Провадження № 1-і/643/2/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2025 м.Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції клопотання прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001573 від 20.05.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, -

у с т а н о в и в :

У провадженні судді Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 перебуває кримінальне провадження №0001573 від 20.05.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 жовтня 2025 року на розгляд судді Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 у вказаному вище кримінальному провадженні про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України.

Прокурор у судовому засіданні 28 жовтня 2025 року клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 підтримав, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інші кримінальні правопорушення. В обґрунтування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України зазначив, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем, місцезнаходження військової частини, в якій він проходить військову службу, в будь-який час може змінити місце дислокації в іншу область, унаслідок проведення бойових дій на території України, що створить умови для його переховування від органу досудового розслідування та суду в інших областях України. Крім того, посилався, що вказані обставини утворять складності явки або запізнення обвинуваченого до суду. Зазначив, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що ОСОБА_7 , розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, може самостійно або заручившись підтримкою інших осіб, своїх співслужбовців здійснити вплив на потерпілу, свідків, понятих, як благаючи чи вмовляючи їх, так і маючи безперешкодний доступ до вогнепальної зброї, за допомогою якої може погрожувати свідкам, понятим, експертам, щоб вони відмовились від своїх показань, які вони надали на досудовому розслідуванні та в подальшому будуть надавати при судовому розгляді з метою уникнути покарання за вчинений злочин. Відтак, наявний ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Посилався, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового слідства. Таким чином, на думку прокурора, існує ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України - перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. В обґрунтування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, посилався, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, позаяк ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, як військовослужбовець військової служби, може вчинити інший військовий злочин, а саме самовільне залишення військової частини або місця служби, що кваліфікується за ст. 407 КК України, або дезертирство за ст. 408 КК України, тим самим переховуватись та ухилятись від кримінальної відповідальності за фактом вчинення особливо тяжкого злочину. Також зауважував, що ОСОБА_7 є неодноразово судимим: 28.04.2015 Балаклійським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 115, ст. 69 КК України до 6 років позбавлення волі, звільнений умовно достроково на підставі ухвали Жовтневого районного суду від 05.11.2018 на невідбутий термін покарання 1 рік 4 місяці 11 днів, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку обвинувачуваного. Посилався, що у разі застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, неможливо буде запобігти вищевказаним ризикам, оскільки всі вони передбачають перебування на волі, що дає можливість вчинити дії, вказані у наведених ризиках, тим самим негативно вплинути на повне та всебічне встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні. З огляду на викладене, просив продовжити стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні 28 жовтня 2025 року заперечував проти продовження стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вважав за доцільне змінити йому запобіжний захід на домашній арешт за місцем його постійного проживання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , який приймав участь у судовому засіданні 28 жовтня 2025 року в режимі відеоконференції, підтримав позицію свого підзахисного, вважав, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту зможе забезпечити ті ризики, на які посилається прокурор в обґрунтування клопотання.

Вислухавши думку сторін кримінального провадження, суд доходить висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , виходячи з такого.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 03 вересня 2025 року строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 був продовжений на шістдесят днів до 01 листопада 2025 року включно.

Строк тримання під вартою обвинуваченого закінчується 01 листопада 2025 року.

За правилами ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників судового процесу та інше.

Правилами ст. 178 КПК України передбачені обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема, тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, у тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.

Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_4 злочину, свідчать про його суспільну небезпеку. Санкція ч. 1 ст. 152 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років позбавлення волі.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі тяжкість злочину, який, відповідно до положень ст. 12 КК України, відносяться до нетяжкого злочину, суспільну небезпечність злочину, який інкримінується обвинуваченому, а також особистість обвинуваченого, наявність постійного місця проживання та міцність соціальних зв`язків, моральні переконання, майновий стан та зв`язки з державою.

Ураховуючи тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні - у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, беручи до уваги те, що обвинуваченому інкримінується вчинення кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканності особи, він не має офіційного місця роботи, як наслідок, офіційного постійного та стабільного джерела доходу, неодружений, не має дітей, тобто не має міцних соціальних зв`язків, суд доходить висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 є неможливим.

Такі обставини суд ураховує, надаючи оцінку доводам прокурора про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Поряд з цим, у суду відсутні підстави вважати, що в обвинуваченого наявні міцні соціальні зв`язки, які зменшують ризики у даному кримінальному провадженні. Матеріали кримінального провадження не містять та стороною захисту таких доказів суду не надано.

Також суд погоджується з доводами прокурора про існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме - можливість обвинуваченого незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, позаяк на даний час потерпілий та свідки по даному кримінальному провадженню не допитані.

Ураховуючи, що ОСОБА_4 не працює, в нього відсутнє стабільне джерело доходу, він раніше неодноразово судимий, ризик, на наявність якого посилався прокурор, визначений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, - можливість спроби обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення, є обґрунтованим та продовжує існувати.

Зважаючи на тяжкість та характер злочину, вчинення якого інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 , та покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, доведені прокурором та продовжують існувати.

Водночас, суд ураховує, що характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчать про підвищену суспільну небезпеку. Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для застосування суворих запобіжних заходів, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не обравши до особи запобіжні заходи, а саме тримання під вартою. Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів». Так, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими, беручи до уваги вірогідність переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих, свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, суд доходить висновку, що наявні обґрунтовані підстави для продовження застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

У свою чергу, стороною захисту не надано доказів на підтвердження наявності в обвинуваченого офіційного працевлаштування і, як наслідок, постійного та стабільного джерела доходу, які могли бути враховані судом під час вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою, як і відсутні підстави вважати, що в обвинуваченого наявні міцні соціальні зв`язки, які б зменшували ризики у даному кримінальному провадженні.

Серед іншого, суд зважає на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Зазначені обставини у сукупності свідчать про продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, виправдовують тримання особи під вартою, а також про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, тому суд вважає за доцільне продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою строком на шістдесят днів.

У свою чергу, суд знаходить недоведеною наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, як можливе перешкоджання обвинуваченим кримінальному провадженню іншим шляхом, на наявність якого посилається прокурор у наданому суду клопотанні.

З огляду на тяжкість та характер злочину, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 , та покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, на існування яких у поданому клопотанні посилається прокурор, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , доведені прокурором та продовжують існувати, виправдовують тримання особи під вартою, а також свідчать про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, зокрема домашнього арешту, тому суд вважає за доцільне продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою строком на шістдесят днів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 197, 199 КПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_4 на домашній арешт відмовити.

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, - задовольнити.

Строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, продовжити на шістдесят днів - до 26 грудня 2025 року включно.

Установити строк дії ухвали до 26 грудня 2025 року включно в частині продовження строку тримання під вартою.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору.

Ухвала про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого протягом п`яти днів з дня її проголошення може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду, а обвинуваченим - у той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали суду, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення у формі ухвали складено 29 жовтня 2025 року.

Суддя : ОСОБА_1