Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/538/24, за апеляційною скаргою прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.08.2024.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, працюючий водієм в МПП «Мінітранс», уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , несудимий, визнаний невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Речові докази: транспортний засіб - автомобіль марки «Citroen Jumper» реєстраційний номер НОМЕР_1 , залишено у володінні власника МПП «Мінітранс», залізний диск з шиною марки MICHELIN 215/70 R 15 C передано МПП «Мінітранс»; CD-диск марки EVO, CD-R 52X CD Recordable 700 MB/80 min (data, Video, musik) з написом на диску «compact disc recordable», на якому зафіксовано відеозапис з камери спостереження, яка знаходиться на квітковому магазині «Квіти Фрезія», вул. Підгірна, 44 в м. Ужгороді залишено в матеріалах кримінального провадження.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.06.2016 на автомобіль марки «Citroen Jumper» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Процесуальні витрати за проведення експертиз в розмірі 1452,34 грн віднесено на рахунок держави.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він 28.04.2016 близько 13 год 36 хв, керуючи технічно справним автомобілем марки «CITROEN JUMPER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись в м. Ужгороді по вул. Підгірній зі сторони с. Оноківці Ужгородського району, в напрямку вулиці Собранецької, що в м. Ужгороді, навпроти будинку № 46, не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушуючи вимоги п. 1.3, 1.4, 1.5, 1.10, 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, не врахувавши дорожню обстановку, що склалася, допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_9 , який в той час перетинав проїзну частину дороги зліва направо по напрямку руху автомобіля по пішохідному переходу, позначеному дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 та дорожньою розміткою 1.14.1, які передбачені Правилами дорожнього руху України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи № 205 від 17.06.2016, ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді

-2-

повного поперечного розриву стінки лівого шлуночка серця із гемоперекардом та гемотампонадою, багатоуламкового перелому кісток склепіння та основи черепа, забою головного мозку із енцефаломаляцією правої півкулі головного мозку, тотального субарахноїдального крововиливу над правою півкулею головного мозку, забою легень, забою лівої нирки, крововиливу у м`які тканини голови зі сторони внутрішньої поверхні над правою лобно-скронево-потиличною ділянкою голови, саден на правій вушній раковині, саден на лобі зліва, саден та синців на лівій половині обличчя, саден на передній поверхні нижньої третини лівої гомілки, синця зовнішнього краю лівої стопи (по ребру стопи), саден на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, саден на поперековій ділянці лівіше від серединної лінії хребта, двох саден на лівій сідниці та саден на правій сідниці.

Дані тілесні ушкодження є характерними для дорожньо-транспортної пригоди, виникли у швидкій послідовності одне за одним і свідчать про виникнення їх в результаті здавлення і тертя-ковзання, що могло мати місце при переїзді колесом автомобіля, що рухався, є прижиттєвими і згідно п. 2.1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті дитини.

Згідно висновку експерта № 10/123 від 31.05.2016 водій ОСОБА_6 у даній дорожній ситуації повинен був діяти у відповідності до вимог п. 1.3, 1.4, 1.5, 1.10, 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору в сукупності є причиною даної дорожньо-транспортної пригоди.

Своїми діями ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п. 1.3, 1.4, 1.5, 1.10, 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, а саме: п. 1.3 - учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; п. 1.4 - кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила; п. 1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 1.10 - терміни й визначення в Правилах дорожнього руху України, в яких зазначено і вимагається від водіїв їх дотримуватись та враховувати під час руху, а саме: небезпека для руху - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку; п. 12.3 ПДР - у разі виникнення перешкоди або небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможній виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 18.1 ПДР - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Невиконання водієм ОСОБА_6 вказаних вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, отриманням ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до його смерті.

Вказані дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

-3-

Виправдовуючи ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції вказав на те, що відповідно до показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , дорожньо-транспортна пригода відбулась за пішохідним переходом. Перед тим вони бачили потерпілу з дітьми, яка за руки дітей не тримала, в руках тримала кульки. При цьому, свідок ОСОБА_10 вказувала, що потерпіла з дітьми була позаду неї в той час, коли її пропустила машина при переході через пішохідний перехід. Жоден із очевидців вказаної дорожньо-транспортної пригоди, зокрема свідки, не підтвердили ту обставину, що малолітній пішохід ОСОБА_9 в той час перетинав проїзну частину дороги зліва - направо по напрямку руху автомобіля на пішохідному переході, коли водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «CITROEN JUMPER» в м. Ужгороді навпроти будинку № 46, здійснював проїзд пішохідного переходу. Суд надав перевагу показанням вказаних свідків й обвинуваченого та визнав їх логічними і послідовними. На переконання суду дослідженими доказами у межах даного провадження не встановлено даних, які б доводили порушення з боку водія ОСОБА_6 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України. При цьому жоден із допитаних свідків очевидців події не зазначив, що водій ОСОБА_6 не виконав вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, не здійснивши зупинку перед нерегульованим пішохідним переходом, на якому перебували пішоходи, щоб дати їм дорогу та для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Крім того, в ході огляду місця події, який був проведений 28.04.2016 та зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, до протоколу огляду місця події від 28.04.2016 вбачається, що слід бурого кольору схожий на кров виявлено на смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 на відстані не менше ніж 4 м від правого краю дорожньої розмітки «пішохідний перехід». Крім того, повідомлена під час слідчого експерименту потерпілою ОСОБА_12 та обставина, що мікроавтобус почав рухатися через пішохідний перехід в той час, коли потерпілий ОСОБА_9 , разом з нею перебував на цьому переході, не була підтверджена показаннями допитаних в судовому засіданні свідків та дослідженими в судовому засіданні речовими доказами і документами. Повідомлена під час слідчого експерименту потерпілою ОСОБА_12 та обставина, що мікроавтобус вдарив потерпілого ОСОБА_9 передньою лівою стороною, у передню частину тіла та від удару автомобіля потерпілого розвернуло проти годинникової стрілки і він впав під заднє ліве колесо автомобіля, після чого відбувся переїзд цим колесом через голову ОСОБА_9 , не була підтверджена показаннями допитаних в судовому засіданні свідків та дослідженим висновком експерта № 205 від 17.06.2016 за результатами проведення якої встановлено, що ОСОБА_9 яких-небудь тілесних ушкоджень, які б свідчили про первинне контактування з виступаючими частинами автомобіля, за умови, що пішохід знаходився у вертикальному або близькому до нього положенні (що могло мати місце при зіткненні автомобіля, що рухався з пішоходом) не виявлено; також не виявлено таких пошкоджень одягу і взуття при їх судово-медичному дослідженні. Висновком експерта № 10/175 від 22.08.2016 стверджено, що оскільки в схемі дорожньо-транспортної пригоди відсутня будь-яка слідова інформація, що має визначальне значення і інформує про стан пішохода в момент первинного контакту, вирішити питання про положення місця наїзду по довжині і ширині проїжджої частини не представляється можливим. Будь-яка слідова інформація, яка б могла спростувати або підтвердити, з технічної точки зору, показання потерпілої ОСОБА_12 щодо наїзду передньою частиною автомобілем CTROEN-Jumper р/н НОМЕР_2 , на дорожній розмітці «пішохідний перехід» відсутня. Тому дане питання експертним шляхом не може бути вирішене. При цьому слідчий надав експерту для проведення автотехнічної експертизи, на підставі якої зроблено висновок експерта № 10/123 від 31.05.2016, вихідні дані, повідомлені йому у формі показань під час допиту потерпілої ОСОБА_12 та її показань, отриманих під час слідчого експерименту і

-4-

зазначених у протоколі слідчого експерименту. Таким чином, на переконання суду, протокол від 12.05.2016 слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_12 , не може бути покладений в основу обвинувального вироку, оскільки не є доказом виїзду автомобіля під керуванням обвинуваченого на пішохідний перехід в той час, коли на ньому вже перебував загиблий ОСОБА_9 . Обвинувачений ОСОБА_6 під час слідчого експерименту, оформленого протоколом від 25.07.2016 пояснив, що коли рухався автомобілем по пішохідному переходу, жодний пішохід не переходив дорогу по ньому. Після проїзду пішохідного переходу обвинувачений відчув, як задню частину автомобіля, яким він керував, підкинуло вверх, після чого він зупинив автомобіль, вийшов і побачив лежачого потерпілого ОСОБА_9 позаду автомобіля. На схемі до протоколу слідчого експерименту обвинувачений вказав, що місце наїзду на ОСОБА_9 було за 3,7 м від правого краю пішохідного переходу. Обставина наїзду на загиблого ОСОБА_9 за декілька метрів від пішохідного переходу підтверджується і схемою місця дорожньо-транспортної пригоди до протоколу огляду місця події від 28.04.2016, показаннями обвинуваченого в судовому засіданні та показаннями свідків. Отже, вказаний вище протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_6 не є доказом порушення ним Правил дорожнього руху України. Крім того, як вбачається з висновку № 5452/5453/52 від 03.11.2017 комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, експертами стверджено, що встановити механізм потрапляння потерпілого малолітнього ОСОБА_9 , під заднє ліве колесо автомобіля «CITROEN JUMPER» під керуванням водія ОСОБА_13 та спроможність показань потерпілої ОСОБА_12 щодо механізму розвитку даної дорожньо-траснпортної пригоди, зокрема про те, що автомобіль «CITROEN JUMPER» на дорожній розмітці «пішохідний перехід» передньою лівою частиною збив її малолітнього сина ОСОБА_9 , коли той у вертикальному положенні перебував поряд з нею, після чого останній перекрутився проти годинникової стрілки і впав під заднє ліве колесо вказаного автомобіля, внаслідок чого відбувся наїзд на її сина, не видається можливим. Місце наїзду автомобілем «CITROEN JUMPER» під керуванням водія ОСОБА_6 на пішохода ОСОБА_9 , відбулось повністю на правій смузі проїзної частини вул. Підгірної, при напрямку руху до центру м. Ужгорода, поблизу осьової лінії дороги. Встановити трасологічними методами метричні особливості розташування автомобіля «CITROEN JUMPER» реєстраційний номер НОМЕР_2 , як в поперечному, так і у повздовжньому відносно елементів дороги напрямках, в момент наїзду на пішохода не видалось за можливим з причин відсутності фіксації на місці події визначальних ознак місця наїзду на пішохода (сліди коліс автомобіля, сліди подовш взуття пішохода, осип грунту, потертості від одягу, сліди волочіння, тощо). Згідно висновку № 5452/5453/52 від 03.11.2017 комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, як поданий стороною захисту, місце наїзду автомобілем «CITROEN JUMPER» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , на малолітнього пішохода ОСОБА_9 відбулось повністю на правій смузі проїзної частини вул. Підгірної, при напрямку руху до центру м. Ужгорода, поблизу осьової лінії дороги. Поряд з тим, допитати експерта ОСОБА_14 , яким проводилася відповідна транспортно-трасологічна експертиза не представилось за можливе з урахуванням того, що останнього було мобілізовано до ЗСУ. Таким чином, матеріали справи містили декілька експертних досліджень, які, у частині відповідей щодо механізму і обставин дорожньо-транспортної пригоди, містили висновки, які суперечать один одному та містять висновки при умові. Так, згідно висновку експерта № 10/123 від 31.05.2016 (автотехнічна експертиза) зазначено як вихідні дані ті обставини дорожньо-трпанспортної пригоди, які слідчому повідомила потерпіла ОСОБА_12 під час її допиту і слідчого експерименту, а саме: що спочатку вона зі своїм сином пройшли 5,7 м

