Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/492/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Фортечного районного суду м. Кропивницького від 03 жовтня 2025 року, в кримінальному провадженні, внесеного 03.10.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002424, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.345 КК України, якою стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Кіровограда, громадянину України, з вищою освітою, працюючого вантажником в ТОВ «Вересень плюс», не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

З представлених матеріалів кримінального провадження вбачається, що за клопотанням старшого слідчого СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 , погодженого з прокурором Кропивницької окружної прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_6 , ухвалою слідчого судді Фортечного районного суду м. Кропивницького від 03 жовтня 2025 року підозрюваному ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 01 грудня 2025 року, без визначення розміру застави.

Рішення слідчого судді мотивовано наявністю обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 345 КК України за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до дванадцяти років та ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також неможливістю застосування ОСОБА_8 інших менш суворих запобіжних заходів, які б забезпечували виконання ним процесуальних обов`язків та були достатніми для запобігання вказаним ризикам.

Окрім того, слідчим суддею при застосуванні підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підстав для визначення розміру застави не знайдено.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить змінити ухвалу слідчого судді та застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

В обґрунтування своїх вимог адвокат зазначає про необґрунтованість оголошеної ОСОБА_8 підозри, недоведеність слідчим та прокурором ризиків, зазначених у клопотанні, а також наявність об`єктивних, стримуючих факторів протиправної поведінки ОСОБА_8 , який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем роботи характеризується позитивно, має постійне місце проживання, де проживає разом з матір`ю, яка є пенсіонером та перебуває на утриманні сина, має безліч хронічних захворювань, що підтверджується відповідною медичною документацією.

Зокрема захисник вказує, що всупереч рішень Європейського суду з прав людини, а саме «Бойченко проти Молдови» та «Мамедов проти Росії», де посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявник переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, слідчий суддя не зазначив жодного конкретного обґрунтування, окрім посилання на абстрактність та ймовірність.

Аналізуючи в сукупності фактичні дані, які покладені в основу повідомлення ОСОБА_8 про підозру з огляду на рішення Європейського суду з прав людини, захисник стверджує, що сторона обвинувачення здійснила посилання на попередню кваліфікацію за ч.3 ст. 345 ККУ, без будь-якого на те підтвердження у встановленому законом порядку, тобто маніпулюючи своїм процесуальним правом, вчинила ніщо інше як завищення попередньої кваліфікації, що не відповідає принципу верховенства права та практичному правозастосуванню цієї статті.

Ризик переховування від органів досудового розслідування або суду, на думку захисника спростовується наявністю у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання.

Як стверджує захисник, ОСОБА_8 не має мети та наміру переховуватись від слідства та суду, а також впливу на свідків або потерпілого у даному кримінальному провадженні.

Також адвокат ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі вказує, що при обранні ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчим суддею не враховано, що підозрюваний перебуваючи під домашнім арештом буде певною мірою достатньо обмежений у своїх діях, оскільки згідно вимог ч.1 ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Саме домашній арешт ОСОБА_8 , на думку захисника буде сприяти всебічному та об`єктивному розслідуванню у даному кримінальному провадженні, при цьому захисник не виключає, згідно положень ч.4 ст.183 КПК України можливість визначення ОСОБА_8 розміру застави.

Тобто, рішення може бути альтернативним і допускаються різні варіанти. При цьому, при обґрунтуванні такого рішення мають враховуватись цілий ряд фактів і обставин.

Рішення про не визначення розміру застави має бути виваженим і об`єктивно обґрунтованим, законним і справедливим.

З урахуванням вищевикладеного, обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_8 за вказаною нормою, на думку сторони захисту викликає розумні сумніви, що в свою чергу породжує сумніви в обґрунтованості та законності рішення про обрання відносно ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу ще й без визначення розміру застави.

Заслухавши доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що розглядаючи заяви громадян України про порушення вимог ст. 5 Конвенції, Європейський суд з прав людини у переважній більшості справ встановлює порушення Україною вимог зазначеної статті Конвенції, у результаті чого в справі «Харченко проти України» від 10.02. 2011 ЄСПЛ зазначив, що порушення Україною положень ст. 5 Конвенції мають системний характер.

У практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень п. 1 ст. 5 Конвенції встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було «законним», зокрема з дотриманням процедури, встановленої законом.

У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст. 5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля.

Відповідно до практики ЄСПЛ національні органи, передусім суди, повинні тлумачити й застосовувати національний закон відповідно до ст. 5 Конвенції.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Надаючи на момент апеляційного розгляду заявлених слідчим та прокурором ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості підозрюваного ОСОБА_8 переховуватися від слідства або суду, впливати на свідків або потерпілого у даному кримінальному провадженні, та вчинення інших кримінальних правопорушень, колегія суддів не може не враховувати позицію Європейського Суду з прав людини про те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення у справі за конституційними скаргами заінтересованих осіб щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність.

При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про тримання підозрюваного ОСОБА_8 під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.

Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правил статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.

Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»).

Ризик втечі обвинуваченого (підозрюваного) не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»).

Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Як вбачається з матеріалів, при зверненні до суду, слідчий ОСОБА_9 , з яким погодився прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 , у своєму клопотанні, зазначив про те, що існують ризики, передбачені п. 1, 3, та 5 ч.1 ст. 177 КПК, а саме того, що підозрюваний ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі може переховуватись від слідства та суду, оскільки їй у разі доведеності винуватості загрожує покарання, у тому числі у виді позбавлення волі на тривалий строк, зможе впливати на свідків та потерпілого, продовжити злочинну діяльність.

При цьому конкретних даних або іншої інформації, які б свідчили про продовження злочинної діяльності, матеріали клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не містять.

Прокурор, під час перегляду справи також не зміг пояснити або навести конкретні факти, які б вказували на можливість вчинення іншого кримінального правопорушення.

Як пояснив ОСОБА_8 та його захисник, під час апеляційного розгляду, вони самі заінтересовані у всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин цієї справи, бажають довести невинуватість ОСОБА_8 і переконані у справедливості суду.

Колегія суддів вважає, що очікування призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення свободи не може бути безумовною підставою для її тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії»)

Саме існування підозри на початковому етапі досудового розслідування даного кримінального провадження не є безумовною підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для тримання під вартою (рішенні у справі «Єлоєв проти України» )

До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами.

Зазначена правова позиція також викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Яблонський проти Польщі», «Іловецький проти Польщі».

Що стосується заявлених у клопотанні слідчого ризиків переховування ОСОБА_8 від слідства та суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, то колегія суддів частково погоджується з висновками слідчого судді місцевого суду, оскільки сукупність наявних на даний час доказів, у тому числі протоколом огляду місця події, протоколами допитів потерпілого та свідків.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.345 КК України, хоча дана підозра на думку колегії суддів, не може вважатися обґрунтованою, оскільки матеріали клопотання не містять висновку про тяжкість тілесних ушкоджень, які були нанесені потерпілому.

У зв`язку з чим, винуватість або невинуватість ОСОБА_8 це питання часу та ефективності роботи правоохоронних органів.

Однак на даному етапі досудового розслідування, колегія суддів не входить в обговорення питань про наявність або відсутність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, достатності або відсутності зібраних у справі доказів, їх належності та допустимості для доведеності або недоведеності обвинувачення.

У разі незаконності зібраних у будь-якій справі доказів, з урахуванням усталеної судової практики, при наявності ознак провокації з сторони правоохоронних органів, результати судового розгляду очевидні.

Однак, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 колегія суддів схиляється думки про існування достатньої ймовірності ризику намагань ОСОБА_8 ухилення від правосуддя, можливість впливати на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя Фортечного районного суду м. Кропивницького, під час розгляду клопотання слідчого, дійшов правильного висновку, про обрання запобіжного заходу, який забезпечить дієвість кримінального провадження та належну процесуальну поведінку підозрюваного, а також убезпечить існуючі ризики на даній стадії кримінального провадження.

При вирішенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 колегія суддів виходить з того, що ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин.

Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Так, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 345 КК, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Наведене вище, на думку колегії суддів, свідчить про те, що будь-які інші запобіжні заходи, окрім як тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України та зазначених у клопотанні слідчого.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Розмір застави, згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України, визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави, зокрема, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому судді слід мати на увазі, що, виходячи з практики ЄСПЛ, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні (справа «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010), справа «Punzelt v. Czech Republic» від 25.04.2000 р. (заява № 31315/96, пункт 86)).

Разом з тим, слідчий суддя, за наведеного законодавства, не вбачав підстав визначити підозрюваному ОСОБА_8 розмір застави.

При цьому, аналізуючи матеріали клопотання старшого слідчого та апеляційну скаргу захисника підозрюваного, пояснення надані захисником та підозрюваним, під час розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість визначити ОСОБА_8 розмір застави 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн., з огляду на дані ОСОБА_10 , який до кримінальної відповідальності притягується вперше, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивні характеристики, на утриманні мати похилого віку.

За таких обставин у їх сукупності, виходячи з положень ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню.

Керуючись ст.ст.182, 194, 196, 370 - 372, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Фортечного районного суду м. Кропивницького від 03 жовтня 2025 року, в кримінальному провадженні № 0002424 від 03.10.2025 року про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, а саме до 01 грудня 2025 року скасувати.

Клопотання старшого слідчого СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 від 03 жовтня 2025 року, погоджене з прокурором Кропивницької окружної прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_6 про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів задовольнити частково.

Застосувати підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 06.30 год. 03.10.2025 року до 06.30 год. 01.12.2025 року з визначенням застави.

Визначити ОСОБА_8 заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 242 240 грн., яка може бути внесена на депозитний рахунок Кропивницького апеляційного суду, UA0086310, ; МФО: 820172; банк отримувача: Держказначейська Служба України м. Київ.

При внесенні визначеної суми застави ОСОБА_8 з-під варти звільнити.

У разі внесення застави зобов`язати підозрюваного ОСОБА_8 :

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора чи суду;

- не відлучатися без дозволу слідчого, прокурора або суду з м. Кропивницького;

- утримуватись від спілкування із свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженню;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідного територіального органу Управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали в частині покладених на підозрюваного ОСОБА_8 обов`язків визначити до 01.12.2025 року.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_8 про те, що не пізніше п`яти днів, з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави, він зобов`язаний внести кошти на відповідний рахунок або забезпечити їх внесення заставодавцем та надати документ, що це підтверджує, слідчому, прокурору або суду. Зазначені дії можуть бути здійснені пізніше п`яти днів з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави, якщо на момент їх здійснення не буде прийнято рішення про зміну запобіжного заходу. З моменту обрання запобіжного заходу у вигляді застави щодо особи, яка не тримається під вартою, в тому числі до фактичного внесення коштів на відповідний рахунок, підозрюваний зобов`язані виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Попередити підозрюваного ОСОБА_8 що в разі невиконання покладених на нього зобов`язань внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4