Провадження № 1-кп/932/1797/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:

Головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 (у режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду Шевченківського районного суду міста Дніпра кримінальне провадження №0000314 від 14.01.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Шевченківського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 25 листопада 2025 року вищезазначене кримінальне провадження було призначено до підготовчого судового засідання.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні зазначив, що справа підсудна Шевченківському районному суду міста Дніпра, підстав для закриття кримінального провадження не вбачається, угод не укладено, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, просив призначити справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін кримінального провадження.

Захисник просила суд повернути обвинувальний акт прокурору з огляду на наступне.

По-перше, у змісті обвинувального акта відсутній чітко доведений умисел, у формулюванні обвинувачення не наведено достатніх доказів, що підтверджують саме прямий умисел на ухилення, який є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 336 КК України. В обвинувальному акті не повністю викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме не зазначено ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_4 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та з яких саме мотивів він діяв, не зазначена мета вчинення злочину та не доведено суб`єктивну сторону злочину.

По-друге, ОСОБА_4 , як Свідок Єгови не є особою, яка за своїми релігійними переконаннями може бути призвана на військову службу, а отже не може бути суб`єктом передбаченого ст. 407 КК України кримінального правопорушення, що крім іншого узгоджується із Постановами Верховного Суду від 02.05.2024 (справа № 344/12021/22) та 13.06.2024 (справа №601/2491/22). Тобто це також підтверджується тим, що виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням Свідків Єгови, віровчення яких не допускає користування зброєю та для яких будь-яка військова служба, що пов`язана з носінням зброї або не пов`язана з її носінням, є неприйнятною.

Окремо сторона захисту звертає увагу суду, що в обвинувальному акті відсутній об`єктивний виклад обставин справи, а саме фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, оскільки не враховані глибокі релігійні переконання обвинуваченого.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно зі ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

При цьому, суд може повернути обвинувальний акт прокурору виключно з підстав невідповідності форми чи змісту такого обвинувального акта положенням ст. 291 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема, якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.

Щодо першого пункту окресленого стороною захисту у своєму клопотанні.

За змістом частин 1, 3 статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом. Зокрема, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України.

Так, з обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000314 від 14.01.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України вбачається, що він фактично відповідає вимогам ст.291 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону. Відповідно до змісту обвинувального акта в ньому зазначені час, місце, мотиви та спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, які прокурор вважає доведеними.

При цьому, суд зауважує, що згідно з положень ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Так, оскільки стороною обвинувачення при складанні обвинувального акта були дотримані вищезазначені вимоги кримінально-процесуального законодавства, суд дійшов висновку про неможливість задоволення клопотання сторони захисту з першої підстави, на яку посилалась захисник щодо зазначеного в обвинувального акті умислу, оскільки суд не може змінювати, доповнювати стратегію обвинувачення та як вона викладається в обвинувальному акті.

Окремо, суд звертає увагу, що під час викладення своєї правової позиції у клопотанні сторона захисту неодноразово посилається на склад правопорушення статті 336 КК України, яка регламентує відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, тоді як обвинувальний акт направлений до суду в межах складу кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України

Щодо відсутності достатніх доказів, що підтверджується саме прямий умисел на ухилення, який є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину суд зазначає, що матеріали кримінального провадження у яких можуть міститись докази на підтвердження прямого умислу на ухилення, долучаються стороною обвинувачення під час слухання кримінального провадження по суті та й тільки тоді можуть бути предметом розгляду, та оцінка судом яких надається виключно у нарадчій кімнаті під час ухвалення судом остаточного рішення.

Умисел як він викладений в обвинувальному акті, тобто свідомі дії обвинуваченого, які були спрямовані на припинення виконання ним своїх прямих обов`язків, покладених на нього як на військовослужбовця та фізичне залишення ним місця несення військової служби з метою проведення свого часу на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків без наявності відповідних дозволів або розпоряджень командирів, викладений в достатньому обсязі для виконання вимог ст. 291 КПК України та призначення справи до розгляду по суті.