-5-

пішохідним переходом і лише після того обвинувачений розпочав рух автомобілем через цей пішохідний перехід. У висновку експерта зазначено моментом виникнення небезпеки для руху момент виходу потерпілого на проїзну частину дороги на пішохідну доріжку. У висновку експерта № 10/123 від 31.05.2016 (автотехнічна експертиза) вказано, що у даній дорожній ситуації водій автомобіля «CITROEN JUMPER» ОСОБА_13 , повинен був діяти у відповідності до вимог п. 18.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України; в даній дорожній обстановці пішоходи повинні були керуватись вимогами п. 4.7 та 4.14 «б» Правил дорожнього руху України; водій автомобіля «CITROEN JUMPER» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_13 , мав технічну можливість зупинити свій транспортний засіб до місця наїзду в момент виникнення небезпеки для його руху. Можливість застосування маневру як заходу по уникненню дорожньо-транспортної пригоди в такому випадку не передбачається; з технічної точки зору, з вихідних даних заданих слідством, при умові наїзду на пішохода в межах дорожньої розмітки «пішохідний перехід», причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії обвинуваченого, який не дотримався вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України та всупереч вимог п. 12.3 цих Правил, не вжив заходи до зупинення автомобіля в момент виникнення небезпеки для його руху. Згідно ж висновку експерта від 22.08.2016 за № 10/175 (транспортно-трасологічна та авто технічна експертиза) вказано, що оскільки в схемі дорожньо-транспортної пригоди відсутня будь-яка слідова інформація, що має значення і інформує про стан пішохода в момент первинного контакту, вирішити питання про положення місця наїзду по довжині і ширині проїжджої частини не представляється можливим; будь-яка слідова інформація, яка б могла спростувати або підтвердити, з технічної точки зору, показання потерпілої ОСОБА_12 , щодо наїзду передньою частиною автомобіля на дорожній розмітці «пішохідний перехід» відсутня; при умові, що наїзд відбувся в межах дії дорожньої розмітки «пішохідний перехід» водій автомобіля «CITROEN JUMPER» ОСОБА_6 , повинен був діяти у відповідності до вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, при умові, що наїзд на пішохода стався за межами пішохідного переходу, водій ОСОБА_6 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України; в даній дорожній обстановці пішоходи повинні були керуватись вимогами п. 4.7 та 4.14 «б» Правил дорожнього руху України; при умові, що наїзд на пішохода відбувся в межах дії дорожньої розмітки «пішохідний перехід», технічна можливість уникнути наїзду на пішохода полягає у дотриманні водієм автомобіля «CITROEN JUMPER» ОСОБА_13 , вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України. При умові, що наїзд відбувся на пішохода за межами пішохідного переходу вирішити дане питання не видається можливим. Допитаний в порядку ст. 356 КПК України експерт ОСОБА_15 показав, що свій висновок зробив виходячи з того, що вказав слідчий у вихідних даних при призначенні експертизи, а також ним не досліджувався наявний відеозапис з камер спостереження. Усі ці обставини ставлять під сумнів об`єктивність висновку експерта № 10/123 від 31.05.2016 (автотехнічна експертиза). Таким чином, оцінюючи висновок експерта № 10/123 від 31.05.2016 (автотехнічна експертиза), суд вважає його недопустимим доказом з тієї причини, що в його основу покладено визначені слідчим дані, які не відповідають дійсності. Вказана обставина підтверджує той факт, що вказаний висновок експерта не є об`єктивним доказом вини водія ОСОБА_6 . Встановлюючи місце зіткнення 28.04.2016 близько 13 год 36 хв, автомобілем марки «CITROEN JUMPER» під керуванням водія ОСОБА_6 та пішохода ОСОБА_9 , суд виходив з аналізу та оцінки доказів, які були безпосередньо досліджені в ході розгляду матеріалів кримінального провадження в суді. Одним із доказів, який містить інформацію про місце зіткнення транспортних засобів і є джерелом вихідних даних для проведених в ході досудового розслідування експертних досліджень, являється протокол

-6-

огляду місця події 28.04.2016, відповідно до якого місцем події є ділянка дороги в районі будинку № 46 по вул. Другетів у м. Ужгороді, вид події наїзд на пішохода, поблизу нерегульованого пішохідного переходу. На момент пригоди, покриття сухе. В районі місця дорожньо-транспортної пригоди, дорога в плані пряма. Автодорога складається з двох смуг по одній у кожному напрямку, з обох сторін наявні тротуари шириною 4.7 та 5.5 метра. Наявний слід бурого кольору схожий на кров № 2 на схемі. До вказаного протоколу огляду додані фото світлини з зображеннями транспортного засобу на місці події. При дослідженні яких вбачається, місцезнаходження такого транспортного засобу «CITROEN JUMPER» фактично за межами дорожньої розмітки «пішохідний перехід». Зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, до протоколу огляду місця події від 28.04.2016 вбачається, що слід бурого кольору схожий на кров виявлено на смузі руху автомобіля під керуванням обвинуваченого на відстані не менше ніж 4 м від правого краю дорожньої розмітки «пішохідний перехід». Поряд з тим слідом ближче до пішохідного переходу, але в декількох метрах від нього, виявлено слід потертості на асфальті. Причина появи потертості на асфальті не з`ясована. Слідчим, який проводив огляд місця події, за наслідками огляду, крім іншого, було виявлено та зафіксовано на схемі до протоколу огляду слід потертості на асфальті в декількох метрах від пішохідного переходу під позначкою № 3 у смузі по напрямку руху автомобіля, який вони ніяк не визначили, не відобразивши при цьому жодних індивідуальних трасологічних ознак цього сліду в протоколі огляду. На підтвердження чи спростування в подальшому належності цього сліду саме автомобілю марки «CITROEN JUMPER», вилучення нашарувань гуми з місця пригоди ним не проводилося, а отже була безповоротно втрачена можливість проведення експертного порівняльного дослідження з метою ідентифікації цього сліду з гумою шини автомобіля під керуванням обвинуваченого. Не було зібрано будь-якої слідової інформації, що має визначальне значення і інформує про стан пішохода в момент первинного контакту, визначальних ознак місця наїзду на пішохода, інформації на якій віддалі до місця наїзду знаходився автомобіль, швидкість (темп) руху пішохода, яку віддаль пішохід подолав до місця наїзду, в якому місці пішохід здійснював перехід через проїзну частину, тощо. Незважаючи на це, при призначенні у справі транспортно-трасологічної експертизи з метою визначення місця зіткнення автомобіля та пішохода, а отже, і смуги руху, на якій воно сталося, належність цього сліду до автомобіля обвинуваченого, слідчим подавалися як встановлений факт, питання щодо його ідентифікації перед експертами не ставилось. Наслідком такого ставлення сторони обвинувачення до встановлення об`єктивних обставин справи, подальше подання на дослідження експерту неперевірених вихідних даних, зокрема, щодо сліду під позначкою № 3, пояснення потерпілої щодо механізму розвитку дорожньо-транспортної пригоди, що суперечили свідченням очевидців та решті виявлених слідів, став висновок транспортно-трасологічної експертизи від 22.08.2016 за № 10/175 та висновок № 10/123 від 31.05.2016. Оскільки висновки експертів № 10/123 від 31.05.2016 та від 22.08.2016 за № 10/175 та № 5452/5453/52 від 03.11.2017, у частині відповідей на запитання щодо механізму дорожньо-транспортної пригоди суперечили один одному, а допит експертів не дав можливості усунути ці розбіжності, суд вважав за необхідне призначити в рамках кримінального провадження комісійну судову автотехнічну експертизу, на вирішення якої поставити запитання щодо механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди. Згідно висновку експерта від 02.08.2023 за № 2989-Е, зробленого на виконання ухвали суду, експертами надано наступні відповіді. Зокрема вказано (Варіант № 1) враховуючи результати проведених вище досліджень, дана експертиза має підстави зробити висновки про те, що, з технічної точки зору, причиною даної дорожньо-транспортної пригоди (при першому варіанті розвитку ДТП) була та обставина, що водій ОСОБА_6 з моменту виходу пішохода на

