ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/286/26 Справа № 710/739/24 Категорія: ст.287 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження № 0000438 за апеляційною скаргою зі змінами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Шпола Черкаської області, проживаючу: АДРЕСА_1 , українку, громадянку України, одружену, приватного підприємця, із другою групою інвалідності, раніше не судиму,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 8 місяців із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 2 роки 8 місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Застосований до ОСОБА_7 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання залишено без змін.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 1000 000,00 гривень.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона, починаючи із червня 2020 року по 05.11.2023 включно, знаходячись в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області, будучи відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 04.10.2017, власником автомобіля марки «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та, відповідно, особою відповідальною за експлуатацію указаного транспортного засобу, достеменно знаючи про те, що її син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітнім та не має права керувати транспортним засобом й не має посвідчення водія, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», посвідчує його право керування транспортним засобом, а отже не є водієм, як це передбачено вимогами п.1.10 Правил дорожнього руху зі змінами та доповненнями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1036 від 10.10.2001 (далі ПДР), не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинна була та могла їх передбачити, в порушення вимог п.п.2.2, 2.9 «ґ» ПДР, добровільно та систематично дозволяла ОСОБА_12 здійснювати керування належним їй транспортним засобом автомобілем марки «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , тим самим допускала неповнолітнього ОСОБА_12 до необмеженого користування та керування зазначеним транспортним засобом, що у послідуючому призвело до того, що неповнолітній ОСОБА_12 05.11.2023 близько 12 години 20 хвилин в порушення вимог п.п. 2.1а), 2.13 ПДР, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись у населеному пункті, а саме в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області по вул. Лозуватська, зі сторони вул. Степана Бена в напрямку вул. Єдності (колишня назва Шолохова), що в порушення вимог п. 12.4 ПДР, перевищує максимально дозволену (50 км/год) швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, у порушення вимог п.п. 2.3 б), 12.3 ПДР, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, та відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху керованого ним транспортного засобу не урахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити небезпеку для свого руху у виді двох велосипедистів дітей, до яких вимоги п.1.7 ПДР зобов`язують водіїв бути особливо уважними та обережними, а саме малолітніх ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які рухались на велосипедах Салют та Unitrade відповідно та, перетинали проїжджу частину вул. Лозуватська зліва на право, відносно напрямку руху вище зазначеного автомобіля, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та відповідно не прийняв своєчасних мір до застосування екстреного гальмування у момент виникнення небезпеки для його руху, внаслідок чого поблизу будинку №128 вул. Лозуватська в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області здійснив наїзд на велосипедистів ОСОБА_13 , який від отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень помер на місці події, та на ОСОБА_14 , яку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди травмовано.

Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди:

-малолітній велосипедист ОСОБА_13 , згідно з висновками експерта від 18.12.2023 №05-9-02/236 та від 25.01.2024 №05-9/02-236-4 отримав тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів під м`яку мозкову оболонку, перелом кісток черепа, крововиливи в м`які покрови голови з внутрішнього боку, садна на обличчі, синець на лівій брові, забійна рана на нижній щелепі, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; перелом правих велико та мало гомілкових кісток, садна на зовнішній поверхні правої гомілки, що носять ознаки середніх тілесних ушкоджень; садна на правій кисті, лівому зап`ясті, лівому колінному суглобі, в ділянці зовнішньої кісточки лівої ступні, в ділянці крила здухвинної кістки справа, правому стегні, правому колінному суглобі, що носять ознаки легких тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії твердих тупих предметів (предмета) чи при ударі об такі предмети (предмет), могли бути отримані в час та при обставинах, зазначених в постанові про призначення експертизи (під час дорожньо-транспортної пригоди). Закрита черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів під м`яку мозкову оболонку, перелому кісток черепа, крововилив в м`які покрови голови з внутрішнього боку знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_13 .

Згідно з висновком експерта №СТ/094Е-24 від 10.04.2024, за результатами проведеної судової автотехнічної експертизи, в діях водія автомобіля «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 з технічної точки зору вбачається невідповідності вимогам п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, для виконання яких він перешкод технічного характеру не мав.

Допущені водієм ОСОБА_12 , який керував транспортним засобом автомобілем «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , порушення прави безпеки дорожнього руху, а саме вимог п.п. 2.1а), 2.13, 1.7, 2.3б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням її наслідків у виді спричинення смерті малолітнього потерпілого ОСОБА_13 .

В зміненій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14.11.2024 щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову. Пом`якшити покарання ОСОБА_7 та вважати її засудженою за ст.287 КК України на 2 роки 8 місяців позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 2 роки 8 місяців. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Цивільний позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмрі 400 000,00 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що ОСОБА_7 визнає обставини скоєння правопорушення, визнає свою вину повністю у скоєному та щиро розкаюється у вчиненому, усвідомила протиправні суспільно небезпечні наслідки. З метою відшкодування непоправної втрати для потерпілої ОСОБА_11 обвинувачена ОСОБА_7 в силу свох можливостей здійснила компенсацію грошових коштів потерпілій в розмірі 100 000 грн. Ці дії обвинуваченої свідчать про дієве та щире, а не уявне каяття.

На думку апелянта наявні підстави для застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст.75 КК України, оскільки вона повністю визнала свою провину, частково відшкодувала потерпілій грошові кошти в розмірі 100 000 грн., в судовому засіданні ОСОБА_7 попросила пробачення у потерпілої ОСОБА_11 , є інвалідом ІІ групи з дитинства, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, одружена, має чоловіка пенсіонера за віком, який перебуває у неї на утриманні, є єдиним утримувачем своєї родини.

Разом з тим, апелянт вважає, що стягнута оскаржуваним рішенням суду з ОСОБА_7 на користь позивачки ОСОБА_11 моральна шкода в розмір 1000 000 грн. є занадто завищеною та є неспівмірною з ступенем завдання позивачці моральних страждань та суперечить правовим позиціям Верховного Суду викладених в постановах від 15.12.2020 у справі №752/ 17832/14-ц та від 23.12.2022 у справі №459/3913/21 (провадженн №61-10157св22), та вказує на порушення судом першої інстанції положень ст.23 ЦК України. Зазначає, що ОСОБА_7 визнає розмір моральної шкоди спричинений потерпілій ОСОБА_11 в розмірі 500 000 грн., який на її думку, є справедливим та співмірним розміру моральної шкоди спричиненої потерпілій.

Заслухавши доповідь судді, думки захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_7 , які підтримали вимоги зміненої апеляційної скарги, просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення вимог зміненої апеляційної скарги, представника потерпілої ОСОБА_9 , який частково підтримав вимоги зміненої апеляційної скарги в частині застосування положень ст.75 КК України, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи зміненої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані не в повній мірі.

Так, висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, які встановлені з врахуванням дійсних обставин події та ґрунтується на зібраних у справі доказах, які детально досліджені в судовому засіданні в їх сукупності та взаємозв`язку, та їм дана правильна юридична оцінка, з чим погоджується і колегія суддів.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації її дій, жодним з учасників провадження не оспорюються, а тому, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Перевіряючи доводи зміненої апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 щодо повного визнання ОСОБА_7 своєї вини та суворості призначеного їй основного покарання, застосування до неї положень ст.75 КК України та звільнення її від відбування основного покарання, колегія суддів вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції, призначаючи їй покарання не врахував той факт, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства, та відповідно не застосував ст.75 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

За приписами ст. 75 КК України визначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 413, 414, 409 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 75 КК.

Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_7 покарання відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, а за формою вини необережний, тяжкі і незворотні наслідки кримінального правопорушення у виді смерті малолітнього ОСОБА_13 , думки потерпілої, прокурора щодо міри покарання, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, її стан здоров`я, має захворювання серця, є особою з інвалідністю ІІ групи, її позитивну характеристику за місцем проживання, те, що на обліку у лікаря психіатра не перебуває, середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ст. 287 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 2 роки 8 місяців.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16.04.2025 вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14.11.2024 щодо ОСОБА_7 змінено в частині призначеного покарання. Пом`якшено покарання ОСОБА_7 та прийнято вважати її засудженою за ст. 287 КК України на 2 роки 8 місяців позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 2 роки 8 місяців. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Постановою Верховного Суду від 19.11.2025 ухвалу Черкаського апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Своє рішення суд касаційної інстанції мотивував тим, що апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження не навів належних мотивів ухвалення судового рішення в частині наявності підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

При цьому колегя суддів касаційної інстанції звернула увагу на те, що в разі не встановлення судом апеляційної інстанції інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від вдбування призначеного покарання з випробуванням, застосування до засудженої положень ст.75 КК України необхідно вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції основне покарання ОСОБА_7 у виді 2 років 8 місяців позбавлення волі, з урахуванням встановлення апеляційним судом інших обставин, які відповідно до закону істотно впливають на висновки про можливість застосування положень ст.75 КК України, є явно не справедливим та не відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті.

Апеляційним судом встановлено часткове відшкодування обвинуваченою моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. потерпілій ОСОБА_11 , що підтверджується копією платіжної квитанції, яке суд апеляційної інстанції визнає обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , а також позицію представника потерпілої ОСОБА_9 , який за погодженням з потерпілою ОСОБА_11 просив врахувати поведінку обвинуваченої, як дієве каяття та застосувати до неї покарання не пов`язане з позбавленням волі, а застосувати норми ст.75 КК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 повністю визнала свою вину в судовому засіданні апеляційної інстанції, заявила про щире каяття. Вказане свідчить про те, що обвинувачена критично ставиться до своїх дій та виявила готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне, тобто наявні обставини, що пом`якшують покарання, а саме визнання вини та щире каяття.

Щодо наявності щирого каяття апеляційний суд наголошує, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення (видає знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність щирість каяття.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 дійсно визнала провину, під час апеляційного розгляду кримінального провадження зазначила що вона кається, жалкує про те що сталося, розуміє, які непоправні наслідки настали для потерпілої, просить вибачення у потерпілої, частково відшкодувала шкоду, та таким чином її дії свідчать про наявність зазначених пом`якшуючих обставин.

Поряд з цим колегія суддів враховує інші обставини при призначенні покарання, а саме стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_7 , яка має ряд діагностованих хвороб: ВВС: субаортальний стеноз (корекція фібромоскулярного стенозу 2019 р.), пролапс передньої стулки МК І ст, недостатність, АК І ст, екстрасистолічна аритмія (шлуночкові та суправентникулярні екстрасистоли по ХМ), пароксизмальна форма суправнтрикулярної тахікардії (короткий пароксизм по ХМ), синусова брадикардія помірно виражена (ЧСС 58 уд. за 1 хв.), СН І ст зі збереженою фракцією викиду лівого шлуночку ФК І, 149.3 Передчасна деполяризація шлуночків, що підтверджується копією консультативного висновку кардіолога від 05.01.2026, є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства,

Зазначені обставини колегія судів визнає пом`якшуючими покарання обставинами та враховуючи позитивну характеристику за місцем проживання, сталі соціальні зв`язки, дані досудової доповіді про середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, відсутність судимостей, вперше притягнення до відповідальності, її посткримінальну поведінку, яка з моменту вчинення кримінального правопорушення і до цього часу не вчинила нового кримінального правопорушення, не притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, що беззаперечно свідчить про усвідомлення нею вчиненого, виправлення власної поведінки та доцільність, на ряду з іншими обставинами у сукупності її звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи вищевикладене, вирок місцевого суду необхідно змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання з підстав, що передбачені ст.ст. 407-409 ,413, 414 КПК України, та пом`якшити їй покарання за ст. 287 КК України, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, оскільки внаслідок незастосування закону про кримінальну відповідальність (ст.75 КК України) судом призначене покарання ОСОБА_7 , яке внаслідок суворості не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

В решті вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року необхідно залишити без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про завищення розміру моральної шкоди - 1000000 грн., та її зменшення до 500 000 грн. то колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з вироку, вирішуючи заявлений цивільний позов у частині розміру моральної шкоди, місцевий суд урахував характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань потерпілої. Внаслідок втрати малолітнього сина, останній спричинена моральна шкода, вона пережила нервове потрясіння, відчуття безсоння, постійної тривоги та відчаю, болю від втрати дитини і непоправності ситуації. Від постійного стресу має постійну втому, та була знесиленою, що викликало суттєві життєві зміни, та призвело до зміни укладу життя. Даний випадок (ДТП), а точніше його наслідки, сильно вплинули на її душевний стан, що майже завжди виражається у різкій зміні настрою, що в свою чергу впливає на взаємовідносини в родині, та певною мірою відкладається на відносинах з оточуючими. Лише завдяки спільним зусиллям родини, підтримці та допомоги один одному, вдається морально не зламатися та тримати себе на плаву сучасного життя. Смерть дитини для матері є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес. Страждання пов`язані зі смертю відрізняються тим, що є не «одномоментним», а «триваючим», тому ця втрата є непоправною подією. При цьому виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим оцінив моральну шкоду, спричинену ОСОБА_11 протиправними діями обвинуваченої, у 1000000 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 439/397/17, провадження № 13-66 кс 18) указано, що втрата життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не підлягає відшкодуванню. Життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 1000000 грн. в рахунок завданої моральної шкоди та не знаходить підстав для зменшення її розміру, як того просить апелянт.

Керуючись ст. 404, 405, п.2 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу зі змінами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити покарання ОСОБА_7 та вважати її засудженою за ст. 287 КК України на 2 роки 8 місяців позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 2 роки 8 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

На підставі п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 під час іспитового строку наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пронації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді