ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8210/24 Номер провадження 11-сс/814/91/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтава матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м.Полтави від 22 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000764,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого ОСОБА_8 , про арешт майна, вилученого 15.08.2025 в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон iPhone 11 IMEI1: НОМЕР_1 IMEI2: НОМЕР_2 в чохлі чорного кольору з сім картою оператора ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_3 .

Приймаючи рішення, слідчий суддя вказав, що слідчим не доведено, що вилучений в ході обшуку мобільний телефон підлягає арешту.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на майно, вилучене 15.08.2025 в ході проведення обшуку житла за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон iPhone 11 IMEI1: НОМЕР_1 IMEI2: НОМЕР_2 в чохлі чорного кольору з сім картою оператора ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_3 та зберігати вказане майно у камері речових доказів СУ ГУНП в Полтавській області за адресою: м.Полтава, вул.Сковороди, 2б.

Вказує, що вилучений мобільний телефон містить інформацію про обставини вчинення кримінального правопорушення, осіб, що їх вчинили та має значення як доказ і відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

Разом з цим просить поновити строк на апеляційне оскарження, обгрунтовуючи подане клопотання тим, що копію оскаржуваного рішення ним отримано лише 02.09.2025.

ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час апеляційного розгляду, у судове засідання апеляційного суду не з`явився та просив впроводити судовий розгляд за його відсутності.

Положеннями ч. 4 ст. 405 КПК України передбачено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження, які судом були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора ОСОБА_6 , перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду прийшла до наступного висновку.

Відповідно до ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення, а якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи підстави, на які посилається прокурор, колегія суддів вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає до задоволення.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

В силу ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів провадження вбачається, що СУ ГУНП в Полтавській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000764 від 05.08.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 та невстановленими службовими особами АТ «Оператор газорозподільної системи «Лубнигаз», реалізуючи спільний злочинний умисел, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи його наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи корисливі мотиви, привласнили природний газ шляхом його незаконного відбору з газопроводу високого тиску Ду 219-Полтавська область, м.Лубни, вул.Петра Лубенського, без належного обліку, що здійснили відповідно до вказівок ОСОБА_12 співробітники ТОВ «НВФ «ЛІДВЕР», які безпосередньо перебували на робочих змінах на АЗС ТОВ «НВФ «ЛІДВЕР» за адресою: Полтавська область, м.Лубни, вул.Петра Лубенськоо,10 з подальшою реалізацією як автомобільного палива, шляхом заправки легкових та вантажних автомобілів через газову колонку, яка була підключена до установки стиснення газу. За таких обставин в період з січня по серпень 2024 року ОСОБА_12 організував привласнення природного газу в загальному обсязі 297911 тисяч метрів кубічних.

15.08.2025 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м.Полтави ОСОБА_13 від 08.08.2025, було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено: мобільний телефон iPhone 11 IMEI1: НОМЕР_1 IMEI2: НОМЕР_2 в чохлі чорного кольору з сім картою оператора ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_3 .

15.08.2025 старший слідчий відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 , за погодженням прокурора ОСОБА_7 , звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м.Полтави з клопотанням про арешт вищезазначеного майна.

22.08.2025 слідчий суддя відмовив у задоволенні вказаного вище клопотання і колегія суддів з цим рішенням не погоджується з огляду на наступне.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 15.08.2025 вказаний мобільний телефон визнано речовим доказом (а.с.13-14), оскільки останній може містити в собі інформацію про обставини вчинення кримінального правопорушення, осіб, які його вчинили та підлягає подальшому огляду.

На переконання колегії суддів, прокурором доведено, що вилучений телефон має значення для забезпечення даного кримінального провадження, оскільки існують розумні підозри того, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

А тому, з метою унеможливлення подальшого відчуження вказаного майна на час досудового розслідування та судового розгляду, з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, клопотання слідчого про накладення арешту на майно підлягає задоволенню.

Ураховуючи всі встановлені органом досудового розслідування на даний час, обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку накладення арешту на майно забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків та перешкодити кримінальному провадженню.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що посилання у клопотанні про необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, так як в телефоні можуть зберігатися дані необхідні для встановлення обставин кримінального провадження, знаходять підтвердження.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Втручання у право власності на майно ОСОБА_9 , пов`язано зі здійсненням кримінального провадження і необхідністю забезпечити збереження речових доказів та проведення в подальшому комп`ютерно-технічної експертизи, а отже таке обмеження не є свавільним та відповідає вимогам законності, оскільки досягнення мети збереження речового доказу неможливо досягти в інший спосіб, аніж арешт майна.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора -задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Клопотання про поновлення строку прокурора ОСОБА_7 -задовольнити.

Апеляційну скаргу прокурора Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 -задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м.Полтави від від 22 серпня 2025 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 задовольнити та накласти арешт, на майно, вилучене 15.08.2025 в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон iPhone 11 IMEI1: НОМЕР_1 IMEI2: НОМЕР_2 в чохлі чорного кольору з сім картою оператора ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_3 .

Місцем зберігання вказаного майна визначити камеру речових доказів СУ ГУНП в Полтавській області за адресою: м.Полтава, вул.Сковороди, 2б.

Виконання зазначеної ухвали покласти на слідчого, в провадженні якого знаходиться кримінальне провадження.

Ухвала набирає чинності з моменту її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4