-7-

нерегульований пішохідний перехід своєчасно не застосував гальмування, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_9 і забезпечити йому безпечний перехід по пішохідному переході. А також (Варіант № 2) підсумовуючи результати усіх досліджень, проведених при вирішенні попередніх питань є підстави зробити висновки про те, що при тих даних, які є в матеріалах справи (при другому варіанті розвитку ДТП) встановити причину настання даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, не видається можливим через відсутність у матеріалах справи достатнього комплексу вихідних даних, які б характеризували розвиток даної дорожньо-транспортної пригоди згідно другого варіанту. Згідно проведеного дослідження експертами, зазначено, що як вбачається із показань та наявних вихідних даних вбачаються різні обставини розвитку даної дорожньо-транспортної пригоди, варіант № 1 - наїзд автомобіля на пішохода відбувся в межах нерегульованого пішохідного переходу, варіант № 2 - наїзд автомобіля на пішохода відбувся поза межами нерегульованого пішохідного переходу, оскільки при відповіді на питання № 6 та 7, не виявилось можливим встановити місце наїзду на пішохода автомобілем «Citroen Jumper» відносно елементів дороги, то в подальших дослідженнях експертів розглянуті два варіанти розвитку дорожньо-транспортної пригоди. Згідно висновку експертів, у наявній дорожній ситуації (згідно варіанту № 1) водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Citroen Jumper» повинен був, з технічної точки зору, керуватися вимогами п. 1.10 (в частині значення терміну «пішохідний перехід») та 18.1 Правил дорожнього руху України, у відповідності до яких вказаний водій із моменту коли на нерегульований пішохідний перехід вийшов пішохід, повинен був своєчасно зменшити швидкість, а в разі необхідності - застосувати екстрене гальмування (як спосіб зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі), щоб дати можливість пішоходу безпечно (тобто без контакту із автомобілем) перейти через проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході. У наявній дорожній ситуації (згідно варіанту № 2) водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Citroen Jumper» повинен був, з технічної точки зору, керуватися вимогами п. 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху») та 12.3 Правил дорожнього руху України, у відповідності до яких вказаний водій повинен був із моменту виникнення небезпеки для руху - негайно вжити заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу. При заданих вихідних даних (при варіанті розвитку ДТП № 1) водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом своєчасного застосування гальмування, тобто діючи у відповідності до вимог Правил дорожнього руху України, при цьому необхідності у застосуванні екстреного гальмування не було, достатньо було застосувати і гальмування меншої ефективності, але такої ефективності, щоб мати змогу зупинити керований автомобіль до початку пішохідного переходу. Оскільки, у наданих матеріалах справи (при варіанті розвитку ДТП № 2) момент виникнення небезпеки для руху не заданий, то при наявних вихідних даних встановити мав (чи не мав) водій ОСОБА_6 керуючи автомобілем «Citroen Jumper» технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_9 , діючи відповідно до вимог Правил дорожнього-руху України не видається можливим. При наявних вихідних даних (при варіанті розвитку ДТП № 1), в діях водія ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п. 1.10 (в частині значення терміну «пішохідний перехід») та 18.1 Правил дорожнього руху України, які перебувають в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. При тих даних, які наявні в матеріалах справи (при варіанті розвитку ДТП № 2) дати відповідь на питання чи в діях водія ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п. 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху») та 12.3 Правил дорожнього руху України, які б перебували в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, не видається можливим. Для оцінки дій пішохода ОСОБА_9 в даній дорожній ситуації