Таке особисте ставлення обвинуваченого до інкримінованому йому злочину саме у вигляді умислу, включає в себе аспекти психологічного відношення особи, сприйняття та усвідомлення ним дій, завідомо знаючи протиправність таких, та бажаючи настання негативних наслідків, тобто порушення діючого законодавства є предметом розгляду судового провадження та не відноситься до завдань підготовчого судового засідання.

Разом із цим, викладення релігійних переконань обвинуваченого та його віросповідання не відносить до переліку обов`язкових складових та вимог, які законодавець визначив до обвинувального акта.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КПК України якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Справа підсудна Шевченківському районному суду міста Дніпра.

Обвинувальний акт складено з дотриманням положень ст. 291 КПК України.

Підстави для прийняття рішень, передбачених п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України - відсутні, тож слід призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за участі сторін кримінального провадження.

Окрім цього, у підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , підтримавши обґрунтування, правові підстави та ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Захисник посилаючись на подане раніше нею письмове клопотання, просила суд відмовити у задоволення клопотання прокурора або визначити розмір застави у виді 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.

У своєму клопотанні сторона захисту заперечує проти задоволення клопотання прокурора оскільки, крім іншого, сторона обвинувачення у мотивуванні свого клопотання під час викладу ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обмежилась цитуванням статей КПК України без викладення конкретних фактів, які б обумовлювали наявність заявлених ризиків.

Так, у клопотанні не зазначено жодного конкретного свідка, на якого може впливати ОСОБА_4 , яким чином та які наслідки для кримінального провадження може мати такий ймовірний вплив. Разом із цим, свідки у справі є військовослужбовцями, які знають, що таке відповідальність та обов`язок, а тому сторона захисту ставить під сумнів, що такі свідки могли змінити свої показання на користь обвинуваченого, зважаючи також на те, що продовження із вказаними свідками служби виключається взагалі, оскільки військова служба для обвинуваченого є неприйнятною.

Ризики передбачені п. 1 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України також є неприйнятними, оскільки обвинувачений раніше не судимий, його поведінка протягом тривалого періоду життя не вказує на його схильність до вчинення злочинів. Ризик щодо можливого залишення території України цілком і повністю вирішується та нівелюється тим, що ОСОБА_4 не має чинного паспорту громадянина України для виїзду за кордон. Також, прокурором не було зазначено де може переховуватися обвинувачений, а також чи є в нього матеріальні ресурси для цього. На неможливість переховування від суду свідчить відсутність в ОСОБА_4 офіційного, постійного джерела доходу та заощаджень.

ОСОБА_4 раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, проживає постійно у м. Кропивницькому, має позитивну репутацію, є віручою особою, має міцні та сталі соціальні зв`язки.

Окремо сторона захисту зазначає, що у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями ОСОБА_4 не може бути військовослужбовцем, тобто не може бути спеціальним суб`єктом у розумінні статті 407 КК України, що виключає інкримінований йому склад злочину, що узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 02.05.2024 (справа № 344/12021/22) та положеннями Конституції України, а саме, що особа не підлягає кримінальній відповідальності за ст. 336 КК України за умови доведення несумісності виконання військового обов`язку з її релігійними переконаннями підтвердження участі такої особи у релігійних організаціях, що сповідують віровчення відповідного змісту. Аналогічна позиції узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини («Феті Демітраш проти Туреччини рішення від 17.01.2012, заява №5260/17).

З урахуванням викладеного, сторона захисту просить суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора або визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави, що складатиме 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд, вислухавши думку сторін кримінального провадження, дійшов висновку, що клопотання прокурора щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підлягає задоволенню, з таких підстав.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (частина друга статті 177 КПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, крім іншого, статтею 407 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої ймовірності реалізації ним таких дій. Чинне законодавство не вимагає підтвердження того, що обвинувачений обов`язково здійснюватиме такі дії. Однак суду необхідно встановити, чи обвинувачений наразі має об`єктивну можливість їх реалізації в майбутньому.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України однією з підстав для продовження строку тримання під вартою особи є наявність обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду провадження по суті, а саме, питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинною у вчиненні злочину.

Вирішуючи питання продовження строку подальшого тримання особи під вартою, суд має встановити продовження існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки такої особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

Під час розгляду даного клопотання суд дійшов висновку, що ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати.

