УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року

м. Київ

справа № 161/7965/25

провадження № 51 - 4847 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року,

встановив:

Завироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4ст.186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду, ОСОБА_5 20 березня 2025 року, близько 17:50, перебуваючи на території прилеглій до житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, проходячи повз потерпілого ОСОБА_6 , шляхом ривка, відкрито викрав гаманець чорного кольору, після чого, дістав з нього грошові кошти в сумі 1 500 гривень, викинув гаманець на землю та усвідомлюючи факт викриття потерпілим, який намагався його затримати, продовжуючи свій злочинний умисел, втік з місця події, утримуючи грошові кошти при собі, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на вищезазначену суму.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить ухвалу апеляційного суду змінити та призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст.ст.69, 69-1 КК.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, з`явився з повинною, у зв`язку з чим, вказане необхідно віднести до обставин, що пом`якшують покарання винного, чого не було зроблено попередніми судами.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні грабежуза обставин, установлених та перевірених місцевим судом та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про зміну вироку стосовно ОСОБА_5 , шляхом застосування до нього положень ст.ст.69, 69-1 КК, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як вказано у ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, хоча призначене покарання він відбув повністю, однак судимість не знята та не погашена в установленому законом порядку, має постійне місце проживання, завдані збитки відшкодовані у повному обсязі його співмешканкою в ході судового розгляду, в зв`язку з чим потерпілий майнових претензій до нього не має. До обставин, що пом`якшують покарання судом віднесено добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Крім того, судом взято до уваги те, що в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 щодо обставин вчинення кримінального правопорушення не дав детальних, правдивих показань, а його показання суперечили показанням потерпілого, жаль з приводу своєї поведінки фактично висловив після дослідження письмових документів та допиту самого потерпілого, який наполягав, що гаманця він не втрачав, а його вирвав з рук обвинувачений; жодних заходів для виправлення ситуації особисто він не вжив, попросив вибачення у потерпілого виключно з метою отримання менш суворого покарання, а не внаслідок свого розкаяння, а тому, врахувавши вищевикладені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі захисника, та дійшов висновку про те, що таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчинення нових злочинів, відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав неспроможними доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 положень ст.69 та ст.69-1 КК

З таким висновком апеляційного суду погоджується і колегія суддів та зазначає наступне.

Верховний Суд у своїх рішеннях (справа №199/6365/19, справа №643/13256/17, справа №166/1065/18) неодноразово зазначав про те, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що ця особа визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Отже, той факт, що засуджений частково визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 мотиви щодо незгоди з ухвалою апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків суду та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цього судового рішення.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3