-8-

спеціальні пізнання в галузі судової автотехніки не потрібні. Таку оцінку правоохоронні органи чи суд можуть дати самостійно з урахуванням вимог пунктів Правил дорожнього руху України: 4.7; 4.14 (підпункти «а», «б» та «в»). При наявних вихідних даних (при першому варіанті розвитку ДТП) причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, була та обставина, що водій ОСОБА_6 з моменту виходу пішохода на нерегульований пішохідний перехід своєчасно не застосував гальмування, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_9 і забезпечити йому безпечний перехід по пішохідному переході. При тих даних, які є в матеріалах справи (при другому варіанті розвитку ДТП) встановити причину настання даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, не видається можливим через відсутність у матеріалах справи достатнього комплексу вихідних даних, які б характеризували розвиток даної дорожньо-транспортної пригоди згідно другого варіанту. Таким чином, отримані висновки вказаних транспортно-трасологічних експертиз по встановленню місця зіткнення автомобіля та пішохода на якій воно сталося, момент виходу пішохода на нерегульований пішохідний перехід, а звідси і подальших висновків, ґрунтувалися на припущеннях та даних, достовірність яких та належність саме до цієї дорожньо-транспортної пригоди залишились стороною обвинувачення не з`ясованими, а отже, твердження щодо руху автомобіля та допущення наїзду на малолітнього пішохода ОСОБА_9 , який в той час перетинав проїзну частину дороги зліва направо по напрямку руху автомобіля по пішохідному переходу, позначеному дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 та дорожньою розміткою 1.14.1, які передбачені Правилами дорожнього руху України не доведено належними доказами поза розумним сумнівом. Таким чином, суд при визначенні місця зіткнення транспортного засобу та пішохода виходив з висновку експертів № 5452/5453/52 від 03.11.2017 комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, відповідно до якого місце наїзду автомобілем «CITROEN JUMPER», під керуванням водія ОСОБА_13 на пішохода ОСОБА_9 , відбулось повністю на правій смузі проїзної частини вул. Підгірної, при напрямку руху до центру м. Ужгорода, поблизу осьової лінії дороги. По матеріалах даного кримінального провадження стороною обвинувачення було отримано дані щодо швидкості руху транспортного засобу виключно з показань обвинуваченого та потерпілої, які є їх суб`єктивним сприйняттям при оцінюванні швидкості руху автомобіля «CITROEN JUMPER». Оцінюючи показання обвинуваченого та дані наведені в слідчому експерименті з участю потерпілої та обвинуваченого в частині, що стосується швидкості руху автомобіля «CITROEN JUMPER», судом констатовано, що встановлена стороною обвинувачення швидкість руху автомобіля ґрунтується виключно на приблизному її сприйнятті учасниками провадження та припущенню її величини і, за відсутності інших об`єктивних доказів щодо її дійсних параметрів та подання цих даних, як вихідних для проведення авто-технічних експертиз, призвело до отримання необґрунтованих висновків щодо наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 порушень пунктів 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України. Оцінюючи надані стороною обвинувачення висновки експертиз, які покладені в основу обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, судом враховано, що згідно висновку експерта № 10/123 від 31.05.2016 в діях обвинуваченого маються невідповідності з вимогами пунктів 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України. Як встановлено в ході розгляду матеріалів кримінального провадження в суді, цей висновок ґрунтується виключно на вихідних даних слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_12 . Згідно висновку експерта від 22.08.2016 за № 10/175 встановлено, що при умові, що наїзд на пішохода відбувся в межах дії дорожньої розмітки «пішохідний перехід», технічна можливість уникнути наїзду на пішохода полягає у дотриманні водієм автомобіля «CITROEN JUMPER» ОСОБА_6 вимог

-9-

пункту 18.1 Правил дорожнього руху України. При умові, що наїзд відбувся на пішохода за межами пішохідного переходу вирішити дане питання не видається можливим. При цьому, у відповідь на питання № 1 згідно висновку експерта від 22.08.2016 за № 10/175, експерт вказав про неможливість встановлення місця наїзду на пішохода, оскільки у схемі дорожньо-транспортної пригоди відсутня будь-яка слідова інформація, що має визначальне значення і інформує про стан пішохода в момент первинного контакту. Згідно висновку експерта від 02.08.2023 за № 2989-Е, при заданих вихідних даних (при варіанті розвитку ДТП № 1) водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом своєчасного застосування гальмування, тобто діючи у відповідності до вимог Правил дорожнього руху України, при цьому необхідності у застосуванні екстреного гальмування не було, достатньо було застосувати і гальмування меншої ефективності, але такої ефективності, щоб мати змогу зупинити керований автомобіль до початку пішохідного переходу. Оскільки, у наданих матеріалах справи (при варіанті розвитку ДТП № 2) момент виникнення небезпеки для руху не заданий, то при наявних вихідних даних встановити мав (чи не мав) водій ОСОБА_6 керуючи автомобілем «Citroen Jumper», технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_9 , не видається можливим. Об`єктивно дослідивши надані стороною обвинувачення докази по встановленню факту швидкості руху автомобіля обвинуваченого, часу існування небезпеки для руху водія, відстані, яка необхідна водію для зупинки, з урахуванням часу його реакції, часу необхідного для спрацьовування гальмівної системи автомобіля та його подальшого сповільнення, суд зазначив, що факт порушення обвинуваченим вимог пунктів 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України не доведений і ґрунтується виключно на припущеннях, а тому в цій частині в ході судового розгляду обвинувачення не знайшло свого підтвердження поза розумним сумнівом. В той же час, суд не погодився з доводами сторони обвинувачення про визнання недопустимим доказом висновку № 5452/5453/52 від 03.11.2017. Судом констатовано, що будь-яких доказів, які б чітко вказували на перебування пішохода ОСОБА_9 у момент зіткнення безпосередньо на дорожній розмітці п. 1.14.1 «зебра», стороною обвинувачення суду не надано. Таким чином, обвинувачення щодо ОСОБА_6 побудовано на припущеннях, а прокурором не доведено, що в діях ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Будь-які інші письмові докази, що долучені стороною обвинувачення до матеріалів провадження, не містять конкретних відомостей, що підтверджують обвинувачення в цій частині. Інших доказів у підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_6 , у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України стороною обвинувачення не надано.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що вирок є незаконним і таким, що підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Органом досудового розслідування всупереч висновків суду, встановлено місце наїзду на пішохода у районі пішохідного переходу, що підтверджується протоколом огляду місця події, схемою з фото таблицями до нього, проведеним слідчим експериментом з потерпілою ОСОБА_12 та висновками експертиз. У ході огляду місця події, який був проведений 28.04.2016 та зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди до протоколу огляду місця поді від 28.04.2016 вбачається, що слід бурого кольору схожий на кров виявлено на смузі руху автомобіля під керуванням обвинуваченого на відстані не менше ніж 4 м від правого краю дорожньої розмітки «пішохідний перехід». Ці обставини не заперечувались стороною захисту і визнані судом доведеним фактом. У ході судового розгляду потерпіла судом в порядку, встановленому ст. 353 КПК України не допитувалась. Між тим з показань,

