Роздільнянський районний суд Одеської області
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1229/22

Номер провадження 1-кп/511/73/25

30 жовтня 2025 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області кримінальне провадження № 0000121, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27.03.2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Петичени Калараського району Молдова, громадянина України, пенсіонера, з середньою освітою, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и в:

Обвинувачення визнане судом доведеним .

Обвинувачений ОСОБА_4 27.03.2022 року біля 09 години 20 хвилин, перебував за місцем свого проживання в будинку по АДРЕСА_1 , де між ним та його сином ОСОБА_6 виникла чергова сварка. В подальшому у ОСОБА_4 на ґрунті постійних сімейних чвар, виник злочинний умисел направлений на здійснення погрози вбивством на адресу свого сина ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на погрозу вбивством ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_4 в той же день, близько 09 години 40 хвилин , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з мотивів злості, діючи умисно та цілеспрямовано, взяв до рук одноствольну мисливську рушницю ИЖ-КБ № Г37981, 16 калібру, яка знаходилась в приміщенні літньої кухні та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій підійшов до вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 та покликав сина.

ОСОБА_6 вийшов з кімнати, відчинив ліву половину двостулкових дверей кімнати і став на наполовину тулубу в дверному отворі, побачивши батька з рушницею і тоді обвинувачений ОСОБА_4 продовжив з ним знову сварку, при цьому погрожуючи йому рушницею «ИЖ-КБ» № Г37981, 16 калібру, яку направив у бік сина.

Вказані погрози вбивством ОСОБА_6 з урахуванням агресивної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 , конкретної обстановки, сприймав як реальні, внаслідок чого у нього були реальні підстави побоюватися здійснення ОСОБА_4 цієї погрози.

В цей же час, в кімнаті разом з потерпілим ОСОБА_6 знаходився його син ОСОБА_7 , який почувши крики обвинуваченого ОСОБА_4 хотів вийти із приміщення кімнати, при цьому відкрив праву половину двостулкових дверей. Однак ОСОБА_6 , з метою уберегти свого сина ОСОБА_8 під час конфлікту з обвинуваченим ОСОБА_4 , різко повернув свого сина від дверей та повів всередину кімнати.

В цей час, реалізуючи даний умисел, діючи умисно та цілеспрямовано, обвинувачений ОСОБА_4 , бажаючи викликати у свого сина ОСОБА_6 реальне побоювання за своє життя, тримаючи в руках рушницю в підтвердження реальності висловлених ним погроз, здійснив з рушниці «ИЖ-КБ» № Г37981, 16 калібру один постріл у напрямку відчинених дверей, в той час як ОСОБА_6 вже покинув дверний отвір і зайшов в кімнату. В результаті пострілу у відчинені двері кімнати ОСОБА_4 спричинив своєму онуку ОСОБА_6 легкі тілесні пошкодження у виді садна верхньої повіки лівого ока.

Зміст пред"явленого обвинувачення.

Між тим органом досудового розслідування ОСОБА_4 ставиться у провину вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ст.115 КК України за наступних обставин.

Згідно обвинувального акту 27.03.2022 року біля 09 год. 20 хв. між обвинуваченим ОСОБА_4 , який перебував в будинку за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 та його сином ОСОБА_6 виникла чергова сварка. В подальшому у ОСОБА_4 на ґрунті постійних сімейних чвар, виник злочинний умисел направлений на умисне вбивство ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на навмисне позбавлення життя свого сина ОСОБА_6 , в той же день, близько 09:40 год., ОСОБА_4 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з мотивів злості, діючи умисно та цілеспрямовано, взяв до рук одноствольну мисливську рушницю «ИЖ-КБ» № НОМЕР_1 калібру, яка знаходилась в приміщенні літньої кухні, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і бажаючи настання смерті ОСОБА_6 підійшов до вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 та покликав сина, щоб здійснити у нього постріл з цієї рушниці. Коли ОСОБА_6 відчинивши ліву половину двостулкових дверей кімнати і наполовину тулубу зупинився в дверному отворі, ОСОБА_4 розпочав з ним знову сварку, при цьому рушницю «ИЖ-КБ» № НОМЕР_2 , 16 калібру направив у бік сина.

В цей же час, в кімнаті разом з ОСОБА_6 знаходився ОСОБА_8 , який почувши крики ОСОБА_4 , почав виходити із приміщення, при цьому штовхнув праву половину двостулкових дверей. Однак, ОСОБА_6 , з метою уберегти ОСОБА_8 , різко повернув свого сина від дверей та повів всередину кімнати. В цей час, ОСОБА_4 , розуміючи, що його син ОСОБА_6 повертається до кімнати, з метою вбивства останнього, здійснив один постріл з рушниці «ИЖ- КБ» № Г37981, 16 калібру у напрямку відчинених дверей, однак заплановане вбивство не зміг довести до кінця, оскільки ОСОБА_6 вже покинув дверний отвір і зайшов в кімнату. В результаті пострілу ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження у виді садна верхньої повіки лівого ока.

Дані дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, де особа виконала усі дії які зважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Позиція обвинуваченого у судовому засіданні щодо пред`явленого обвинувачення.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою у пред"явленому обвинуваченні визнав частково. Суду показав, що він не мав умислу на вбивство свого рідного сина, а взявши до рук рушницю, мав на меті тільки налякати його, для чего демонстрував зброю та вчинив один неприцільний постріл з неї.

Пояснив, що він проживає зі своєю доужиною за адресою АДРЕСА_1 . В цьому ж будинку, в іншій його частині окремо від нього проживають його син ОСОБА_6 та його онук ОСОБА_9 . Останнім часом між ним та онуком постійно відбувались сварки, оскільки ОСОБА_10 влаштовував в гаражі гучні вечірки та включав гучно музику. Крім цього і син, і онука перебували на його утриманні, ніхто з них не працював, не допомагав йому по господарству, до нього вони проявляли зневагу та ображали його.

Так у вечірній час, 26.03.2022 року він звернувся до онука з проханням вимкнути гучну музику, щоб він міг відпочити, але ОСОБА_10 в черговий раз його не послухав та почав його ображати. На ранок, 27.03.2022 року, він біля 09.00 години , побачивши сина ОСОБА_11 , попросив його поговорити з ОСОБА_10 , між тим між ними виникла сварка, син почав захищати онука та в свою чергу почав ображати його. Після чого син пішов в свою половину будинку, а він вирішив зайти до хати до сина та продовжити з ним розмову. Між тим був на нього ображений, а тому взяв з собою мисливську рушницю, щоб його слова були більш переконливими і син прислухався до нього. Він лише хотів налякати сина. Зайшовши до приміщення веранди, залишився стояти на вході та звідти покликав сина, при цьому тримаючи рушницю у правій руці дулом до низу. Син вийшов з кімнати та став в дверному отворі . Між ними знову почалася сварка, син почав знову його ображати, він в свою чергу також кричав на нього , погрожував йому рушницею. Він просив сина вплинути на поведінку ОСОБА_10 , а той в свою чергу захищав сина. Коли син зайшов до кімнати, він вирішив вистрелити в двері кімнати, щоб той його злякався. Вистріл прийшовся у верхній кут вхідних дверей. Він більше не стріляв Злякавшись від того, що він випадково здійснив постріл з рушниці, повернувся та пішов на двір, але ОСОБА_11 його наздогнав повалив на землю, декілька разів вдарив та відібрав рушницю. Потім він побачив, що від пострілу полетіли щепки у верхньому куті дверей, при цьому він не бачив, як щепками було поранено ОСОБА_10 в кімнаті.

Зазначив у суді, що він ніколи в житті не хотів би позбавити життя свого рідного сина, він не знає як так сталося. Він просто був обурений поведінкою сина та онука , так як онука він виховував з народження, а той до нього ставився зневажливо. В свою чергу син займав сторону онука, виправдовуючи його дії. Тому він вирішив їх налякати, продемонструвавши в руках рушницю і здійснивши постріл.

Суд , провівши судовий розгляд в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до обвинувального акта за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України та недоведеності обвинувачення за ч. 2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Докази винуватості .

Так винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку ) за ч.1 ст.129 КК України підтверджується наступним доказами у справі.

Згідно з положеннями ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно. Відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Між тим у судовому засідання було встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 був призваний на військову службу під час мобілізації 05.06.2022 року до військової частини НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 та витягом з наказу командира військової частини (а.с.193,194 т.2) і згідно сповіщення сім`ї №515 08.02.2025 року безвісти зник під час виконання бойового завдання. (а.с.187 т.1), що унеможливлює його допит у суді.

В свою чергу потерпілий ОСОБА_12 в судове засідання на неодноразові виклики суду також не прибув, згідно наданого суду акту про непроживання останнього за адресою місця проживання АДРЕСА_1 відсутній тривалий час за вказаною адресою і його місце знаходження не встановлено. Так із матеріалів справи встановлено, що після допиту його в судовому засіданні 25.10.2022 року в іншому складі суду в якості потерпілого подав заяву про розгляд кримінального провадження без його участі та в подальшому жодного разу не з`явився в судове засідання.

У судовому засіданні суд задовольнив клопотання прокурора та визнав належними та допустими у даній справі покази потерпілих в судовому засіданні під час розгляду справи в іншому складі суду 25.10.2022 року , оскільки повторний допит потерпілих є неможливий з настпних підстав.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, засаді безпосередності, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. Залежно від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними інтересами суспільства чи окремих осіб. Наприклад, принцип безпосередності зазнає певних легітимних обмежень у випадку допиту особи, до якої застосовані заходи безпеки або яка відсутня безпосередньо в залі судового засідання (стаття 232 КПК), і такі легітимні обмеження не можна вважати порушенням принципу безпосередності.

Суд акцентував, що положення «суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання» (перше речення частини 4 статті 95 КПК), не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду у тій же справі, однак такі показання мають використовуватися обережно, а неможливість піддати відсутню під час судового розгляду особу перехресному допиту має враховуватися судом при оцінці достовірності її показань та їх значення в сукупності з іншими доказами.

Так зокрема в постанові ВС від 14.01.2025 року у справі № 335/10825/16 суд зазначив на прикладі оцінки допустимості показань відсутнього свідка, що для виконання даної процесуальної дії потрібно встановити наступні чинники: чи існували поважні причини для неявки свідка та, відповідно, для прийняття показань недопитаного відсутнього свідка як доказів; чи були показання відсутнього свідка єдиною або вирішальною підставою для засудження обвинуваченого; чи існували достатні врівноважувальні фактори, у тому числі вагомі процесуальні гарантії, здатні компенсувати незручності, завдані стороні захисту в результаті допуску доказу та забезпечити, щоб судовий розгляд у цілому був справедливим.

Тому, за наявності об`єктивних причин неможливості повторного допиту потерпілих, зважаючи на те, що очевидців даного конфлікту не було та покази потерпілих є вагомими для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів і в сукупності з іншими доказами у справі можуть вплинути на законність рішення суду у справі, суд вважає, що належними та допустими у даній справі є покази потерпілих в судовому засіданні під час розгляду справи в іншому складі суду 25.10.2022 року (а.с.100 т.1)

Так допитаний в судовому засіданні 25.10.2022 року потерпілий ОСОБА_6 в суді підтвердив покази обвинуваченого ОСОБА_4 що перебігу даної події і суду показав, що дійсно 27.03.2022 року вранці у них з батьком стався конфлікт, під час якого батько погрожував йому рушницею, а також здійснив постріл з рушниці. Однак на ці дії вони самі з сином спровокували діда. Батько не одноразово скаржився йому на поведінку сина ОСОБА_10 , на його зневажливе ставлення до діда, зокрема напередодні, 26.03.2022 року батько в черговий раз прохав його вплинути на ОСОБА_10 . Однак, він захищав сина, не хотів його карати так як ОСОБА_10 залишився без матері, вона його покинула після народження і він його виховує самостійно. Таким чином він проігнорував скарги свого батька стосовно поведінки онука і також в грубій формі відповів батьку, щоб він не втручався в їх життя. Вранці, 27.03.2022 року батько знову намагався поговорити з ним, однак розмова пройшла в грубій формі. Він після сварки пішов в свою половину будинку та був з сином у кімнаті , коли почув , що батько з коридора кличе його. Він вийшов з кімнати та став в дверному отворі. Він побачив батька в кінці коридору, той стояв, тримаючи в руках рушницю. Вони знову почали сваритися і батько направляв в його сторону рушницю, від чого він почав боятися, що він вистрелить.

В цей час його син ОСОБА_10 також , будучи в кімнаті, не в полі зору діда, підійшов до дверей та слухав їх розмову. Так їх двері в кімнату є двостулковими, і з внутрішньої сторони кімнати ОСОБА_10 притулився до дверей і друга половина дверей почала відкриватися. Він схопив сина та щоб його уберегти від можливого заподіяння йому шкоди батьком затягнув його до кімнати і в цей час батько вистрілив та влучив у вхідні двері їх кімнати, від чого з дверей полетіли щепки та поранили сина, влучивши йому в око. Йому ніяких серйозних тілесних ушкоджень заподіяно не було тільки садно на обличчі також від тих же щепок здверей. Він вийшов з кімнати та забрав у батька рушницю. Таким чином батько здійснив постріл в двері після того, як він з сином зайшли до кімнати, він не цілив у нього або в його сина, а здійснив постріл по дверям, щоб їх налякати.

Він сам не бачив самого моменту пострілу , оскільки вже зайшов до кімнати, Вважає, що батько взявши в руки рушницю мав на меті тільки налякати його. Яких-небудь претензій до свого батька він немає та просить суворо його не карати.(а.с.103 т.1)

Допитаний в суді 25.10.2022 року потерпілий ОСОБА_12 також дав покази, аналогічні показам обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_6 суду показав також, що дід не стріляв у нього або в батька, а вистрелив в двері тоді, коли вони з батьком зайшли до кімнати. Перед цим у нього був з дідом конфлікт, тому не подобалося, що він гучно включає музику. Підтвердив, що він отримав травму правого ока від щепок, які полетіли в нього з дверей. Також додав, що він відчуває себе винуватим в тому що сталося, оскільки дійсно погано поводив себе з дідом. Просив суд суворо діда не карати й не позбавляти його волі.