Кримінальне правопорушення, за яким обвинувачується ОСОБА_4 , згідно зі ст. 12 КК України, віднесено до тяжких злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення), що загрожує обвинуваченому, за умови доведеності його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років позбавлення волі, без обрання іншої, альтернативної міри покарання.

Тяжкість покарання, характер та обставини вчинення кримінального правопорушення, як вони викладені в обвинувальному акті, дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою уникнення покарання, враховуючи його тяжкість, спроможний переховуватись від суду. Разом і цим, існує ризик впливу на свідків у кримінальному провадженні, оскільки на сьогоднішній день вони не допитані судом.

Окрім того, обвинувачений спроможний вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи те, що ОСОБА_4 є військовослужбовцем, а тому існує ймовірність вчинення останнім кримінальних правопорушень, передбачених ст.407, 408 КК України.

Щодо клопотання сторони захисту суд зазначає, що перелік свідків на яких ОСОБА_4 ймовірно може чинити вплив для зміни їх показів у суді наведений прокурором у реєстрі матеріалів кримінального провадження. Позиція сторони захисту про неприйнятність ОСОБА_4 військової служби за своїм віровченням не виключає подій за якими останньому ставиться у провину злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, як такі що вже минули, та можливими свідками яких, згідно з реєстру матеріалів кримінального провадження став визначене стороною обвинувачення коло осіб, яких зобов`язаний допитати суд задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду та винесення вмотивованого рішення у справі.

Відсутність в ОСОБА_4 фінансових можливостей для реалізації ймовірного переховування від суду, на що посилається сторона захисту, не може бути оцінено судом належним чином, адже, навіть стверджуючи, що обвинувачений не має постійного та стабільного джерела прибутку, захисник просить суд, крім іншого, обрати альтернативний запобіжний захід у виді застави у мінімальному розмірі, що становить 60 560 гривень. Очевидно, що така сума є значною для офіційно непрацевлаштованої особи, у зв`язку із цим твердження сторони захисту щодо фінансової незабезпеченості ОСОБА_4 як фактор, що унеможливлює його переховування від суду, не знайшов свого підтвердження.

Як вже зазначалось судом вище, неможливість набуття статусу військовослужбовця ОСОБА_4 , у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями відноситься до завдань судового розгляду, а саме дослідження матеріалів справи та ухвалення рішення по суті, тобто така перевірка наявного складу правопорушення в інкримінованому обвинуваченому злочині не входить до повноважень суду на стадії підготовчого судового засідання, тому належна правова оцінка доводам сторони захисту щодо несумісності військової служби та віровчення обвинуваченого на даній стадії судового провадження не може бути здійснена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наявність та актуальність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність визначити заставу у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 7 ст. 182 КПК України у випадках, передбачених ч. 3, 4 ст. 183 цього Кодексу, обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім цього, суд вважає за необхідне відповідно до ч. 3 ст. 183 та ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого обов`язки.

На підставі викладеного, керуючись ст. 314, 315, 316, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України на 03 грудня 2025 року о 13 год. 00 хв.

Судовий розгляд проводити одноособово суддею у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду міста Дніпра.

Викликати у судове засідання учасників кримінального провадження.

Клопотання захисника про повернення обвинувального акта залишити без задоволення.

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 25 січня 2026 року включно з утриманням його у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

Установити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання ОСОБА_4 під вартою є 25 січня 2026 року включно.

Визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн.

Установити, що у разі внесення обвинуваченим ОСОБА_4 або іншою фізичною чи юридичною особою, застави у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн, ОСОБА_4 підлягає звільненню з-під варти.

У разі внесення застави на обвинуваченого будуть покладені такі обов`язки:

- за першою вимогою прибувати на виклик до суду;

- не відлучатися з місця дислокації військової частини, в якій ОСОБА_4 проходить військову службу, без дозволу суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну місця проходження служби та свого місця перебування;

- утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі нез`явлення його за викликом до суду без поважних причин чи неповідомлення ним про причини своєї неявки, або порушення ним обов`язків, покладених на нього, застава звертається у дохід держави.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду в частині продовження запобіжного заходу протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а обвинувачений який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1