-10-

наданих потерпілою ОСОБА_12 в ході досудового розслідування та при проведенні слідчого експерименту від 12.05.2016, слідує, що 28.04.2016 під час дорожньо-транспортної пригоди вона знаходилася посередині пішохідного переходу, тримаючи у лівій руці пакет, за який тримався потерпілий ОСОБА_9 і який йшов на крок попереду. Так як в цей час справа почався рух автомобілів потерпіла сіпнула пакет, внаслідок чого ОСОБА_9 розвернуло вправо, а мікроавтобус вдарив його передньою лівою стороною у передню частину тіла потерпілого. Від удару автомобіля ОСОБА_9 розвернуло проти годинникової стрілки і він впав під заднє ліве колесо автомобіля, після чого відбувся переїзд цим колесом через його голову. Таким чином показання потерпілої у повній мірі узгоджуються з оглядом місця події, що у провадженнях такої категорії є одним із важливих способів збирання доказів. У даному випадку сім`я ОСОБА_16 (мати з дітьми) вийшла з боку ректорату через вказаний прохід прямо на пішохідний перехід прямуючи по ньому, щоб перейти проїзну частину дороги на протилежну сторону. Іншого шляху виходу на пішохідний перехід в ОСОБА_12 та її дітей не було, оскільки по всьому маршруту слідування було встановлено огорожу, що підтверджується інформацією департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради станом на квітень 2016. Поряд з цим, згідно з цим висновком судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_9 настала внаслідок поєднаної травми голови та тулуба, яка проявилась у вигляді багатоуламкового перелому кісток основи та склепіння черепа, забою головного мозку, забою легень та повного поперечного розриву стінки лівого шлуночка серця із гемоперикардом та гемотампонадою, який призів до зупинки серцевої діяльності та зупинки кровообігу, що і стало безпосередньою причиною смерті дитини. Зазначені вище тілесні ушкодження, більш ймовірно, виникли у швидкій послідовності одне за одним і свідчать про виникнення їх в результаті здавлення і тертя-ковзання, що могло мати місце при переїзді колесом автомобіля, що рухався. При цьому переїзд колесом відбувся в косо-поперечному напрямку відносно вертикальної осі тіла; потерпілий на момент переїзду знаходився у горизонтальному положенні обличчям догори (горілиць). Більш ймовірно, що переїзд колеса відбувався послідовно в напрямку від стопи лівої нижньої кінцівки, тазу, грудну клітку та голову (яка, ймовірно, правою боковою поверхнею була звернута догори); права верхня кінцівка на момент переїзду, більш ймовірно, знаходилася на передній поверхні грудної клітки або правій поверхні обличчя. Таким чином сукупність доказів свідчить, що потерпіла ОСОБА_12 разом з малолітніми дітьми пройшла половину пішохідного переходу, що первинне контактування потерпілого ОСОБА_9 відбулося з передньою частиною автомобіля «CITROEN JUMPER» реєстраційний номер НОМЕР_1 з подальшим закручуванням і наданням прискорення тілу потерпілого за годинниковою стрілкою та падінням його на асфальтне покриття, а друге контактування здійснення переїзду колесом, у процесі якого здійснено поштовх та затягування тіла за інерцією по ходу руху транспортного засобу і фактично виключає будь-яке інше розуміння пояснення події. Вмотивовуючи протилежний висновок, суд перекрутив показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , як наслідок, дав їм неправильну юридичну оцінку. Вказані свідки у ході судового розгляду вказали, що знаходилися на протилежній стороні дороги, самого моменту наїзду вони не бачили. Спостерігали лише наслідки трагедії, коли транспортний засіб ОСОБА_6 після скоєння наїзду на малолітнього потерпілого ОСОБА_9 , зупинився за пішохідним переходом. У вказаному кримінальному провадженні єдиним свідком-очевидцем події була потерпіла ОСОБА_12 , яка бажала приймати участь у розгляді справи в суді, надавати пояснення по суті, однак через наявність на утриманні 4-х дітей та неможливість покластися у цьому на чоловіка, що проходить службу у ЗСУ, просила суд призначати судові засідання опісля 15 год, однак суд такі клопотання відхилив. У судове засідання, що було призначене на 23.04.2024, ОСОБА_12 з`явилася,

-11-

прокурор у провадженні просив її допитати, оскільки показання потерпілої ОСОБА_12 мають важливе значення для встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди та впливають на вирішення питання щодо наявності підстави для кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , однак суд у цьому безпідставно відмовив. Таким чином судом, всупереч ч. 6 ст. 22 КПК України, не було створено необхідних умов для реалізації стороною обвинувачення її процесуальних прав та обов`язків, що також є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону. Крім того, в ході судового розгляду сторона захисту не заперечувала належність і допустимість протоколу огляду місця події, а також відомостей, викладених у ньому, відтак зазначивши, що сторона обвинувачення надала експерту неперевірені дані, що стосуються належності сліду під позначкою № 3 автомобілю CITROEN JUMPER» під керуванням ОСОБА_6 , суд порушив вимоги ст. 26 КПК України стосовно диспозитивності судового розгляду. Для доведення причин дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, прокурор подав до суду, зокрема, висновок експерта № 10/123 від 31.05.2016, з висновків якого слідує, що у даній дорожній ситуації водій автомобіля «CITROEN JUMPER» ОСОБА_6 мав технічну можливість зупинити свій транспортний засіб до місця наїзду в момент виникнення небезпеки для його руху. З технічної точки зору, з вихідних даних заданих слідством, при умові наїзду на пішохода в межах дорожньої розмітки «пішохідний перехід», причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії обвинуваченого, який не дотримався вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України та всупереч вимог 12.3 цих Правил, не вжив заходи до зупинення автомобіля в момент виникнення небезпеки для його руху. За результатами комплексної судово-медичної і транспортно-трасологічної експертизи від 03.11.2017 за № 5452/5453/52, призначеної судом та проведеної за клопотанням сторони захисту, місце наїзду автомобілем CITROEN Jumper р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 на малолітнього пішохода ОСОБА_9 , відбулось повністю на правій проїзної частини вул. Підгірної, при напрямку руху до центру м. Ужгорода, поблизу осьової лінії дороги. Встановити механізм потрапляння потерпілого малолітнього ОСОБА_9 під заднє ліве колесо автомобіля CITROEN Jumper р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 та спроможність показань потерпілої ОСОБА_12 щодо механізму розвитку даної дорожньо-транспортної пригоди, зокрема про те, що автомобіль CITROEN Jumper р.н. НОМЕР_3 , на дорожній розмітці «пішохідний перехід» передньою лівою частиною збив її малолітнього сина ОСОБА_9 , коли той у вертикальному положенні перебував поряд з нею, після чого останній перекрутився проти годинникової стрілки і впав під заднє ліве колесо вказаного автомобіля, внаслідок чого відбувся наїзд на потерпілого, не видалось можливим. Просить визнати вказаний висновку експерта недопустимим доказом, оскільки на момент винесення ухвали слідчим суддею 12.10.2016 про призначення експертизи, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 000077 за обвинуваченням ОСОБА_17 розглядався іншим суддею по суті і на даній стадії судового розгляду всі клопотання сторін кримінального провадженні повинні були вирішуватися суддею, у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження. Також у висновку комісійної автотехнічної експертизи від 02.08.2023 № 2989 розглянуто два варіанти розвитку дорожньо-транспортної пригоди, варіант № 1- наїзд автомобіля на пішохода відбувся в межах нерегульованого пішохідного переходу, варіант № 2 - наїзд автомобіля на пішохода відбувся поза межами нерегульованого пішохідного переходу. При варіанті розвитку дорожньо-транспортної пригоди № 1, в діях водія ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п. 1.10 та 18.1 Правил дорожнього руху України, які перебувають в причинному зв`язку з настанням даної пригоди. При другому варіанті розвитку дорожньо-транспортної пригоди встановити причину настання даної пригоди, з технічної точки зору, не видається можливим через