Суд, оцінюючи дані покази, вважає їх правдивим , так як потерпілі аналогічно давали покази і відтворювали дані події під час проведення слідчих експериментів за їх участю і тому повністю узгоджуються з письмовими доказами у справі:

- протоколом проведення слідчого експерименту з відеозаписом даної слідчої дії за участю потерпілого ОСОБА_6 від 04.05.2022 року, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 за пропозицією слідчого, спочатку розповів, а потім відтворив на місці події буд. АДРЕСА_1 обставини, при яких здійснив погрози вбивством батько з використанням рушниці, показав місце знаходження обвинуваченого та потерпілого сина. (а.к.п. 13-17, 18, 19-24, т.2);

-протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_12 , від 04.05.2022 року з відеозаписом даної слідчої дії, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_12 за пропозицією слідчого спочатку розповів, а потім відобразив на місці події буд. АДРЕСА_1 , обставини, які відбувались 27.03.2022 року в ранковий час. (а.к.п. 25-31, 37, 32-36, т.2).

Не протирічать показам потерпілих і покази допитаних у справі свідків.

Так свідок обвинувачення ОСОБА_13 суду показала, що є дружиною обвинуваченого ОСОБА_4 . Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_12 її син та онука. Вона проживає окремо від чоловіка у будинку АДРЕСА_1 . Свідком цих подій вона не була Чоловік їй все розповів та поясняв, що не хотів нікого убивати, хотів лише налякати сина, щоб той вплинув на онука, який збирав молодь у гаражі і сильно шумів. Пояснила, що у чоловіка з сином та онуком були погані відносини, оскільки ті не хотіли йому допомагати по господарству і часто влаштовували гучні гулянки.

Крім того, за клопотанням сторони захисту в судовому засіданні було досліджено надані у справі в судовому засіданні 25.10.2023 року в іншому складі суду покази свідка захисту доньки обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_14 , яка на теперішній час перебуває за кордоном (акт про непроживання особи) і не змогла прибути на виклики суду для допиту.

Так свідок суду повідомила, що проживає також по АДРЕСА_1 , але в будинку АДРЕСА_1 . Так, 27.03.2022 року вона була на роботі і нічого пояснити про події того дня, не може, але потім їй розповіла мати, що батько стріляв із рушниці, внаслідок чого його затримали поліцейські, а племінника відвезли до лікарні. Вона може пояснити, що ОСОБА_6 , разом зі своїм сином ОСОБА_10 постійно знущались над батьком. ОСОБА_11 часто випивав, а в стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_11 був агресивним, дозволяв собі на адресу батьків кричати та висловлюватися грубою нецензурною лайкою. ОСОБА_10 не слухався діда, батько неодноразово їй скаржився на таку не поважну поведінку до нього з боку сина та онука. В свою чергу батько ніколи в житті не застосовував фізичну силу до сина, він дуже спокійна людина. Її батьки практично самостійно з народження займались вихованням ОСОБА_10 , коли його мати покинула ОСОБА_11 . На її думку, батько взяв рушницю тільки для того, щоб якось налякати ОСОБА_11 .

Також крім показів потерпілих та свідків вина обвинуваченого у вчиненні саме погрози вбивством ОСОБА_6 підтверджена дослідженими судом письмовими доказами, наданими прокурором а саме:

-заявою ОСОБА_6 від 27.03.2022 року, в якій він просить притягнути до кримінальної відповідальності свого батька ОСОБА_4 (а.к.п.133, т.1);

-протоколом огляду місця події від 27.03.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , який проводився з дозволу власника ОСОБА_13 (а.к.п.111, т.1), з фототаблицями, відповідно до якого слідчий СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області у присутності понятих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у присутності ОСОБА_13 провели огляд місця події за вищезазначеною адресою. В ході проведення огляду місця події було виявлено та вилучено: - вогнепальну рушницю, разом із стріляною гільзою в стволі рушниці на якій міститься надпис «ТАХО» 16/70 20г №3; - 8 (вісім) металевих фрагментів неправильної форми, зовні схожі на дріб; - 3 (три) змиви з підлоги кімнати речовини бурого кольору зовні схожі на кров. (а.к.п. 112-130, т.1)

--постановою слідчого від 27.03.2022 року про визнання предметів речовими доказами , відповідно до якої вилучене під час огляду місця події від 27.03.2025 року майно : вогнепальна рушниця, без зазначення марки, із номером Г3798 на прикладі разом із стріляною гільзою в стволі рушниці на якій міститься надпис «ТАХО» 16/70 20г №3; - 8 (вісім) металевих фрагментів неправильної форми, зовні схожі на дріб; - 3 (три) змиви з підлоги кімнати речовини бурого кольору зовні схожі на кроввищезазначене майно визнано речовими доказами, ухвала слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.03.2022 року(а.к.п.145-146, т.1) на них накладено арешт та після проведення досліджень поміщено до камери зберігання Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області (а.к.п.131-132, т.1)

-протокол огляду речових доказів від 27.03.2022 року з фото таблицями, з якого вбачається, що предметом огляду була вилучена вогнепальна зброя у вигляді мисливської рушниці на якій а саме на спусковій скобі міститься номер Г 37981, на прикладі від рушниці виявлено номер НОМЕР_2 та в стволі рушниці розташована стріляна гільза із надписом «ТАХО» 16/70 20г №3. По проведенню огляду стріляна гільза із надписом «ТАХО» 16/70 20г №3 була упакована до сейф пакету. (а.к.п 138-142, т.1);

- висновком судово-медичної експертизи №7 від 28.03.2022 року, відповідно до якої у гр-на ОСОБА_6 були виявлені наступні ушкодження садно на верхньому повіку лівого ока. (а.к.п.143-144, т.1);

- протоколом отримання зразків для експертизи від 21.04.2022 року, відповідно до яких у ОСОБА_12 та ОСОБА_6 відібрані зразки крові для проведення експертиз (а.к.п. 149,150, т.1);

- висновком судово-імунологічної експертизи №324 від 27.04.2022 року, яким встановлено, що кров потерпілого ОСОБА_6 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО. (а.к.п.160-161, т.1)

- висновком судово-імунологічної експертизи №327 від 13.05.2022 року, яким встановлено, що кров потерпілого ОСОБА_6 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО. Кров потерпілого ОСОБА_12 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО. На трьох марлевих тампонах зі змивами, вилученими з підлоги будинку №19 по вул.Центральній в с.Кам`янка знайдена кров людини, в якій виявлений тільки антиген Н, властивий, як основний, групі крові О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО, що не виключає походження крові як від потерпілого ОСОБА_6 так і потерпілого ОСОБА_12 , які мають означену групу крові. (а.к.п.155-158, т.1)

- висновком судово-медичної експертизи №12 від 02.05.2022 року, відповідно до якого, встановлено, що у гр-на ОСОБА_12 були виявлені наступні ушкодження: у виді травми правого ока, що поєднує контузію і забій) очного яблука з частковим гемофтальмом (крововиливом у склисте тіло ока), субретинальним (під райдужну оболонку ока) крововиливом, рваною раною і опіками шкіри верхньої та нижньої повік; контузія (забій) лівого очного яблука. Дані ушкодження спричинені 27 березня 2022 року в результаті дії тупим предметом. Не виключається можливість утворення травми правого ока від ударної дії стороннього тіла на вказане око. Виявлені ушкодження не відносяться до небезпечних для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я і відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. (а.к.п.162-163, т.1).

-висновком судово-балістичної експертизи №СЕ-19/116-22/3830-БЛ від 20.06.2022 року, відповідно до якого, надана на дослідження рушниця, з якої вчинив постріл ОСОБА_4 належить до категорії вогнепальної зброї, є одноствольною мисливською рушницею 16 калібру моделі «ИЖ-КБ» №Г37981, промислового виробництва СРСР (Іжевський машинобудівельний завод). Рушниця до стрільби придатна. Надана на дослідження гільза, стріляна з наданої на дослідження мисливської рушниці. Надані на дослідження вісім металевих фрагментів, ймовірніше за все є множинним метальним снарядом (шріт, картеч або їх фрагментами) мисливського патрона (а.к.п. 178-185, т.1)

-висновком судово-балістичної експертизи №СЕ-19/116-22/7368-БЛ від 30.06.2022 року, відповідно до якої здійснення пострілу з наданої на дослідження рушниці моделі «ИЖ-КБ» №Г37981, 16 калібру, без натиснення на спусковий гачок за такою умовою (при різких рухах особи із зброєю в руках, коливанні) не можливо. (а.к.п.189-191, т.1);

- протокол огляду від 06.01.2023 року з фототаблицями, який був досліджений в судовому засіданні та відповідно до якого встановлено, що загальний розмір висоти двох стулкових між кімнатних дверей кімнати №1, складає 1,93м; розмір від верхньої частини дверей до початку зробленого пошкодження яке під час огляду має ознаки виділення ґрунту двох стулкових між кімнатних дверей кімнати №1, складає 0,37м; розмір від нижньої частини дверей до початку зробленого пошкодження яке під час огляду має ознаки виділення грунту двох стулкових між кімнатних дверей кімнати №1, складає 1,48м.(а.к.п.216-227, т.1)

-ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.10.2025 року , якою обвинувачення у даній справі відносно ОСОБА_4 за ст.128 КК України по факту заподіяння потерпілому ОСОБА_12 необережних середньої тяжкості тілесних ушкоджень закрито на підставі ст.49 КК України в зв`язку зі спливом строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. (а.с.207 т.2)

Суд, дослідивши дані докази, визнавши їх належними та допустими прийшов до наступних висновків.

Щодо недоведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Згідно обвинувального акту органом обвинувачення дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, де особа виконала усі дії які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та повинні бути перекваліфіковані, з огляду на таке.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 115 КК України, вбивством належить вважати умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Згідно ч. 2 ст. 15 КК України, замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Відповідно до ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільна небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільна небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).

Непрямий умисел - це такий умисел, при якому особа усвідомлювала суспільна небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільна небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання (ч. 3 ст. 24 КК).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання). Отже, виходячи з вимог закону та згідно з усталеною судовою практикою, хоча умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, проте замах на цей злочин можливий лише з прямим умислом.

На вказаному неодноразово наголошував і Верховний Суд у своїх судових рішеннях (зокрема, у постанові від 16.12.2021 року у справі № 311/1739/20, у постанові від 08.12.2021 року у справі №760/19781/18, у постанові від 03.06.2021 року у справі №636/4085/19, у постанові від 09.02.2021 року у справі №754/2480/18).

Також відповідно до п.22 Постанови №2 від 07.02.20203 року питання про наявність в діях особи умислу на вбивство, як роз`яснено в п. 22 цієї Постанови, слід вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень чи інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Обґрунтовуючи обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України сторона обвинувачення в обвинувальному акті посилається, що злочинний умисел, спрямований на вбивство сина ОСОБА_6 виник у батька ОСОБА_4 з мотивів злості, обвинувачений діючи умисно та цілеспрямовано, взяв до рук рушницю та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і бажаючи настання смерті ОСОБА_6 покликав сина, щоб здійснити у нього постріл з цієї рушниці. Однак, свій злочинний намір на заподіяння смерті сину ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_4 не зміг довести до кінця, з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_6 вже покинув дверний отвір і зайшов в кімнату.

В свою чергу саме сторона обвинувачення, дотримуючись засад змагальності має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема у справі "Коробов проти України", неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Між тим, під час судового розгляду справи не встановлено жодного належного та допустимого доказу на підтвердження прямого умислу ОСОБА_4 , спрямованого на спричинення смерті сину ОСОБА_6 .

Судом встановлено та підтверджено показаннями самих потерпілих та обвинуваченого, що потерпілі ОСОБА_6 та його син ОСОБА_12 є близькими родичами обвинуваченого ОСОБА_4 , які проживають весь час разом в одному будинку. Обвинувачений ОСОБА_4 є батьком потерпілого ОСОБА_6 та постійно, з моменту народження у сина його онука ОСОБА_10 безпосередньо приймав участь у його вихованні та допомагав сину, оскільки мати ОСОБА_10 покинула його з народження та залишила із батьком.

У даному кримінальному провадженні обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку та об`єктивні ознаки протиправної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 відносно потерпілого ОСОБА_6 свідчать про те, що вона була зумовлена неприязню до останнього, яка посилилася через конфлікт , який стався між ними зранку того дня щодо їх сумісного проживання та виниклих побутових проблем.

Так суд встановив, що після неодноразових спроб поговорити із сином і намагання у цих розмовах бути батьком почутим, не маючи результатів розмов його з онуком ОСОБА_10 , не маючи можливості змінити його поведінку в інший спосіб ніж поговорити з сином, від безвиходу виниклої ситуації, обвинувачений ОСОБА_4 , будучи розлюченим на поведінку своїх родичів, взявши до рук рушницю, пішов до їх частини будинку з метою в черговий раз продовжити розмову з сином, а щоб той став на його захист за допомогою рушниці вирішив його налякати і бути в такий спосіб переконливим у розмові.

Однак, ОСОБА_11 , побачивши рушницю в руках свого батька, злякався, та почав ще більше його ображати й кричати на його адресу, щоб той залишив їх з сином у спокої, тобто на розмову не пішов, а потім пішов до кімнати, не бажаючи продовжувати розмову і саме в цей час пролунав постріл, який був направлений в верхній кут дверей кімнати, в яку зайшов ОСОБА_11 . Після пострілу обвинувачений ОСОБА_4 одразу покинув приміщення веранди та пішов на подвір`я.

