ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/803/25 Справа № 693/649/25 Категорія: ч.1 ст.286-1 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого-суддіОСОБА_2
суддівОСОБА_3 ,, ОСОБА_4
за участю секретаря прокурора обвинуваченого захисника потерпілої ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Жашківського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тетерівка Жашківського району Черкаської області, громадянина України, дитини-сироти, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адерсою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який обвинувачується

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховується з моменту звернення вироку до виконання.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання попереднє ув`язнення день за день за період часу із 29.12.2023 по 16.01.2024 та із 28.05.2025 по 23.09.2025.

Скасований арешт, накладений ухвалою слідчого судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.03.2025 на автомобіль Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 зберігається на території ВП № 1 Уманського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою: Черкаська область, Уманський район, м. Жашків, вул. Соборна, 73.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди в сумі 54924 грн. та 3500 грн. витрат на проведення оцінки майнових збитків задоволений.

Стягнуто із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця в с. Тетерівка Жашківського району Черкаської області, громадянина України, дитини-сироти, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адерсою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , майнову шкоду в сумі 54924 грн. та 3500 грн. витрат на проведення оцінки майнових збитків.

Стягнуто із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця в с. Тетерівка Жашківського району Черкаської області, громадянина України, дитини-сироти, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адерсою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні за проведення судових експертиз в сумі 10 696 гривень 80 копійок.

Вирішена доля речових доказыв відповідно до ст.100 КПК України.

в с т а н о в и л а:

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим і засуджений за те, що він що 24 березня 2025 року о 06 годині 22 хвилин, у світлу пору доби, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вулицею Соборності в місті Жашкові Уманського району Черкаської області, у напрямку від вулиці Шевченка до вулиці Черкаської.

Під час руху, маючи реальну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою, ОСОБА_7 не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, що унеможливило постійний контроль над транспортним засобом та безпечне керування ним, внаслідок чого втратив контроль над автомобілем, чим порушив вимоги п.п. 1.5., 2.3. б), та п.п. 12.1. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, згідно з якими:

«1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

«2.3. б) Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

«12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Внаслідок порушень Правил безпеки дорожнього руху, ОСОБА_7 виїхав на смугу зустрічного руху, а потім за межі проїзної частини, де допустив зіткнення автомобіля з парканом, після чого транспортний засіб перекинувся.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля - неповнолітня ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритого уламкового перелому клубової кістки тазу, кульшової (вертлюжної) западини, гілок лонної та сідничної кісток праворуч зі зміщенням, розрив крижово-клубового з`єднання праворуч, закритий уламковий перелом середньої третини діафізу правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, посттравматичну нейропатію сідничного нерву праворуч, закритий поперечний перелом середньої третини діафізу правої плечової кістки зі зміщенням відламків, закритий косий перелом ліктьового відростку праворуч зі зміщенням відламків, що відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Порушення Правил безпеки дорожнього руху водієм транспортного засобу Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , а саме вимог п.п. 12.1. Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними і кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що обвинувачений раніше не судимий, не одружений, не працює, визнав винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, дитина-сирота, усвідомив свій неправильний вчинок, його молодий вік.

Судом також враховано обставини справи, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, пом`якшуючу покарання обставину щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Нотомість, суд належним чином не врахував суспільну небезпечність і характер злочину, конкретні обставини справи, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який порушив правила дорожнього руху в стані алкогольного сп`яніння.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції пришов до хибного переконання про можливість призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, при цьому не надав належної оцінки тяжкості та ступеню небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, не врахував спосіб, характер та обставини вчинення злочину обвинуваченим. Зокрема, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, рухався зі значним перевищенням встановленого обмеження швидкості руху в населеному пункті, знехтував Правилами дорожнього руху України, тим самим наражаючи на реальну небезпеку власних пасажирів та інших учасників дорожнього руху, скоїв злочин, внаслідок якого неповнолітня особа отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Крім того, судом безпідставно зараховано обвинуваченому ОСОБА_11 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення в іншому кримінальному провадженні.

За таких обставин просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання . Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні кримінального за ч.1 ст.286-1 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 5 років. Виключити з вироку суду посилання про зарахування обвинуваченому ОСОБА_11 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення день за день за період часу із 29.12.2023 по 16.01.2024 та із 28.05.2025 по 23.09.2025. У решті вирок районного суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скарги, пояснення потерпілої, яка не підтримала апеляційну скаргу прокурора, доводи захисника та обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове її задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці вимоги закону місцевим судом виконані не в повному обсязі.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані вірно за ч.1 ст.286-1 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Враховуючи ту обставину, що в апеляційній скарзі прокурора кваліфікація дій та висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 не оспорюється, який винуватість визнав в повному обсязі, а висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наведеними у вироку доказами, які судом обґрунтовано досліджені в порядку ч.3 ст.349 КПК України, тому в даному випадку колегія суддів вважає недоцільним проводити детальний їх аналіз і відповідно до статті 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначено, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414 КПК, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При призначенні покарання ОСОБА_7 місцевий суд, в межах Загальної частини з дотриманням Особливої частини, врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме дані про особу обвинуваченого, який вчинив нетяжкий злочин, один епізод злочинної діяльності, вину у вчиненому визнав повністю, що свідчить про його відношення до скоєного, заявлений цивільний позов ОСОБА_10 визнав в повному обсязі, на спеціальних обліках не перебуває, наявність пом`якшуючих покарання обставин - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також позицію потерпілої, яка просила залишити вирок без змін.

Разом з тим, місцевим судом взяті до уваги відомості про обвинуваченого, який є особою молодого віку (22 роки), мав статус дитини-сироти, який усвідомив неправильний свій вчинок, висловлює щирий жаль та засудив свою поведінку.

За таких обставин, місцевий суд в межах санкції ч.1 ст.286-1 КК України призначив ОСОБА_7 в межах санкції ч.1 ст.286-1 КК України 1 рік позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, яке є справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_11 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду щодо застосування до ОСОБА_7 заходу примусу у виді позбавлення волі строком на 1 рік з позбавленням права керування на 3 роки достатньо мотивоване, а призначене останньому покарання в даному випадку є справедливим та співмірним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції враховує, що вчинене ОСОБА_7 суспільно небезпечне діяння хоча і вчинено у стані алкогольного спяніння, однак відноситься до нетяжкого злочину, з необережною формою вини, взято до уваги позицію потерпілої та її законного представника, які цивільний позов не заявляли, бажання брати участі в суді першої інстанції не виявляли, що свідчить про їх пасивну поведінку щодо розгляду даного кримінального провадження, в тому числі, й про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне призначення Часовенку мінімального покарання не заслуговують на увагу.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів приходить до висновку, що покарання призначене ОСОБА_7 місцевим судом у мінімальному розмірі, а саме призначення основного покарання у виді позбавлення волі 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які в повній мірі були враховані судом першої інстанції.

Таким чином, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків суду першої інстанції з питання правильності призначеного обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторона обвинувачення в апеляційній скарзі не навела.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги прокурора в частині безпідставного зарахування у строк відбування покарання ОСОБА_11 строк попереднього ув`язнення за період часу з 29.12.2023 по 16.01.2024 та із 28.05.2025 по 23.09.2025 день за день.

Відповідно до ч. 5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», визначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі здійснюється в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення.

У даному кримінальному провадженні, яке переглядається судом апеляційної інстанції до ОСОБА_11 не було застосовано попереднє ув`язнення.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що згідно кримінального провадження № 0000838 від 31.10.2022 ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні інших кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, за яким до обвинуваченого ОСОБА_11 було застосовано попереднє ув`язнення, а саме запобіжний захід у виді триманні під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор».

За таких обставин попереднє ув`язнення ОСОБА_11 в іншому кримінальному провадженні не може бути зараховано у строк відбування покарання останнього в даному кримінальному провадженні яке переглядається.

У постанові колегії суддів Третьої судової палати Верховного Суду від 25.05.2022 справа № 487/5073/18 зазначено, що не будь-який час перебування особи у слідчому ізоляторі чи іншому місці попереднього ув`язнення може бути зараховано відповідно до ч.5 ст.72 КК України. Такий строк тримання під вартою може бути зараховано лише в межах того самого кримінального провадження, у якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок суду у випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Згідно з п.3, п.4 ч.1 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає необхідним змінити оскаржуваний вирок у зв`язку з чим апеляційну скаргу прокурора з доповненням слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Жашківського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - змінити.

Виключити з вироку Жашківського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 рішення суду про зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення день за день, за період часу із 29.12.2023 по 16.01.2024 та із 28.05.2025 по 23.09.2025.

У решті вирок Жашківського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий суддя

Судді -