-12-

відсутність у матеріалах справи достатнього комплексу вихідних даних, які б характеризували розвиток даної дорожньо-транспортної пригоди згідно другого варіанту. Таким чином, дані висновки містять умову, за якої вони є обґрунтованими/справедливими, а саме: наїзд автомобіля на пішохода в межах нерегульованого пішохідного переходу, та - поза його межами. При цьому, при призначенні вказаної експертизи судом не було задано жодних вихідних даних. Експертиза проводилася по фактичних даних і показаннях свідків, здобутих на досудовому розслідуванні, а не під час судового слідства. В експертизі експерт посилається на показання свідків, яких в його розпорядженні не було. При цьому не враховано експертами пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 у судовому засіданні щодо того, що бачив сім`ю ОСОБА_16 за 80-100 метрів. Суд взяв до уваги суперечливі показання обвинуваченого, який у ході судового розгляду не зміг надати конкретні пояснення з обставин дорожньо-транспортної пригоди, однак стверджував, що наїзд на потерпілого відбувся поза межами пішохідного переходу, навів показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які «безпосередньо спостерігали обставини цієї події» та «акцентували увагу суду на тому, що дорожньо-транспортна пригода відбулась за пішохідним переходом», визнав недопустимим висновок експерта № 10/123 від 31.05.2016, відкинув відомості, викладені у слідчому експерименті з потерпілою ОСОБА_12 і дійшов висновку, що порушень Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_6 не було. Однак, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 саму подію дорожньо-транспортної пригоди не бачили, а стали свідками лише її наслідків. Висновок експерта № 10/123 від 31.05.2016 є належним і допустимим доказом, в його основу покладено логічні і послідовні показання потерпілої ОСОБА_12 , що узгоджувалися із даними протоколу огляду місця події. Не враховано судом і конкретні обставини справи. У випадку дорожньої ситуації в районі місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди, враховуючи (наявність ЗОШ) інтенсивність руху пішоходів (у т.ч. неповнолітніх та малолітніх) встановлено, пішохідний перехід позначений розміткою у вигляді «Зебри», а також дорожніми інформаційними знаками 5.35.1-5.37.2 «Пішохідний перехід». При цьому з боку ректорату (місце звідки почали рух потерпілі) наявні металічні огородження, призначені до спрямування пішоходів у відповідний прохід з виходом на пішохідний перехід. При цьому водій повинен врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході. Той може зупинитися, побігти або уповільнити хід. Водій має спрогнозувати можливий розвиток ситуації: якщо ймовірно, що шляхи руху пішохода (незалежно від того, як він рухається) і ТЗ можуть перетнутися на переході, - уникнути такої ситуації, тобто дати дорогу пішоходу. В момент виходу на пішохідний перехід пішоходів (сім`я Богенчуків), водій транспортного засобу, що наближався з ліва до переходу (від пішоходів) повинен зупинитися та забезпечити виконання вимог Правил дорожнього руху України, а водій ОСОБА_6 у цій ситуації проігнорував та продовжив руху у результаті чого скоїв наїзд (переїзд) неповнолітнього ОСОБА_9 , що окремо не підтверджується відповідним відеозаписом. При цьому, в момент виникнення для нього небезпеки для руху він знаходився на достатній віддалі від пішохідного переходу, що доведено висновками автотехнічних експертиз. В судовому засіданні, яке відбулося 13.02.2024 прокурором заявлено клопотання про доручення судом органу досудового розслідування провести слідчий експеримент в порядку ч. 3 ст. 333 КПК України з метою встановлення точного міста наїзду на потерпілого ОСОБА_9 , однак в такому судом відмовлено. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України. Просить вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.08.2024

-13-

стосовно ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 03 (три) роки.

У зміненій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду від 05.08.2024 стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування внесених до апеляційної скарги змін, прокурор посилається на аналогічні доводи, що і в апеляційній скарзі, повторно наголошуючи на неповноті судового розгляду та істотних порушеннях вимог кримінального процесуального закону. Звертає увагу на те, що в ході судового розгляду потерпіла судом в порядку, встановленому ст. 353 КПК України не допитувалась. У вказаному кримінальному провадженні єдиним свідком-очевидцем події була мати малолітньої дитини ОСОБА_9 ОСОБА_12 , що визнана потерпілою у справі. ОСОБА_12 бажала приймати участь у розгляді справи в суді, надавати пояснення по суті, однак через наявність на утриманні чотирьох дітей та неможливість покластися у цьому на чоловіка, що проходить службу у ЗСУ, просила суд призначати судові засідання після 15 год, однак суд такі клопотання відхилив. У судове засідання, що було призначене на 23.04.2024 ОСОБА_12 з`явилася, прокурор просив її допитати, оскільки показання потерпілої ОСОБА_12 мають важливе значення для встановлення обставин ДТП та впливають на вирішення питання щодо наявності підстави для кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , однак суд у цьому відмовив. Таким чином судом, всупереч ч. 6 ст. 22 КПК України, не було створено необхідних умов для реалізації стороною обвинувачення її процесуальних прав та обов`язків, що також є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону і є беззаперечною підставою відповідно до ст. 409, 412 КПК України для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Судове провадження розглядається за відсутності потерпілої ОСОБА_12 , неявка якої з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому враховується, що потерпіла належним чином повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від неї не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин її неявки. Також приймається до уваги позиція прокурора, обвинуваченого та захисника, які в свою чергу не заперечували проти розгляду кримінального провадження без участі потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, який підтримав змінену апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення зміненої апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги та змін до неї, колегія суддів уважає, що змінена апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 370, 371, 373, 374 КПК України, судове рішення (вирок), який ухвалюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя в кримінальних провадження, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, у тому числі ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням, передбачених цим Кодексом, вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням у ньому належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із