Вказане дає суду підстави дійти висновку, що в даній ситуації, якби обвинувачений ставив мету позбавлення життя потерпілого, то він мав реальну можливість довести свій намір до завершення, однак обвинуваченим було здійснено лише один постріл, який прийшовся у верхній кут дверей, наслідків від цього ніяких не настало для потерпілого ОСОБА_6 ,

При цьому судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 за весь час, 27 березня 2022 року знаходження в приміщенні будинку, де мешкають потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_12 до моменту здійснення пострілу з рушниці, лише демонстрував її в руках, а вистріл вчинив після того, як син та онука зайшли до кімнати.

На переконання суду, саме лише знаряддя злочину, а саме рушниця та спосіб її застосування (один постріл направлений у верхній кут кімнатних дверей), без урахування інших обставин, не свідчать про умисел на позбавлення життя ОСОБА_6 . Як встановлено судом із показів саме потерпілих під час розгляду справи цей постріл не був прицільним, щоб досягти мети позбавлення життя особи, він був вчинений саме після того, як ризик влучити в ОСОБА_6 не існував, так як останній з сином були вже в небезпечному місця у кімнаті , а наслідки для ОСОБА_12 настали від необережних дій ОСОБА_6 .

Отже, відсутні будь-які об`єктивні дані про те, що, здійснюючи постріл з рушниці, ОСОБА_4 мав намір спричинити саме смерть потерпілому ОСОБА_6 та стороною обвинувачення не надано будь-яких інших доказів, які б доводили такий мотив. Виходячи з таких фактичних обставин, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявність прямого умислу на спричинення смерті потерпілому, а тому суд визнає правдивими показання обвинуваченого в частині відсутності у нього умислу на спричинення смерті потерпілому, в зв`язку з їх відповідністю фактичним обставинам справи, встановленим судом.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку про те, що поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами не доведено, що обвинувачений вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.

Щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.129 КК України.

Разом з тим, суд вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_4 наявні ознаки злочину, який кваліфікується як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Стаття 129 КК України кваліфікує погрозу вбивством як злочин проти життя і здоров`я особи.

Погроза вбивством є найнебезпечнішим видом психічного насильства. Погроза може бути словесною, усною (віч-на-віч), письмовою (листом, телеграмою), виражатися у формі жестів, демонстрації зброї, тобто різними діями, які переконливо вказують на намір винного, а також може бути передана через третіх осіб.

Мотив і мета це факультативні ознаки суб`єктивної сторони складу злочину. Вони не тільки дають можливість правильно зрозуміти психічний, стан особи в момент вчинення злочину, виявити причини протиправної поведінки, але й точно визначити форму вини і ступінь суспільної небезпеки особи, і врешті-решт дати правильну кримінально-правову оцінку вчиненому.

Мета погрози вбивством може мати різну спрямованість, але завжди кінцева мета особи, яка її вчиняє, буде пов`язана із прагненням порушити психічну рівновагу потерпілого, з тим, щоб підпорядкувати собі його волю. Мета залякування характерна для кожної об`єктивованої (вираженої зовні) погрози вбивством. Завдання слідчих та судових органів полягає в тому, щоб встановити початкову мету залякування потерпілого, оскільки її відсутність виключає склад злочину, передбачений ст. 129 КК України. Похідна мета у конкретному випадку має свої особливості та випливає з аналізу обставин вчиненого злочину.

Судовим розглядом встановлено, що напередодні подій які сталися, а саме 26 березня 2022 року між обвинуваченим ОСОБА_4 та його рідними ОСОБА_6 та ОСОБА_12 стався словесний конфлікт внаслідок непорозуміння.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 , маючи образу на свого сина ОСОБА_6 , який не бажав поговорити з ОСОБА_10 щодо його поведінки по відношенню до нього, 27 березня 2022 року, перебуваючи короткий проміжок часу в приміщенні будинку, де мешкають потерпілі, його син - ОСОБА_6 та його онук - ОСОБА_12 , до моменту здійснення ним пострілу з рушниці, хоча словесно і не висловлював на адресу свого сина погрози вбивством, але демонструючи рушницю, яку тримав в руках, намагався, довести свою мету до кінця і в решті-решт поспілкуватися із сином щодо поганої поведінки онука, тобто своїми діями прагнув порушити психічну рівновагу потерпілого, з тим, щоб підпорядкувати собі його волю.

В свою чергу, потерпілий ОСОБА_6 , побачивши в руках батька рушницю, сприйнявши рушницю в руках батька за реальну погрозу, почав побоюватися за своє життя та життя свого сина ОСОБА_10 , який в цей час перебував в приміщенні кімнати практично поруч із ним біля кімнатних дверей.

Суд вважає, що такі фактичні обставини повністю відображені та підтверджені наведеними вище доказами.

Таким чином, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, суд дійшов до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають кваліфікації за ч.1 ст.129 КК України, як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Кваліфікація дій.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

При вирішенні питання щодо можливості перекваліфікації кримінального правопорушення публічного обвинувачення на кримінальне правопорушення приватного обвинувачення, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 288/1158/16-к (провадження № 13-28кс19), згідно яких, звернення потерпілого до правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо нього злочину без визначення кримінально-правової кваліфікації або з неправильною кваліфікацією є проявом волі на притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, що надає суду право за результатами судового розгляду кримінального провадження, розпочатого за процедурою публічного обвинувачення, ухвалити відповідно до встановлених частиною третьою статті337КПК меж судового розгляду обвинувальний вирок з перекваліфікацією діяння на злочин приватного обвинувачення незалежно від позиції потерпілого щодо зміни його правової оцінки.Якщо потерпілий не подавав заяву про злочин, але до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження за злочином публічного обвинувачення беззастережно висловився про необхідність застосування щодо винного кримінально-правових заходів примусу, відповідне волевиявлення, зафіксоване у процесуальних документах, є достатньою підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення після зміни кваліфікації злочину.У разі перекваліфікації судом діяння на злочин приватного обвинувачення позиція потерпілого про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за злочин публічного обвинувачення не може прирівнюватися до відмови від приватного обвинувачення і не є підставою для закриття кримінального провадження, регламентованою пунктом сьомим частини першої статті 284 КПК.

У зв`язку з цим, оскільки, суд вважає доведеним стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення , кваліфікованого як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози, тобто кримінального проступку за ч.1 ст.129 КК Україниі і зміна правової кваліфікації кримінального правопорушення покращує становище обвинуваченого, то суд приходить до висновку про зміну кваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч. 1 ст. 129 КК України.

Тому суд, оцінивши всі докази в сукупності прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні вище зазначеного кримінального правопорушення, а його дії належить кваліфікувати за за ч.1 ст.129 КК України, як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Щодо призначення покарання .

При вирішенні питання про призначення покарання, суд, відповідно до ст. 65-67 КК України, враховує ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так обставини, які пом`якшують покарання для ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України, суд визнає визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення та щире каяття.

Обставини, які обтяжують покарання для обвинуваченого відповідно до ст.67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп"яніння.

Також суд при призначенні покарання враховує пенсійний вік обвинуваченого та його стан здоров"я, що підтверджено випискою із медкарти.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 в межах санкції ч.1 ст.129 КК України у виді пробаційного нагляду.

Між тим судом встановлено, що санкцією ч. 1 ст. 129 КК України передбачене покарання за дане кримінальне правопорушення - у вигляді пробаційного нагляду на строк до двох років або обмеженням волі на той самий строк. ( застосовується редакція статті станом на день винесення вироку, так як покарання за даною статтею Законом України від Законами № 1707-VI від 05.11.2009, № 3342-IX від 23.08.2023 року пом"якшено порівняно з редакцією даної статті на день вчинення кримінального правопорушення). Згідно ст. 12 КК України, вищевказане діяння є кримінальним проступком.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення ОСОБА_4 було вчинено в 27.03.2022 року, це діяння є кримінальним проступком і на час розгляду справи в суді пройшло більше трьох років, а тому у відповідності до ст.ст. 49,74 КК України обвинуваченого необхідно звільнити від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

За приписами ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Пункт 1 ч. 9 указаної норми передбачає, що гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. Знаряддя вчинення злочину це предмети або пристрої, які використовуються для руйнівного впливу на предмет злочину або для заподіяння фізичної шкоди.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що безпосереднім знаряддям вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину була вогнепальна рушниця, без зазначення марки, із номером НОМЕР_4 на прикладі, яку належить конфіскувати в дохід держави.

Долю інших речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Цивільний позов по справі не заявлявся

Керуючись ст.ст.323,324,327 , 615 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст. 49 КК України ОСОБА_4 звільнити від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.03.2022 року, на тимчасове вилучене майно, а саме: - вогнепальну рушницю, без зазначення марки, із номером Г3798 на прикладі разом із стріляною гільзою в стволі рушниці на якій міститься надпис «ТАХО» 16/70 20г №3; - 8 (вісім) металевих фрагментів неправильної форми, зовні схожі на дріб; - 3 (три) змиви з підлоги кімнати речовини бурого кольору зовні схожі на кров.

На підставі ст.100 КК України речові докази: вогнепальну рушницю, без зазначення марки, із номером Г3798 на прикладі разом із стріляною гільзою в стволі рушниці на якій міститься надпис «ТАХО» 16/70 20г №3 - конфіскувати в дохід держави після набрання вироком законної сили; - 8 (вісім) металевих фрагментів неправильної форми, зовні схожі на дріб, після набрання вироком законної сили, знищити; - 3 (три) змиви з підлоги кімнати речовини бурого кольору зовні схожі на кров, після набрання законної сили, знищити.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1