ) на підставі договору купівлі продажу, серія та номер: 155, виданий 21.03.2024, що фактично призвело до заволодіння майном Миколаївської міської територіальної громади в особі Миколаївської міської ради.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_6 належить на праві власності належить ОСОБА_19 .

Таким чином, ОСОБА_4 , безпосередньо опосередковано через ОСОБА_18 , та ОСОБА_19 , здобув можливість безперешкодного розпорядження вищевказаною квартирою.

Враховуючи викладене, своїми умисними діями, ОСОБА_4 , шахрайським шляхом, за допомогою обману, заволодів квартирою АДРЕСА_5 , шляхом реєстрації права власності на вказану квартиру за особою ОСОБА_19 , оціночна вартість якої на момент скоєння злочину складала 553.000, 00 гривень, що в 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, встановлений п.п. 6.1., 6.1.1. ст. 6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 07.07.2005 N 2771-IV, тим самим спричинивши територіальній громаді міста Миколаєва збиток на вищевказану суму, який відповідно до п. 3 примітки до ст. 185 КК України є збитком у великих розмірах.

Вказані дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням кваліфіковані за частиною 4 статті 190 Кримінального Кодексу України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), в умовах воєнного стану, вчинене у великих розмірах.

В. Стосовно обставин, пов`язаних із вирішенням питання про призначення кримінального провадження до судового розгляду.

1. В межах цього кримінального провадження будь-яких угод не укладено, через що підстави для прийняття рішень, передбачених пунктом 1 частини 3 статті 314 КПК України є відсутніми.

2.Підстави для закриття кримінального провадження, передбачені пунктом 2 частини 3 статті 314 КПК України на цей час також відсутні.

3. У наданому на розгляд суду обвинувальному акті орган досудового розслідування вказав, місце, час, дату та дії обвинуваченого, які, на думку органу досудового розслідування, мають ознаки кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність.

Сторони про наявність недоліків обвинувального акту, які здатні перешкодити початку судового розгляду, не посилаються.

Отже, наданий суду обвинувальний акт містить всі обставини, які необхідні для початку судового розгляду кримінального провадження.

Таке доводить, що підстави для повернення цього обвинувального акту, що передбачені пунктом 3 частини 3 статті 314 КПК України, наразі також є відсутніми.

4. Це кримінальне провадження підсудне Центральному районному суду міста Миколаєва, заперечень проти такого сторонами не наведено.

Отже, підстави для прийняття рішення, передбаченого пунктом 4 частини 3 статті 314 КПК України, в цьому випадку також є відсутніми.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 314, частини 1 статті 315 КПК України за такого справу необхідно призначити до судового розгляду, провівши задля цього підготовчі дії, що передбачені частиною 2 цієї статті.

Г. Стосовно питань, пов`язаних із підготовкою справи до судового розгляду.

1. Під час підготовчого судового засідання обвинуваченому було роз`яснене право просити про розгляд цього кримінального провадження колегією у складі трьох професійних суддів.

Проте, як обвинувачений, так й його захисник зазначили, що просять розглядати цю справу одноособово; про розгляд справи колегією суддів не просили.

При цьому судом з`ясовано обставини, що дозволяють впевнитися в тому, що обвинувачений усвідомлює свої права, наслідки розгляду справи у визначеному ним складі, а також переконатися, що позиція обвинуваченого з цього приводу є усвідомленою та стійкою.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 31 Кримінального Процесуального Кодексу України за такого це кримінальне провадження слід здійснювати суддею одноособово.

2. Далі, суд має відповідно до пункту 1 частини 2 статті 315 Кримінального Процесуального Кодексу України визначити дату та місце проведення судового засідання з розгляду цього кримінального провадження.

Враховуючи завантаженість суду та учасників судового розгляду, суд, за згодою сторін, вважає за необхідне призначити судовий розгляд цього кримінального провадження на 17 жовтня 2025 року на 11:30 годину.

3. Судове засідання слід проводити за участі обвинуваченого, його захисника, представника потерпілого та прокурора.

4. При цьому враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 постійно перебуває у місцях попереднього ув`язнення, на території України запроваджений військовий стан, а ситуація на території міста Миколаєва не дозволяє забезпечувати стабільність процесу у разі його доставки до зали судових засідань, суд вважає за необхідне на підставі статті 336 Кримінального Процесуального Кодексу України забезпечити його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Разом із цим, суд вважає за необхідне зауважити, що у разі усунення обставин, що перешкоджають доставці обвинуваченого до суду, судом будуть вжиті усі необхідні заходи задля такої доставки.

5. Враховуючи, що про проведення закритого судового засідання сторони не просять, та передбачені законом підстави для такого є відсутніми, розгляд справи слід здійснювати у відкритому судовому засіданні.

Ґ. Стосовно? ? застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

І......Під час підготовчого судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження строку застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Водночас прокурор просив визначити розмір застави, за умови внесення якої обвинувачений підлягає звільненню з-під варти, у розмірі, що був визначений ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2025 року.

1. В обґрунтування послався про те, що обвинувачений обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, а також про наявність ризиків того, що обвинувачений може переховуватись від суду, а також незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинити нові злочини.

Особливо прокурор наголосив на тому, що свідками у справі є особи, які є безхатченками; такі особи перебувають під впливом з боку обвинуваченого, що робить ризик впливу з боку обвинуваченого на них задля уникнення кримінальної відповідальності особливо актуальним.

3. Захисник у суді просила про зменшення розміру застави, за умови внесення якої обвинувачений підлягає звільненню з-під варти.

3.1. В обґрунтування послалась про те, що раніше визначений розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого, який має дружину, двох неповнолітніх дітей, не має постійного місця роботи та сталих джерел доходу.

В обґрунтування непомірності раніше визначеного розміру застави послалась, окрім іншого, про те, що обвинувачений, бажаючи бути звільненим, менше з тим не сплатив раніше визначену суму протягом попередніх двох місяців.

При цьому зазначила, що на теперішній час родичі обвинуваченого спромоглись позичити лише 240.00 грн., з огляду на що просила визначити суму застави у розмірі, що є домірним зібраному.

3.2. Окрім того, зауважила, що в обставинах цього кримінального провадження неможливо вважати ризик впливу з боку її підзахисного на свідків таким, що істотно впливає на застосування до нього запобіжного заходу.

На підтвердження такого послалась про те, що:

-вказані органами досудового розслідування свідки були допитаними під час досудового розслідування слідчим суддею, у зв`язку із чим навіть зміна ними показань не здатна ефективно вплинути на доказову базу у цьому кримінальному провадженні;

-вказані органами досудового розслідування свідки вже протягом тривалого часу перебувають під впливом не обвинуваченого, але органів досудового розслідування; такий вплив навряд може бути подоланим обвинуваченим у поза процесуальний спосіб.

3. Обвинувачений під час судового засідання позицію свого захисника підтримав.

При цьому додав, що посилання органів досудового розслідування, ніби свідки у цьому кримінальному провадженні є безхатченками, не відповідають дійсності, адже кожен з них має родину та постійне місце проживання.

4. Представник потерпілого під час судового засідання віднесла вирішення питання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу на розсуд суду.

ІІ......Вирішуючи це клопотання прокурора, суд, окрім обставин, встановлених вище, враховує ще таке.

1. В межах цього кримінального ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року відносно ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 28 січня 2025 року.

Водночас, апеляційним судом була визначена сума застави у розмірі 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, за умови внесення якої обвинувачений підлягав звільненню з-під варти.; відповідно до частини 5 статті 194 Кримінального Процесуального Кодексу України у разі звільнення з-під варти на ОСОБА_4 були покладені певні обов`язки.

Подальшими ухвалами слідчих суддів Жовтневого /наразі Вітовського/ районного суду Миколаївської області строк тримання ОСОБА_4 під вартою з можливістю звільнення за таких самих умов продовжувався неодноразово, востаннє ухвалою від 25 лютого 2025 року на строк до 25 квітня 2025 року включно.

2. Ухвалою слідчого судді Жовтневого /наразі Вітовського/ районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2025 року строк тримання обвинуваченого під вартою був продовженим до 28 травня 2025 року включно.

Водночас судом була зменшеною сума застави до розміру в 550 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, за умови внесення якої обвинувачений підлягав звільненню з-під варти.; відповідно до частини 5 статті 194 Кримінального Процесуального Кодексу України у разі звільнення з-під варти на ОСОБА_4 були покладені певні обов`язки.

3. Ухвалою слідчого судді Вітовського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2025 року, залишеною без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 червня 2025 року строк тримання обвинуваченого під вартою був продовженим до 24 липня 2025 року включно.

Водночас судом була зменшеною сума застави до розміру в 450 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, за умови внесення якої обвинувачений підлягав звільненню з-під варти.; відповідно до частини 5 статті 194 Кримінального Процесуального Кодексу України у разі звільнення з-під варти на ОСОБА_4 були покладені певні обов`язки.

4. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2025 року строк тримання ОСОБА_4 під вартою був продовженим до 19 вересня 2025 року включно.

4.1. Водночас судом була зменшеною сума застави до розміру в 165 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (до 499.620 грн.)

Відповідно до частини 5 статті 194 Кримінального Процесуального Кодексу України у разі звільнення з-під варти на ОСОБА_4 були покладені обов`язки:

-прибувати за всіма викликами суду;

-негайно повідомити суд про місце свого проживання та засоби зв`язку, а також повідомляти суд про їх зміну;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-утриматись від спілкування як особисто, так й за допомогою будь-яких засобів зв`язку з особами, вказаними в реєстрі досудових розслідувань, як свідки;

-носити електронний засіб контролю.

4.2. При визначенні такої суми застави суд виходив з :

-версії органів досудового розслідування про обставини вчиненого кримінального правопорушення;

-встановленого на той час майнового стану обвинуваченого;

-даних про особу обвинуваченого.

-існування двох ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України

ІІІ......Вирішуючи заявлене прокурором клопотання, суд виходив з таких приписів діючого законодавства.

1. Відповідно до частини 3 статті 315 Кримінального Процесуального Кодексу України

Під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

2. Відповідно до частини 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України

метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

-переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

-знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

-незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

-перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

-вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені дії.

При цьому відповідно до частини 3 статті 176 Кримінального Процесуального Кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя має переконатись, що жоден більш м`який, ніж запропонований слідчим, запобіжний захід не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

3. Відповідно до частини 1 статті 176 Кримінального Процесуального Кодексу України запобіжними заходами є:

-особисте зобов`язання;

-особиста порука;

-застава;

-домашній арешт;

-тримання під вартою.

Відповідно до статті 179 цього Кодексу особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 Кримінального Процесуального Кодексу України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Відповідно до частини 1 статті 181 Кримінального Процесуального Кодексу України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

4. Відповідно до статті 183 Кримінального Процесуального Кодексу України

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

/частина 1/

...

Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

/частина 3/

4.1. Відповідно до статті 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення»

Установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою … є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України…

/частина 1/

4.2. Відповідно до статті 199 Кримінального Процесуального Кодексу України строк тримання під вартою може бути продовженим у разі наявності вказаних вище обставин та додаткового доведення того, що завершити розгляд кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали не є можливим, а раніше заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

5. Відповідно до статті 182 Кримінального Процесуального Кодексу України

застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків.

/частина 1/

…

Розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

/частина 4/

Розмір застави визначається у таких межах

…

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів мінімальної заробітної плати відповідно.

/частина 5/

5. Відповідно до приписів статті 8 Кримінального Процесуального Кодексу України та норм статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року Конвенція про захист прав та основоположних свобод /далі - Конвенція/ та практика Європейського суду з прав людини визнаються в Україні джерелом права

5.1. Відповідно до визначеного Європейським судом з прав людини поняттям під час вирішення питання щодо запобіжного заходу під обґрунтованою підозрою слід розуміти добросовісне припущення про вчинення особою певного діяння, яке ґрунтується на об`єктивних відомостях, які:

-можна перевірити у судовому розгляді;

-спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Добросовісним можна вважати припущення, яке висунуте компетентним органом у встановленому законом порядку та ґрунтується на підході до справи, що характеризується правдивістю, сумлінністю та ретельністю.

5.2. У рішенні від 19 березня 2024 року у справі «Parildak v. Turkey»1 Європейський Суд з Прав Людини, ґрунтуючись на своїй попередній практиці, виснував таке

Стаття 5 Конвенції гарантує фундаментальне право на свободу та безпеку. Це право має велике значення в «демократичному суспільстві» за духом Конвенції.

Кожен має право на захист цього права, тобто не бути та не залишатись позбавленим свободи інакше, як відповідно до вимог пункту 1 статті 5. Перелік виключень, наведений у пункті 1 статті 5, є виключним та лише його вузьке тлумачення відповідає меті та завданням цього положення, гарантуючи, що ніхто не буде свавільно позбавленим волі.

Підпункт (с) пункту 1 статті 5 не вимагає, щоб слідчі органи зібрали достатні докази для висунення обвинувачення ані під час арешту, ані під час утримання під вартою в поліції. Метою допиту при затриманні відповідно до цього пункту є завершення розслідування шляхом підтвердження чи виключення конкретних підозр, що обґрунтовували арешт. отже, факти що є підставами для підозри, не мають бути того ж рівня, що ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку та навіть для висунення обвинувачення

Менше з тим, «правдоподібність» підозр, якими має бути обґрунтований арешт, являє собою суттєвий елемент захисту, передбачений статтею 5 § 1 (с) Конвенції від свавільного позбавлення волі. Ось чому самої по собі «добросовісної» підозри недостатньо.

Слова «правдоподібні підстави» означають, що повинні існувати факти чи інформація, здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити правопорушення. Те, що є «правдоподібним», залежить від сукупності обставин. … Таким чином, уряд-відповідач зобов`язаний повідомити Суду принаймні певні факти чи інформацію, здатну переконати його в тому, що існували вірогідні підстави підозрювати заарештовану особу у вчиненні передбачуваного злочину.

Термін «правдоподібність» також стосується порогу, якого має досягти підозра, щоби переконати об`єктивного спостерігача в правдоподібності звинувачень. Як правило, проблеми в цій сфері виникають на рівні фактів. Додатково до фактичного аспекту існування «імовірних підстав для підозри» у значенні статті 5 § 1 c) вимагає, щоб факти, на які посилаються, могли обґрунтовано вважатися такими, що підпадають під дію одного з розділів Кримінального кодексу, який стосується кримінальної поведінки. Таким чином, вочевидь не може бути «розумної підозри», якщо дії або факти, висунуті затриманому, не утворювали складу злочину в момент їх вчинення.

/пункти 55 62/

5.3. У пункті 48 рішення у справі "Чеботарь проти Молдови" Європейський Суд з Прав Людини зазначив таке.

"Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання

При цьому у тому ж пункті Суд, посилаючись на свою прецедентну практику зазначає, що самого факту, що підозра є добросовісною, недостатньо. Словосполучення "обґрунтована підозра" означає наявність фактів або інформації, що здатні переконати об`єктивного спостерігача, що особо, можливо, вчинила злочин.

5.4. Відповідно до правової позиції, що сформована Європейським Судом з прав людини, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Також суд вказав, що пункт 3 статті 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Європейський суд з прав людини судом також відзначає, що "ризик втечі або уникнення правосуддя" зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти.

Далі відзначається, що таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою… Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання".

/див. рішення у справі "Тодоров проти України" від 12.01.2012 року, "Пунцельт проти Чехії", "Харченко проти України" та інші/

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (рішення від 26.06.1991 року), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).

5.5. Європейський Суд з Прав Людини у своїй практиці обґрунтував підхід, відповідно до якого тримання особи під домашнім арештом, так само, як й триманні її під вартою, є позбавленням свободи у розумінні статті 5 Конвенції /див., окрім іншого, рішення у справах "Гуццарді проти Італії" (пункти 92 - 95); "Бузаджі проти Республіки Молдова" (пункти 103 - 110); "Корбан проти України (пункти 138 - 139) та інші/.

При цьому Європейський Суд з Прав Людини зазначає, що в більшості випадків домашній арешт передбачає меншу кількість обмежень та менший ступінь страждань та незручностей для затриманого, ніж звичайне ув`язнення у відповідній установі. Але цю обставину Європейський Суд з Прав Людини пов`язує з особливостями режиму, але - не з сутністю становища ув`язненого. /див., окрім іншого, рішення у справі "Бузаджі проти Республіки Молдова" (пункти 111 - 114); "Корбан проти України (пункти 138 - 139)/

5.6. У рішенні від 27 червня 1968 року у справі «Неймайстер проти Австрії» («Neumeister v. Avstria»)2 Європейський Суд з Прав Людини, ґрунтуючись на своїй попередній практиці, виснував таке

Суд не може висловитись відносно розміру забезпечення, яке можливо було розумно зажадати від Неймайстера, та не відкидає думку про те, що перші пропозиції могли бути відхиленими, як недостатні. Проте, суд відзначає, що австрійські суди ґрунтувались у своїх розрахунках головним чином на розмірі шкоди, яка була заподіяна правопорушенням, що інкримінувались Неймайстеру, які той міг відшкодувати. Шкода була такою, що, як слідує з ухвалених рішень, пропозиції банківських гарантій не могли бути розглянутими. Відмова судових органів взяти до уваги будь-які послідовно запропоновані пропозиції застави, що були зроблені Неймайстером, видавались все менш виправданими, коли пропозиції наближались до суми, яку можливо було визнати достатньою для забезпечення явки до суду.

Коли принцип звільнення, обумовленого гарантіями, видавався прийнятним, сума забезпечення, що вимагалась, визначалась з огляду від суми шкоди.

Встановлення розміру гарантій, які має надати затриманий, виключно з огляду на розмір інкримінованої шкоди вочевидь не відповідає статті 5 (3) Конвенції. Гарантія, що передбачена цією статтею (5(3)) покликана забезпечити не відшкодування шкоди, але присутність обвинуваченого у суді. Тому її розмір має оцінюватись головним чином з урахуванням його самого, його активів та його стосунків з особами, які мають надати забезпечення, іншими словами з урахуванням ступеню впевненості у тому, що перспектива втрати забезпечення або позов проти поручителів у випадку його неявки до суду буде діяти, як достатній стримуючий засіб, щоб розвіяти бажання зникнути

/пункти 13-14 розділу «Щодо права»/

5.7. У рішенні від 22 травня 2018 року у справі «Gafa v. Malta»3 Європейський Суд з Прав Людини підтвердив актуальність засад, започаткованих у його ж рішенні у справ «Неймайстер проти Австрії».

При цьому Суд зазначив й таке

Суд відзначає, що у цій справі заявникові була надана можливість на звільнення з-під застави, зокрема, з урахуванням фінансових умов, 22 серпня 2012 року. Він подав чотири заяви із проханням про зменшення суми, що підлягала внесенню, які були відхиленими, доки його п`ята заява після сливу майже року не була розглянутою рішенням від 02 серпня 2013 року, яким національний суд задовольнив його клопотання про те, щоб його мати виступала поручителем.

Суд відзначає, що тривалість тримання під вартою після визначення залогу, що розглядається, може викликати запитання щодо відповідності Конвенції (для порівняння, Mikalauskas v Malta, № 4458/10 , § 122, 23 червня 2013 року тримання під вартою після визначення суми застави протягом дванадцяти місяців; та Колакович, § 53 семимісячне тримання під вартою після визначення суми застави). Дійсно, той факт, що заявник залишався під вартою ще протягом дванадцяти місяців після визначення застави вказує про те, що національні суди не виявили необхідної обережності під час визначення необхідної застави.

…

Усі клопотання були відхиленими на підставі тяжкості злочину та побоювання фальсифікації доказів, незважаючи на те, що застава вже була гарантованою. Окрім того, у жодному з рішень не пояснювалось, як була визначена сума застави з огляду на активи заявника та його статки. У жодному з рішень не обговорювалась можливість заявника сплатити визначену суму застави… Суд відзначає, що незважаючи на тримання під вартою, що тривало після визначення суми застави, з урахуванням оскаржуваних фінансових умов через нездатність сплатити суму застави… протягом трохи менше, ніж рік, суди не вважали за можливе зменшити суму застави, що надало б обвинуваченому реальну можливість скористатись заставою. Жодних істотних та достатніх підстав для таких дій, пов`язаних із фінансовим становищем заявника, національними судами висунуто не було.

/пункти 72 75/

5.8. У рішенні Європейського Суду з Прав Людини від 28 вересня 2010 року у справі «Мангурас проти Іспанії» («Mangouras v. Spain»)4 йдеться про таке

хоча розмір застави повинен оцінюватися, як правило, з огляду на особу обвинуваченого і його майновий стан, за певних обставин не було безпідставним врахування також суми збитку, відповідальність за який покладається на обвинуваченого. Заявник був позбавлений свободи протягом 83 днів і був звільнений після подання банківської гарантії на суму 3 000 000 євро. У той час як сума застави, швидше за все, перевищувала платоспроможність самого заявника, національні суди прагнули врахувати, на додаток до особистої ситуації заявника, також тяжкість злочину, у вчиненні якого він обвинувачувався, а також його «професійне середовище». Тому Суд повинен був переконатися в тому, чи підхід був сумісним з пунктом 3 статті 5.

Суд вважав, що при тлумаченні вимог пункту 3 статті 5 повинні були враховуватися нові реалії, а саме зростаюче і виправдане занепокоєння в Європі і на міжнародному рівні у зв`язку з екологічними злочинами, а також тенденцію до використання кримінального права як засобу забезпечення виконання екологічних зобов`язань, встановлених європейським та міжнародним правом. Оскільки зростаючий стандарт в галузі захисту прав людини відповідно і неминуче вимагав більшої твердості при оцінці порушень фундаментальних цінностей демократичних суспільств, при визначенні розміру застави не можна виключати прийняття до уваги професійного середовища, яке сформувало обставини для даної діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу. Враховуючи винятковий характер даної справи і величезний екологічний збиток, заподіяний забрудненням морського середовища у масштабах, які рідко зустрічалися, навряд чи було дивним, що судові органи влади скоригували суму для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникнути правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Відсутня була певність, що розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану заявника, був би достатнім для забезпечення його явки у судове засідання. Крім того, сам факт, що платіж був зроблений страховиком судновласника, очевидно, підтверджував, що іспанські суди, посилаючись на «професійне середовище» заявника, по суті, зробили правильний висновок про наявність відносин між заявником та поручителями.

Таким чином, іспанські суди достатньо врахували особисту ситуацію заявника, зокрема, його статус працівника судновласника, його професійні стосунки з поручителями, його громадянство та місце постійного проживання, а також відсутність зв`язків в Іспанії і його вік. З урахуванням особливого контексту даної справи і катастрофічних екологічних й економічних наслідків розливу мазуту, органи влади виправдано прийняли до уваги тяжкість даного злочину і розмір збитків, спричинених заявником.

6. Відповідно до частини 5 статті 194 Кримінального Процесуального Кодексу України

Якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

-прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

-не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

-пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

-докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-носити електронний засіб контролю.

IV……З огляду на ці приписи діючого законодавства та настанови судової практики суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає таке.

Стосовно суті та значення визначення розміру застави при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під варто.

Наведені приписи діючого законодавства доводять таке.

1. «Дух» процедури визначення розміру застави у разі обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою дозволити звинуваченій особі залишитися поза в`язницею, доки суд не визнає їх винною5.

З цього випливає обов`язок суду призначити такий розмір застави, щоб була забезпечена процесуальна поведінка особи, а людина вийшла на волю. Правосуддя не потребує, щоб людина чекала вироку під вартою вона ж ще не винна6.

2. Розмір застави, як сума гарантії, повинна бути оціненою переважно щодо обвинуваченого і його активів, а не можливих розмірів збитків.

Так, намагання «прив`язати» суму гарантії від затриманої особи виключно до суми збитку, приписуваного йому, не відповідає ст. 5 (3) Конвенції. Гарантії, передбачені цією статтею, призначені не для відшкодування збитків, а, імовірніше, для забезпечення присутності звинуваченого на слуханні. Тож її сума повинна бути встановлена здебільшого шляхом посилання на нього, його активи і його відносини з особами, які повинні надати заставу. Іншими словами, перспектива втрати застави чи дій проти гарантів у разі його неявки до суду буде виступати як достатній стримувальний фактор, щоб розсіяти будь-яке бажання з його боку переховуватись від правосуддя.

3. Такий розмір має відповідати встановленим законом межам

Стосовно наявності обґрунтованої підозри у вчиненні злочину ОСОБА_4 .

1. Оскільки по справі лише здійснюється підготовче провадження, наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні злочину, що йому інкримінується на даній стадії судового розгляду не перевіряється, а встановлення його вини/невинуватості можливо лише під час ухвалення вироку по суті пред`явленого обвинувачення.

Метою ж застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу наразі є забезпечення можливості подальшого розслідування кримінальної справи, яке /подальше розслідування/ повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

При цьому суд відзначає, що матеріали кримінального провадження наразі не містять відомостей, що свідчать про те, що викладена органами досудового розслідування в обвинувальному акті версія не містить під собою «вірогідних підстав»

Отже, для мети застосування запобіжного заходу висунуту ОСОБА_4 підозру на цій стадії кримінального провадження слід вважати правдоподібною.

2. Принагідно, стосовно посилань сторін, суд відзначає, що сутність висунутої ОСОБА_4 підозри полягає ні в чому іншому, як у тому, що він

(1)отримував фальшиві правовстановлюючі документи на квартири на ім`я «підставних осіб»

(2)організовував угоди про передачу квартир з використанням раніше отриманих фальшивих документів йому чи його близьким родичам

внаслідок чого заволодів квартирами, тобто - об`єктами нерухомості.

Суд також відзначає, що вказані в обвинувальному акті дії ОСОБА_4 , відповідно до версії, викладеної в обвинувальному акті, вчиняв з корисливих мотивів.

Стосовно наявності передбачених законом ризиків.

1. Попередніми ухвалами суду встановлена наявність ризику того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду.

Наявність цього ризику наразі випливає з того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину за який передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 05 до 12 років, а строк його перебування під вартою наразі не є домірним покаранню, що загрожує йому у разі визнання його винним за вироком суду.

З огляду на таке, наявність ризику, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України суд вважає доведеною..

2. Попередніми ухвалами суду встановлена наявність ризику того, що перебуваючи на волі, обвинувачений може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Стосовно наявності цього ризику суд відзначає таке.

2.1. Наявність цього ризику узгоджується із наявністю ризику втечі, адже обидві ці ризики зумовлені наявністю однієї спонуки уникнення кримінальної відповідальності; втеча є спробою фізично уникнути покарання а протиправний вплив на свідків та потерпілих спробою спотворити докази у справі та уникнути покарання внаслідок спотворення обставин дійсності.

При цьому суд нагадує, що, як доведено вище, ризик втечі наразі є доведеним.

2.2. Далі, суд відзначає, що характер висунутої ОСОБА_4 підозри доводить, що під час здійснення цього кримінального провадження суд має дати оцінку діям осіб, на ім`я яких виготовлялись фальшиві документи; в межах цього кримінального провадження такі особи визначені, як свідки.

З цього приводу суд відзначає таке.

(а) Така сутність підозри робить показання свідків доказом, який має суттєвий вплив на процес доказування у цьому кримінальному провадженні.

(б) Разом з таким, фальшивість документів може бути підтвердженою або спростованою лише та виключно на підставі документів.

Та в таких умовах у разі доведення незаконності переходу права власності на квартири до «підставних» осіб кожен з них надаватиме показання не тільки відносно обвинуваченого, але такою ж мірою відносно себе.

Таке утворює достатні гарантії того, що обвинувачений сам по собі вплинути на показання свідків у справі навряд здатен.

2.3. Суд також відзначає, що в обставинах цього кримінального провадження кожен з свідків був допитаним під час досудового розслідування слідчим суддею.

Таке, з визначення, не дозволяє вважати, що навіть у разі спроби впливу обвинуваченого на свідків такий вплив істотно вплине на зміст доказової бази у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на такі обставини суд приходе до висновку про те, що в обставинах цього кримінального провадження впливу на свідків, хоча й має певний сенс, але не може вважатись таким, що здатен істотно вплинути на процес доведення у кримінальному провадженні.

Таке, в свою чергу, доводить, що в обставинах цього кримінального провадження ризик впливу на свідків є доведеним, але всупереч тверджень прокурора - не є визначальним під час вирішення питання про обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу.

Стосовно запобіжного заходу, який має бути застосованим відносно обвинуваченого.

Вирішуючи, з огляду на встановлені вище обставини, питання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд відзначає таке.

1. Як доведено вище, в обставинах цього кримінального провадження є наявною «правдоподібна» підозра у вчиненні обвинуваченим особливо тяжкого економічного злочину та два ризик перешкоджання з його боку здійсненню кримінального провадження.

В той же час, лише один з цих ризиків, а саме ризик втечі є вирішальним.

Таке дає підстави для застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу.

2. В обставинах цього кримінального провадження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистої поруки не є можливим з огляду на відсутність в обвинуваченого поручителів.

3. Застосування в обставинах цього кримінального провадження до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання також не видається за можливе з огляду на таке.

3.1. Так, як доведено вище, в цьому випадку визначальним є ризик втечі з боку обвинуваченого.

З огляду на таке очевидним є те, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід має бути здатним запобігти цьому ризику, для чого передбачати достатні засоби зовнішнього контролю за поведінкою обвинуваченого з метою його утримання від втечі.

3.2. В той же час, особисте зобов`язання, як запобіжний захід, будь яких заходів контролю не передбачає взагалі.

3.3. До того ж, такий запобіжний захід вочевидь не відповідає ступеню тяжкості злочину, у вчиненні якого ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється.

4. Застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в обставинах цього кримінального провадження також не видається за можливе.

Так, наведені вище приписи законодавства доводять, що зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт за своєю суттю означає полегшення умов позбавлення обвинуваченого свободи.

Але строк перебування обвинуваченого в умовах позбавлення свободи /менше дев`яти місяців/, з огляду на сутність висунутого йому обвинувачення, не є таким, що дозволяє прийняти рішення про пом`якшення умов позбавлення свободи для обвинуваченого.

Отже, в обставинах цього кримінального провадження відносно обвинуваченого може бути застосований лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом бути звільненим під заставу.

Стосовно суми застави, за умови внесення якої обвинувачений підлягає звільненню з-під варти.

1. Як зазначалось вище, попередньою ухвалою суду сума застави, за умови внесення якої обвинувачений підлягав звільненню з-під варти, була визначена у розмірі 499.620 грн.

При визначенні такої суми застави, як зазначалось вище, суд виходив з :

-версії органів досудового розслідування про обставини вчиненого кримінального правопорушення;

-встановленого на той час майнового стану обвинуваченого;

-даних про особу обвинуваченого.

-існування двох ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України

2. Як доведено вище, на теперішній час:

-відомості, що дають підстави у «правдоподібності» версії органів досудового розслідування про обставини вчинення кримінального правопорушення, в матеріалах кримінального провадження є відсутніми;

-враховані судом ризики не змінились;

-нові відомості про особу обвинуваченого судом не отримано.

3. Стосовно ж майнового стану обвинуваченого суд відзначає таке.

3.1. В обставинах цього кримінального провадження обвинувачений, послідовно займаючи позицію, зміст якої полягає у бажанні бути звільненим, протягом майже двох місяців не скористався визначеною для нього заставою.

Таке, з огляду на наведену вище практику Європейського Суду з Прав Людини само по собі «викликає обґрунтовані запитання» щодо спроможності обвинуваченого сплатити визначену суму, а за такого створює загрозу позбавлення його права бути звільненим під відповідні гарантії.

3.2. Суд також відзначає, що протягом попередніх двох місяців обвинувачений /чи його родичі, діючи в його інтересах/ добросовісно вживали заходи, спрямовані на збирання коштів, що можуть бути внесеними, як застава, задля звільнення обвинуваченого.

Та матеріли кримінального провадження доводять, що наразі вони спромоглись отримати /в борг/ 240.000 грн. для цієї мети.

Обвинувачений пояснює, що не має додаткових джерел для отримання інших коштів навіть в борг. Підстави вважати, що такі пояснення не є обґрунтованими, матеріали кримінального провадження не містять та публічне обвинувачення про наявність обставин на спростування такого, не посилається.

Наведене доводить, що майновий стан обвинуваченого дозволяє внести заставу лише у розмірі, що є максимально наближеним до 240.000 грн.; більші розміри для нього є непомірними.

4. При цьому суд враховує, що такі суми застави є передбаченими законом, як такі, що забезпечують належну поведінку обвинуваченого у разі обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину.

5. Приймаючи рішення, суд враховує й таке.

5.1. Як вже зазначалось вище, «дух» процедури внесення застави передбачає обов`язок суду визначити такий розмір застави, щоб особа вийшла на волю.

Таке, окрім іншого, означає, що сам по собі розмір визначеної судом застави не може бути єдиною перешкодою для звільнення.

5.2. Характер злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , узгоджується саме із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді застави.

Так, як зазначалось вище, за твердженнями органів досудового розслідування та публічного обвинувачення, ОСОБА_4 вчинив злочин з корисливих мотивів. Таке, окрім іншого, означає, що бажання збагачення здатне спонукати його до протиправних дій. З цього природно випливає те, що острах втрати майна у значному розмірі є здатним утримати його від вчинення протиправних дій, зокрема від втечі та ухилення від суд у інший спосіб.

Враховуючи наведене, суд вважає, що розмір застави, що підлягає внесенню за ОСОБА_4 , підлягає зменшенню до суми, що є для нього доступною, тобто до вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Отже, клопотання прокурора про застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу підлягає частковому задоволенню.

Д. Стосовно?прийняття цивільного позову.

Під час підготовчого судового засідання представник потерпілого подала цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування шкоди, завданої стверджуваним злочином, та просила про його розгляд в межах цього кримінального провадження.

Стосовно цього клопотання суд відзначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 128 Кримінального Процесуального Кодексу України

Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Отже, в обставинах цього кримінального провадження потерпілий має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування завданої стверджуваним злочином шкоди, та такий позов підлягає розгляду в межах цього ж кримінального провадження

За такого поданий представником потерпілого цивільний позов підлягає прийняттю до провадження суду та розгляду в межах цього кримінального провадження.

Е. Стосовно?клопотання

ОСОБА_7 …Під час підготовчого судового ОСОБА_7 через свого представника адвоката ОСОБА_21 - подала клопотання, у якому просила про скасування арешту з належних їй грошових коштів 3.730 доларів США та 200 євро, що були вилучені в неї під час обшуку у квартирі АДРЕСА_7 , де вона мешкала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та їх спільною дитиною.

1. Під час підготовчого судового засідання автор клопотання адвокат ОСОБА_21 - його /клопотання/ підтримала.

В обґрунтування послалась про те, що вказані кошти є особистим майном ОСОБА_7 ; обвинувачений жодного відношення до цього майна не має, а у складених під час здійснення цього кримінального провадження процесуальних документах про підстави для накладання арешту на це майно, зокрема про те, що це майно є речовим доказом не йдеться.

2. Власник (користувач) арештованого майна ОСОБА_7 під час підготовчого судового засідання подане її представником клопотання підтримала та пояснила таке.

2.1. Ці кошти є її особистими заощадженнями, які вона збирала без участі ОСОБА_4 / з яким перебуває у шлюбі лише протягом трьох років/, заощаджуючи кошти, що отримували нею особисто від її батьків а також частину її особистих заробітків.

2.2. Ці кошти вона зберігала окремо на випадок негайної потреби у своїй сумочці із тим, щоб мати можливість скористатись ними.

2.3. Вона була вкрай збентежена тим, що ці кошти в неї без будь-яких до того причин були вилучені правоохоронцями, коли вона через їх дії змушена була покинути житло разом з малолітньою дитиною; внаслідок таких дій вона водночас опинилась й без підтримки чоловіка, й без грошей, з дитиною «на руках», що поставило її у вкрай скрутне матеріальне становище.

2.4. Наразі вона вкрай потребує цих коштів, оскільки наразі триває агресивна війна російської федерації проти України; вона має піклуватись про свого сина, є вкрай наляканою ситуацією в країні та не має необхідної фінансової «опори» для прийняття рішень щодо свого самозбереження та збереження життя своєї дитини.

3. Обвинувачений у суді заявлене клопотання підтримав.

В свою чергу пояснив, що до грошей, про які йдеться у клопотанні, ніякого відношення не має, у їх заощадженні та накопичені ніякої участі не приймав, про них до початку обшуку навіть не знав, передбачає, що то дійсно є кошти, що надсилались його дружині ОСОБА_22 її батьками.

4. Прокурор під час судового розгляду проти задоволення заявленого клопотання заперечував, спираючись про таке.

4.1. Вказані ОСОБА_7 кошти були вилучені в неї з сумочки під час обшуку, коли та, з дозволу слідчого, збиралась покинути приміщення, у якому проводився обшук.

4.2. При цьому прокурор наполягав, що вказані кошти були вилученими обґрунтовано.

Як пояснив прокурор, коли він та інші учасники обшуку близько 6-7 години ранку прибули до квартири АДРЕСА_7 , їм протягом тривалого часу ніхто не відчиняв двері; двері їм відчинили лише після того, як вони почали їх відчиняти примусово.

Коли вони потрапили до квартири, то виявили там, окрім обвинуваченого, його дружину ОСОБА_7 та їх сина.

Вони дозволили ОСОБА_7 з дитиною покинути квартиру, але перед цим доглянули її сумочку із тим, щоб завадити можливій спробі приховати сліди злочинної діяльності.

В сумочці вони виявили 3.700 доларів США, 200 євро та грошові кошти у національній валюті. При цьому прокурор не заперечував, що ОСОБА_7 одразу ж пояснила, що ці кошти є її особистими коштами.

За такого вони обґрунтовано припустили, що ці кошти обвинувачений намагається приховати, та вилучили їх.

При цьому він особисто, з огляду на становище ОСОБА_7 , дав розпорядження віддати тій гроші у національній валюті України із тим, щоб та не залишилась з дитиною та без грошей.

4.3. Як вказував прокурор, в подальшому на ці кошти встановленим порядком ухвалою слідчого судді був накладений арешт; також вони були визнані речовими доказами.

5. Представник потерпілого під час судового розгляду кримінального провадження відніс питання про вирішення клопотання ОСОБА_7 на розсуд суду.

ІІІ......Вирішуючи це клопотання ОСОБА_23 , суд, окрім обставин, встановлених вище, враховує ще таке.

1. З залученої до матеріалів кримінального провадження копії ухвали слідчого судді Жовтневого /наразі Вітовського/ районного суду Миколаївської області ОСОБА_24 від 05 грудня 2024 року вбачається, що 28 листопада 2024 року в межах цього кримінального провадження був проведений обшук за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , під час проведення якого були вилученими, зокрема, 36 купюр номіналом 100 доларів США, 2 купюри номіналом 50 доларів США, 3 купюри номіналом 10 доларів США, тобто загальною сумою 3.730 доларів США, а також купюри ззовні схожі на Євро, а саме: 1 купюра номіналом 100 Євро, 2 купюри номіналом 50 Євро, тобто загальною сумою 200 Євро.

При цьому з пояснень ОСОБА_23 , обвинуваченого та прокурора вбачається, що ці кошти були вилученими з сумочки ОСОБА_22 , коли та з дозволу слідчого залишала місце проведення обшуку.

2. Як свідчать відомості доданого до обвинувального акту реєстру матеріалів досудового розслідування, постановою старшого слідчого Слідчого Управління Головного Управління Національної Поліції в Миколаївській області ОСОБА_9 від 28 листопада 2024 року вказані грошові кошти були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

3. Згаданою вище ухвалою слідчого судді Жовтневого /наразі Вітовського/ районного суду Миколаївської області ОСОБА_24 від 05 грудня 2024 року на ці кошти був накладений арешт.

Зі змісту ухвали вбачається, що під час накладання арешту на це майно слідчий суддя виходив з того, що вказані вище купюри є речовими доказами у кримінальному провадженні.

4. Далі, 19 травня 2025 року ОСОБА_25 , яка на той час представляла інтереси ОСОБА_23 , звернулась до слідчого судді Вітовського районного суду міста Миколаєва із клопотанням про скасування арешту з вказаного майна.

4.1. В обґрунтування послалась про те, що вказані грошові кошти належать саме ОСОБА_22 та не відповідають критерію речових доказів, що визначений у статті 98 Кримінального Кодексу України.

Спираючись про таке, наполягала на тому, що арешт на вказане майно був накладеним необґрунтовано.

4.2. Ухвалою слідчого судді Вітовського районного суду Миколаївської області ОСОБА_24 у задоволенні цього клопотання було відмовлено.

В обґрунтування такого рішення слідчий суддя послався про таке.

(а) Вказані кошти перебували за місцем проживання ОСОБА_4 , який внаслідок такого здійснював повноваження володіння (панування) над ними. Таке, за твердженнями слідчого судді, створює презумпцію належності їх саме обвинуваченому; така презумпція автором клопотання не спростована.

(б) Оскільки ж, внаслідок згаданої презумпції, вказані гроші належать ОСОБА_4 , який «від здійснення своєї протиправної діяльності міг та мав можливість накопичувати гроші, слідчий суддя вважає належними раніше встановлені обставини, щодо належності цих коштів до речових доказів, як таких, що набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення».

ІІІ......Вирішуючи заявлене прокурором клопотання, суд виходив з таких приписів діючого законодавства.

1. Відповідно до статті 98 Кримінального Процесуального Кодексу України

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

2. Відповідно до статті 100 Кримінального Процесуального Кодексу України

Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення … повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;

/пункт 1 частини 6/

…

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження…

/ частина 9/

3. Відповідно до статті 170 Кримінального Процесуального Кодексу України

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження….

/частина 1/

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1)збереження речових доказів;

2)спеціальної конфіскації;

3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

/частина 2/

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.…

/частина 3/

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

/частина 4/

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

/частина 5/

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження…

/частина 6/

…

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

/частина 10/

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

/частина 11/

4. Відповідно до частини 1 статті 174 Кримінального Процесуального Кодексу України

… власник або володілець майна …, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання … під час судового провадження [розглядається] судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою … суду під час судового провадження за клопотанням … власника або володільця майна …, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

ІІІ……З огляду на ці приписи законодавства суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає таке.

Щодо наявності передбачених законом підстав для накладення арешту на грошові кошти.

1. Органи досудового розслідування та слідчий суддя у своїх ухвалах стверджували, що вказані ОСОБА_26 грошові кошти мають ознаки речових доказів.

Проте, з таким твердженням погодитись неможливо з огляду на наступне.

(а) Не викликає сумнівів та обставина, що вказані грошові кошти є «матеріальними об`єктами».

(б) Далі суд нагадує, що, як встановлено вище, сутність висунутої обвинуваченому підозри зводиться ні до чого іншого, як до того, що він

-отримував фальшиві правовстановлюючі документи на квартири на ім`я «підставних осіб»

-організовував угоди про передачу квартир з використанням раніше отриманих фальшивих документів йому чи його близьким родичам

внаслідок чого заволодів квартирами, тобто - об`єктами нерухомості. При цьому про розпорядження цими об`єктами, зокрема про їх відчуження - у висунутому ОСОБА_4 обвинуваченні не йдеться взагалі.

(в) З огляду на таке вказані грошові кошти з визначення не могли бути знаряддями вчинення злочину, отже - на момент їх вилучення використаними для безпосереднього впливу на об`єкт злочинних посягань вони не були та й не могли бути.

(г) ОСОБА_27 ці купюри не містять та й не могли містити на собі сліди злочину.

(ґ) Вочевидь не містять вони й будь-яких відомостей, окрім як про їх номінал, тобто не містять будь-яких відомостей які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

(д) Органи досудового розслідування та слідчий суддя посилаються про те, ніби ці гроші були набуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Але, як неодноразово зазначалось вище, автор обвинувачення стверджує, що внаслідок кримінального правопорушення обвинувачений набув лише об`єкти нерухомості; про набуття ним грошей у висунутому обвинуваченні не йдеться взагалі.

Отже, це твердження суперечить матеріалам кримінального провадження.

Наведене доводить, що вказані ОСОБА_22 грошові кошти жодних ознак речових доказів, передбачених у статті 98 Кримінального Кодексу України, не містять.

2. Далі, про таку мету арешту цих коштів, як забезпечення можливої конфіскації майна обвинуваченого або ж відшкодування завданої шкоди в ухвалі слідчого судді не йдеться.

За такого процесуальні підстави для вирішення питання про можливість застосування арешту цих коштів для цієї мети в суду відсутні.

Наведене доводить, що підстави для накладення арешту на ці кошти в дійсності є відсутніми.

Додаткові застереження.

Під час вирішення питання про наявності підстав для накладення арешту на вказані грошові кошти органи досудового розслідування та публічне обвинувачення вважали встановленим, що згадані Владиславою 3.730 доларів США та 200 євро належать саме обвинуваченому.

1. В обґрунтування такого посилались про презумпцію правомірності фактичного володіння майном, яка полягає у тому, що власником майна вважається особа, яка ним фактично володіє (панує над ним).

При цьому органи досудового розслідування та публічне обвинувачення вважали, що вказані кошти перебували у володінні ОСОБА_4 .

Але такі посиланнями суперечать матеріалам кримінального провадження.

1.1. Вказані кошти були вилучені в особистих речах ОСОБА_22 , якими та користувалась індивідуально, без участі ОСОБА_4 .

Отже, в дійсності у володінні ОСОБА_4 вони не перебували.

1.2. В обґрунтування своєї тези органи досудового розслідування та публічне обвинувачення посилались про те, що вказані речі перебували у квартирі, у який мешкав ОСОБА_4 .

Але таке твердження є логічно помилковим, адже очевидним є те, що не усі речі, які перебувають у певній квартирі, належать саме власнику цієї квартири.

2. Як обвинувачений, так й ОСОБА_28 стверджують, що ці кошти є її особистим майном, будь-яких доказів на спростування такого матеріали кримінального провадження не містять та сторони про таке не посилаються.

Висновки щодо заявленого клопотання.

1. Наведене у сукупності доводить, що в обставинах цього кримінального провадження арешт на 36 купюр номіналом 100 доларів США, 2 купюри номіналом 50 доларів США, 3 купюри номіналом 10 доларів США, тобто загальною сумою 3.730 доларів США, а також купюри ззовні схожі на Євро, а саме: 1 купюра номіналом 100 Євро, 2 купюри номіналом 50 Євро, тобто загальною сумою 200 Євро був накладений без будь-яких підстав; до того ж вони не є майном обвинуваченого.

Отже, в обставинах цього кримінального провадження арешт на ці купюри був накладеним необґрунтовано, з огляду на що відповідно до приписів частини 1 статті 174 Кримінального Процесуального Кодексу України підлягає скасуванню.

2. До того ж, оскільки вказані предмети не містять слідів кримінального правопорушення, відповідно до наведених приписів частини 6 статті 100 Кримінального Процесуального Кодексу України їх слід негайно повернути їх власнику (володільцю) ОСОБА_29 .

Отже, клопотання про таке підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 369-372; 376 Кримінального Процесуального Кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

1.Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190, частиною 5 статті 190 Кримінального Кодексу України - прийняти до провадження Центрального районного суду міста Миколаєва.

2.Здійснювати розгляд цього кримінального провадження одноособово.

3.Призначити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190, частиною 5 статті 190 Кримінального Кодексу України - до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 17 жовтня 2025 року на 11:30 годину.

4.У судове засідання викликати обвинуваченого, його захисника, представника потерпілого та прокурора.

5.Цивільний позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, прийняти до провадження суду та розглядати його в межах цього кримінального провадження.

6.Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 задовольнити частково.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 - до 07 листопада 2025 року включно.

Зменшити розмір застави, за умови внесення якої ОСОБА_4 підлягає звільненню з-під варти.

Визначити розмір застави, за умови внесення якої ОСОБА_30 підлягає звільненню з-під варти, у сумі вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 242.240 грн. /двісті сорок дві тисячі двісті сорок/ гривень.

У разі звільнення ОСОБА_8 під заставу, покласти на нього на строк до 07 листопада 2025 року наступні обов`язки:

-прибувати за всіма викликами суду;

-негайно повідомити суд про місце свого проживання та засоби зв`язку, а також повідомляти суд про їх зміну;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-утриматись від спілкування як особисто, так й за допомогою будь-яких засобів зв`язку з особами, вказаними в реєстрі досудових розслідувань, як свідки;

-носити електронний засіб контролю.

7.Клопотання ОСОБА_31 про скасування арешту майна задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2024 року в частині його накладення на купюри, ззовні схожі на долари США, а саме: 36 купюр номіналом 100 доларів США, 2 купюри номіналом 50 доларів США, 3 купюри номіналом 10 доларів США, тобто загальною сумою 3.730 доларів США, а також купюри ззовні схожі на Євро, а саме: 1 купюра номіналом 100 Євро, 2 купюри номіналом 50 Євро, тобто загальною сумою 200 Євро скасувати.

Купюри, ззовні схожі на долари США, а саме: 36 купюр номіналом 100 доларів США, 2 купюри номіналом 50 доларів США, 3 купюри номіналом 10 доларів США, тобто загальною сумою 3.730 доларів США, а також купюри ззовні схожі на Євро, а саме: 1 купюра номіналом 100 Євро, 2 купюри номіналом 50 Євро, тобто загальною сумою 200 Євро повернути ОСОБА_7 .

8.Забезпечити участь обвинуваченого ОСОБА_4 у наступному засіданні в режимі відеоконференції.

Доручити адміністрації Державної Установи "Миколаївський слідчий ізолятор" забезпечити 17 жовтня 2025 року об 11:30 годині участь обвинуваченого ОСОБА_4 у судовому засіданні у режимі відео конференції, а також виконати дії, передбачені частиною 1 статті 345 КПК України.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскадженою безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 05 днів, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя = ОСОБА_32 =

1 - https://hudoc.echr.coe.int/eng#%22sort%22:[%22kpdate%20Descending%22],%22itemid%22:[%22001-231602%22]\

2 - https://hudoc.echr.coe.int/ukr#%22itemid%22:[%22001-57544%22]\

3 - https://hudoc.echr.coe.int/eng#%22itemid%22:[%22001-183126%22]\

4 - file:///F:/%D0%B7%D0%B0%D0%B3%D1%80%D1%83%D0%B7%D0%BA%D0%B0/CASE%20OF%20MANGOUR

AS%20v.%20SPAIN%20-%20[Ukrainian%20Translation]%20legal%20summary%20by%20the%20COE%20Human%20

Rights%20Trust%20Fund.pdf

5 - див., окрім іншого, рішення Верховного Суду США у справі « Stack v. Boyle» від 05 листопада 1951 року (Stack v. Бойл | 342 U.S. 1 (1951) | Justia Центр Верховного суда США)

6 - див. аналогічну думку - https://yur-gazeta.com/publications/sferi-praktiki/antikorupciyna-praktika/yak-viznachaetsya-rozmir-zastav-yak-zapobizhnih-zahodiv-i-shcho-pishlo-ne-tak.html