-14-

зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви не врахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованим, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

За приписами ч. 2 ст. 318 КПК України судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У судове засідання викликаються потерпілий та інші учасники кримінального провадження.

Відповідно ч. 3 ст. 56 КПК України потерпілий під час судового провадження має право бути завчасно проінформованим про час і місце судового розгляду, а також висловлювати свою думку під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому.

Кримінальний процесуальний закон покладає на суд обов`язок забезпечити реалізацію потерпілим вказаних прав (ч. 6 ст. 22 КПК України).

Порядок здійснення судового виклику у кримінальному провадженні урегульований Главою 11 КПК України. Зокрема, відповідно до положень ч. 1 ст. 136 КПК України належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Згідно ч. 1 ст. 325 КПК України якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду. Суд має право накласти грошове стягнення на потерпілого у випадках та порядку, передбачених главою 12 цього Кодексу.

Цих законодавчих приписів суд першої інстанції не дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції не вжив передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо належного повідомлення потерпілої ОСОБА_12 про дату та час судових засідань, проведених, зокрема, 29.01.2019, 05.03.2019, 13.05.2020, 23.06.2020, 03.09.2020, 12.03.2021, 01.06.2022, 03.08.2022. Так, відповідні повідомлення були направлені поштою, проте відомостей про їх вручення потерпілій матеріали справи не містять, а в деяких випадках повідомлення повертались на адресу суду без їх вручення адресату. Не пересвідчившись у тому, що потерпіла ОСОБА_12 належним чином повідомлена про дату, час та місце судових засідань, не зважаючи на визнання її явки обов`язковою, попри заперечення прокурора, місцевий суд за відсутності потерпілої закінчив з`ясування обставин та перевірку їх доказами.

-15-

При цьому, колегія суддів констатує, що в судове засідання, призначене на 23.04.2024 потерпіла ОСОБА_12 з`явилася і з огляду на важливе значення показань потерпілої для встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди, очевидцем якої вона була, прокурор просив її допитати, однак суд цього не зробив та одразу перейшов до судових дебатів та надав обвинуваченому останнє слово.

Внаслідок цього не було забезпечено право потерпілої на доступ до правосуддя, не створено необхідних умов для використання прав, наданих їй як стороні процесу, чим порушено засади кримінального провадження, визначені у статтях 21, 22 КПК України.

Аналогічних висновків дійшов Касаційний кримінальний суд Верховного Суду, виклавши їх у постанові від 05.09.2019 (справа № 466/997/14-к, провадження № 51-827км18), вказавши про те, що розгляд кримінального провадження без потерпілого, належним чином не повідомленого про час і місце судового розгляду є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412, 415 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення, чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства, чи іншим шляхом вплинули, чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Колегія суддів уважає, що неухильне дотримання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, встановлення істини в кримінальному провадженні й прийняття правильного рішення. При цьому конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано апеляційним судом істотним чи неістотним, залежно від обставин кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені обставини щодо проведення судового розгляду кримінального провадження без участі потерпілої та дослідження судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні є істотними порушенням вимог КПК України, що тягне за собою скасування оскаржуваного вироку з призначенням нового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у суді першої інстанції в іншому складі.

Зважаючи на те, що прокурор вимоги апеляційної скарги змінив, колегія суддів позбавлена можливості перевірити доводи апеляційної скарги прокурора щодо неповноти та поверховості при дослідженні фактичних обставин кримінального провадження, невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам, а також неправильне застосування закону України про кримінальну від повільність, дати їм відповідну оцінку та прийняти законне і обгрунтоване рішення.

Встановлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення кримінального процесуального закону є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів потерпілого, перешкодили суду повно, і всебічно розглянути кримінальне провадження, і вплинули, чи могли вплинути на постановлення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, а тому вирок підлягає скасуванню. Дані порушення з огляду на позицію сторони обвинувачення, не можуть бути усунуті апеляційним судом в ході апеляційного розгляду, а тому відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку.

-16-

З огляду на викладене колегія суддів уважає, що допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 є істотними і такими, що перешкодили суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження, що є безумовною підставою для скасування вироку.

Апеляційним судом встановлено порушення п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 415 цього Кодексу є безумовною підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Згідно п. 3 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а крім того, якщо судове провадження судом першої інстанції здійснено за відсутності потерпілої, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового розгляду.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства та об`єктивного з`ясування всіх обставин кримінального провадження, які мають значення для правильного його вирішення, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення, відповідно до вимог ст. 415 КПК України нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання.

Тому доводи апеляційної скарги, яку подав прокурор відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 , з урахуванням внесених до неї змін, про незаконність вироку в зв`язку з недотриманням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою та поверховістю при дослідженні фактичних обставин справи, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, підлягають до ретельної перевірки, відповідної оцінки та належного вмотивування під час нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, - визнаються частково обґрунтованими.

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути вказані вище недоліки, повно, всебічно та об`єктивно розглянути матеріали кримінального провадження, дати належну оцінку пред`явленим сторонами обвинувачення та захисту доказам у їх сукупності і прийняти рішення з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

За вказаних обставин, змінена апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Змінену апеляційну скаргу прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити.

-17-

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.08.2024 щодо ОСОБА_18 скасувати, і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді