У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Єланецького районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Червонозорівка Бобринецького району Кіровоградської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 146 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000052.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_5 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 29.12.2025 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник просить скасувати ухвалу суду, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, клопотання прокурора не містить доказів на доведення існування обставин, які виправдовують подальше утримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою та фактично зводяться до визнання обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованих злочинах. При цьому, суд, без дослідження будь-яких доказів, безпідставно прийняв до уваги доводи прокурора та задовольнив клопотання.

Захисник вказує на те, що тривалий розгляд кримінального провадження обумовлений бездіяльністю прокурора та суду, які не можуть забезпечити своєчасну явку потерпілих та свідків у судове засідання.

Апелянт звертає увагу на те, що обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 357 КК України не доведено, оскільки інкриміноване йому викрадення страхового поліса є безпідставним, зважаючи на те, що він є лише візуальною формою електронного документа.

Захисник зазначає, що посилання прокурора на несплату ОСОБА_5 штрафів, як підставу для продовження запобіжного заходу, є необґрунтованим, оскільки строк сплати штрафів настав після обрання відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому він фізично не зміг їх сплатити. При цьому, прокурором не надано доказів несплати штрафів.

Захисник вважає, що суд безпідставно прийняв до уваги поведінку ОСОБА_5 в іншій справі, перебравши на себе повноваження іншого суду, проте, в іншій справі запобіжний захід до ОСОБА_5 не застосовувався, останній не притягався до адміністративної відповідальності, і суд, визнав поважними причини неявки ОСОБА_5 до суду.

Апелянт просить врахувати, що ОСОБА_5 не визнає провину, і, його вина не підтверджується дослідженими судом доказами, проте суд, в порушення вимог ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, зазначив, що ОСОБА_5 буде притягнутий до покарання у виді позбавлення волі.

Захисник звертає увагу на те, що прокурор у клопотанні просив суд надати оцінку доказам сторони обвинувачення до ухвалення вироку по суті, зокрема стосовно обставин події та поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 , що є недопустимим.

Апелянт вважає, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення є сфальсифікованим, ґрунтується на штучно створених органом досудового розслідування доказах та показаннях потерпілого, який в суді повідомив, що не пам`ятає всіх подій, а досліджені судом письмові докази не доводять винуватості ОСОБА_5 .

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Єланецького районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 146 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 146 КК України.

Під час судового засідання, прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, при цьому, ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та не відпали.

Врахувавши, що ОСОБА_5 обвинувачується, в тому числі, у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, в іншому кримінальному провадженні за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, притягався до адміністративної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 130 КУпАП, та, не зважаючи на позбавлення його права керування транспортними засобами продовжував керувати автомобілем, суд встановив, що зазначені у клопотанні ризики переховування від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень не зменшились, а з урахуванням необхідності розгляду справи, суд дійшов висновку, що застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали, надані судом, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно положень ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором в клопотанні поданому до суду в порядку ст. 199 цього ж Кодексу, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, має також враховувати наявність чи зміну обставин передбачених ст. 178 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу. Окрім іншого, суд повинен врахувати і тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Перевіривши ухвалу суду першої інстанції на предмет її законності, обґрунтованості та відповідності вимогам кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для її скасування чи зміни.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000052 за обвинуваченням, в тому числі, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 146 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою на 60 днів до 29.12.2025 р.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Витребування з суду першої інстанції інших матеріалів кримінального провадження діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Отже, на даній стадії судового провадження, апеляційний суд оцінює законність ухвали про продовження строків тримання під вартою лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Будь-які інші доводи сторін кримінального провадження можуть бути покладені в апеляційну скаргу під час оскарження судового рішення ухваленого за результатами розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

На даний час, кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, в тому числі, насильницького характеру, що створює реальні підстави вважати, що в разі зміни запобіжного заходу на більш м`який, він може ухилятись від суду, впливати на потерпілих, свідків або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення обґрунтовано врахував характер обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, наявність попередніх випадків порушення закону, а також загальну поведінку обвинуваченого. В сукупності, ці обставини свідчать про незменшення процесуальних ризиків, визначених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що обумовлює необхідність продовження тримання під вартою.

Як убачається зі змісту апеляційної скарги, доводи сторони захисту стосується не стільки наявності чи відсутності ризиків, визначених ст. 177 КПК України, але й оцінки допустимості та достовірності доказів, правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , доведеності обвинувачення за ч. 1 ст. 357 КК України, а також тверджень про нібито сфальсифікований характер обвинувачення. Зазначені доводи фактично спрямовані на переоцінку доказів по суті обвинувачення, що відповідно до ст. 422-1 КПК України виходить за межі предмета перегляду ухвали суду про продовження строку тримання під вартою. Оцінка доказів у їх сукупності, встановлення винуватості чи невинуватості особи, а також вирішення питання про правильність правової кваліфікації діяння здійснюється судом першої інстанції під час ухвалення вироку і може бути предметом апеляційного оскарження такого остаточного рішення, але не проміжної ухвали про запобіжний захід.

Стверджуючи, що клопотання прокурора не містить доказів доведення винуватості ОСОБА_5 , захисник не враховує, що на стадії продовження дії запобіжного заходу, суд не перевіряє всі докази у справі, а насамперед встановлює, чи зберігається обґрунтованість обвинувачення та чи не відпали або не зменшилися ризики, визначені при обранні запобіжного заходу, і чи є можливим їх нейтралізувати більш м`яким запобіжним заходом.

З матеріалів, наданих до апеляційного суду, убачається, що прокурор у клопотанні послався на характер інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, які є тяжкими в тому числі пов`язані з насильницьким характером, передбачене за них покарання, а також на дані про особу обвинуваченого факт звільнення від кримінальної відповідальності в іншому провадженні за ч. 1 ст. 191 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, попереднє притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП та продовження керування транспортним засобом попри позбавлення права керування. Вказані обставини відображені й у мотивувальній частині ухвали суду першої інстанції та в сукупності обґрунтовано покладені в основу висновку про незменшення ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи захисника про те, що затягування розгляду справи обумовлене бездіяльністю прокурора та суду, самі по собі не спростовують наявність ризиків, встановлених судом. Матеріали судового провадження не містять відомостей про навмисне зволікання з боку суду чи обвинувачення; кримінальне провадження є багатоепізодним, стосується кількох обвинувачених, потерпілих та свідків, що об`єктивно ускладнює забезпечення їх одночасної явки та зумовлює певну тривалість розгляду. Оцінка розумності загального строку провадження може бути предметом аналізу при перевірці вироку, але не є підставою для автоматичного скасування запобіжного заходу за наявності існуючих ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Посилання захисника на те, що інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 357 КК України ґрунтується лише на викраденні страхового поліса який має електронну природу документа, то ця обставина є предметом перевірки суду першої інстанції після дослідження всіх доказів у справі, оскільки стосується виключно питання наявності чи відсутності складу злочину і правильності правової кваліфікації дій, а не обґрунтованості запобіжного заходу.

Стосовно доводів про нібито сфальсифікований характер обвинувачення та відсутність пам`яті у потерпілого щодо всіх подій, апеляційний суд зазначає, що ці аргументи також безпосередньо стосуються оцінки доказів по суті, їх достовірності й взаємозв`язку між собою.

Щодо зауважень захисника про посилання прокурора на несплату ОСОБА_5 штрафів та поведінку обвинуваченого в іншому кримінальному провадженні, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування чи продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний враховувати дані про особу обвинуваченого, у тому числі попередню правослухняність, ставлення до виконання покладених на нього обов`язків, наявність випадків порушення закону та інше.

Доводи захисника про порушення принципу презумпції невинуватості тим, що суд нібито зазначив, що ОСОБА_5 буде притягнутий до покарання у виді позбавлення волі, апеляційний суд вважає безпідставними. З аналізу ухвали суду першої інстанції не вбачається, що суд робив остаточні висновки про винуватість ОСОБА_5 або наперед визначав вид і розмір покарання. Викладені у рішенні посилання на санкції статей КК України та суворість можливого покарання мають на меті відобразити фактор тяжкості обвинувачення як один із елементів оцінки ризику переховування та інших процесуальних ризиків, не суперечить ст. 17 КПК України та ст. 62 Конституції України за умови відсутності категоричних тверджень про доведеність вини.

З огляду на наведене, апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не спростовують установлених судом першої інстанції обставин щодо наявності ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та не свідчать про допущення судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 . Отже, підстав для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Єланецького районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3