Провадження № 1-кп/161/1126/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 06 жовтня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000426 від 04 червня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Борове, Рокитнівського району, Рівненської області, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України, українки, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимої,

- у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України,-

про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Широка Балка, Білозерського району, Херсонської області, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України, українки, з вищою освітою, раніше не судимої,

- у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен зокрема, зазначений кримінальний проступок, вчинили за наступних обставин.

03.06.2025 близько 15 години 30 хвилин, ОСОБА_4 , умисно, діючи без попередньої змови між собою групою осіб із ОСОБА_5 , перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин із потерпілою ОСОБА_6 , ОСОБА_4 умисно схопила лівою рукою потерпілу за волосся, після чого кулаком правої руки нанесла п`ять ударів в ділянку голови та обличчя останньої. У подальшому, ОСОБА_5 продовжуючи умисні протиправні дії, скеровані заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин із потерпілою ОСОБА_6 умисно нанесла шість ударів пластиковим відром в ділянку голови та спини, та п`ять ударів кулаком правої руки в ділянку голови, носа та спини останньої.

Таким чином, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спричинили потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді синця в тім`яно-потиличній ділянці голови зліва, синця з садном в тім`яній ділянці по центру, садна на спинці носа, садна на спині справа, синця та синця з садном на спині зліва, синця на спині в місці проекції крижової кістки, які згідно висновку судово-медичного експерта №377 від 04.06.2025 за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен зокрема, своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень, вчинених групою осіб без попередньої змови між собою, вчинили кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому їй обвинуваченні визнала частково та показала, що приїхавши з м. Києва з роботи, її донька - ОСОБА_4 повідомила, що мама ОСОБА_6 - ОСОБА_8 штовхнула її. 03 червня 2025 року вона разом з донькою ОСОБА_9 пішли до ОСОБА_6 для того, щоб з`ясувати причину виникнення конфлікту ОСОБА_8 з її донькою. На що ОСОБА_6 повідомила, що ОСОБА_5 говорить неправду, і першою почала наносити удари пластмасовою мискою ОСОБА_5 , побачивши це, вона почала захищати доньку, відштовхувати потерпілу від неї, взяла ОСОБА_6 за волосся, для того, щоб відштовхнути, а та у відповідь, теж взяла її за волосся. Стверджує, що умислу на вчинення кримінального проступку вона не мала, також жодних ударів потерпілій ОСОБА_6 , вона не наносила, а лише відштовхувала її та діяла у даній ситуації з метою самозахисту, вважає, що саме потерпіла ОСОБА_6 першою спровокувала конфлікт.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у пред`явленому їй обвинуваченні визнала частково та показала, що вона повідомила своїй мамі - ОСОБА_4 , коли та повернулася з роботи з Києва, що мама ОСОБА_6 - ОСОБА_8 штовхнула її. На що, 03 червня 2025 року, вона разом з мамою - ОСОБА_4 пішли до ОСОБА_6 для того, щоб з`ясувати причину виникнення конфлікту з ОСОБА_8 . На що ОСОБА_6 повідомила, що ОСОБА_5 вона говорить неправду, і першою накинулася на неї, взяла її за волосся та почала наносити удари пластмасовою мискою ОСОБА_5 .. Стверджує, що умислу на вчинення кримінального проступку вона не мала що умислу на вчинення кримінального проступку вона не мала, також жодних ударів потерпілій вона не наносила, брала її за волосся, та лише відштовхувала її, при цьому діяла у даній ситуації з метою самозахисту, вважає, що саме потерпіла ОСОБА_6 першою спровокувала конфлікт.

Незважаючи на часткове визнання обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , своєї вини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України, їх винність у інкримінованому їм органами досудового розслідування кримінальному проступку, повністю підтверджується, зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду доказами в кримінальному провадженні.

Також, в ході судового провадження судом було створено необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що усі докази були досліджені судом безпосередньо в присутності учасників судового процесу, а кожен з учасників процесу мав можливість скористатись правом на подачу доказів суду, висловитись щодо допустимості та належності кожного доказу окремо та заявити відповідні клопотання суду. Крім того, жоден з учасників процесу не висловив заперечень проти завершення дослідження обставин справи, перед оголошенням завершення такого.

Безпосередньо дослідивши нижченаведені докази подані під час судового розгляду стороною обвинувачення, оцінюючи їх у сукупності, з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши потерпілу, свідків, перевіривши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку, що вина обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні дій, наведених у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, повністю та об`єктивно підтверджується наступними дослідженими по справі доказами.

З показань даних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_6 , вбачається, що 03 червня 2025 року до неї прийшли обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , і почали з`ясувати причину виникнення конфлікту її мами ОСОБА_8 з ОСОБА_9 . На що вона відповіла, що ОСОБА_5 говорить неправду, тоді обвинувачені разом накинулись на неї, взяли її за волосся та почали наносити удари в ділянку голови та обличчя, крім того обвинувачена ОСОБА_5 наносила її удари пластиковим відром по голові та спині. Також вказала, що очевидцем даної події була її сусідка - ОСОБА_12 , яка чітко бачила, як обвинувачені наносили їй удари. Після отриманих ударів, вона викликала працівників поліції. Стверджує, що тілесні ушкодження вона отримала внаслідок умисних дій обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Щодо міри покарання, поклалась на розсуд суду.

Такі показання потерпілої, судом беруться до уваги, оскільки вони спростовують показання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожної зокрема, щодо її непричетності до вчинення даного кримінального проступку, які суд вважає неправдивими та такими, що дані виключно з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення. Такі показання потерпілої об`єктивно підтверджуються іншими здобутими та всебічно, повно дослідженими у справі доказами.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду дала показання, про те, що бачила, з вікна своєї кімнати, як в червні 2025 року обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом наносили удари потерпілій ОСОБА_6 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду дала показання, про те, що зі слів доньки - ОСОБА_6 їй стало відомо, що 03 червня 2025 року до неї прийшли обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 взяли її за волосся та почали наносити їй удари.

Показання даних свідків суд бере до уваги та вважає їх показання, відповідно до ст.85, 86 КПК України, належними та допустимими доказами, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню в даному провадженні, а також здобуті, шляхом його безпосереднього допиту в судовому засіданні.

Винність обвинувачених також стверджується.

Протоколом заяви про вчинене кримінальне правопорушення або іншу подію від 03 червня 2025 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 вказала про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - 03.06.2025 року.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 13 червня 2025 року з фототаблицями, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 показала та детально розповіла про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Висновком судово - медичного експерта № 377 від 04.06.2025 року, згідно якого у гр. ОСОБА_6 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця в тім`яно-потиличній ділянці голови зліва, синця з садном в тім`яній ділянці по центру, садна на спинці носа, садна на спині справа, синця та синця з садном на спині зліва, синця на спині в місці проекції крижової кістки.

Висновком судово - медичного експерта 412 від 04.06.2025 року, згідно якого у гр. ОСОБА_6 було виявлено наступні тілесні ушкодження: синець в тьмяно - потиличній ділянці голови зліва, синця з садном в тім`яній ділянці по центру, садна на спинці носа, садна на спині справа, синця та синця з садном на спині зліва, синця на спині в місці проекції крижової кістки.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 24 червня 2025 року з фототаблицями, з якого вбачається, що ОСОБА_4 показала та детально розповіла про обставини нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Протоколом проведення слідчого експерименту від 24 червня 2025 року з фототаблицями, з якого вбачається, що ОСОБА_5 показала та детально розповіла про обставини нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Дані докази, відповідно до ст. 85, 86 КПК України, суд вважає належними та допустимими, оскільки вони прямо та опосередковано підтверджують обставини, що підлягають доказуванню та мають значення у даному провадженні, а також отримані у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своєму рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Також, оцінюючи вищенаведені докази, суд приходить до висновку, що вони є належними, допустимими, достовірними, а сукупність зібраних доказів є достатніми для прийняття рішення по кримінальному провадженню.

У відповідності до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 62 Конституції України, статті 17 КПК України кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного є неприпустимим, коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення та всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинувачених, повинні відповідати вимогам достатності та переконливості, а при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Отже, оцінюючи доводи сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожної зокрема, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч.1 ст. 125 КК України, суд враховує наступне.

По-перше, суд вважає за необхідне зазначити, що всі вищеперераховані докази щодо обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку зібрані стороною обвинувачення з дотриманням вимог КПК України.

По-друге, суд вважає, що конкретні обставини вчиненого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кримінального проступку, а саме, спосіб нанесення тілесного ушкодження потерпілій, локалізація ушкоджень, характер утворення тілесних ушкоджень, - переконливо свідчать про те, що обвинувачені, кожен зокрема, діяли з прямим умислом, тобто усвідомлювали можливість настання негативних наслідків своїх протиправних дій.

На підтвердження зазначеного свідчать покази потерпілогої ОСОБА_6 , яка чітко вказала на обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як на осіб, що спричинили їй тілесні ушкодження. При цьому, суд вважає її свідчення послідовними та такими, що повністю узгоджуються з іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження. Зазначена у її показаннях кількість та спрямованість удару повністю підтверджується даними матеріалами кримінального провадження, дослідженими в судовому засіданні.

Також наслідки нанесених ударів потерпілій підтверджуються медичними документами та висновком експерта. Ці висновки здобуті у спосіб, передбачений КПК України, є належними та допустимими доказами, в повній мірі аргументовані та не викликають сумнів у їх достовірності, правильності та повноті. Наявність медичної документації в матеріалах кримінального провадження підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями обвинувачених та ушкодженням здоров`я потерпілої.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожної зокрема, про те, що вони ударів потерпілій ОСОБА_6 не наносили, а лише відштовхували її та діяли з метою захисту тобто виключно в стані необхідної оборони, захищаючись від насильства, застосованого потерпілою, з огляду на таке.

При цьому, із роз`яснень, що дані в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону" слідує, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідна оборона це правомірний захист інтересів особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання , якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч.3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто, перевищення меж необхідної оборони має місце там, де заподіяна посягаючому тяжка шкода ( смерть або тяжкі тілесні ушкодження) лише за наявності умислу до заподіяння такої шкоди. Водночас обвинувачені стверджували, що обвинувачений не мав на меті спричинювати тілесні ушкодження потерпілій, а тільки захищалася від посягань потерпілої.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.

Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, як встановлено судом, обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дійсно першими підійшли до потерпілої ОСОБА_6 для того, щоб з`ясувати обставину, а саме, причину нанесення ударів ОСОБА_8 - ОСОБА_13 , після чого, між потерпілою та обвинуваченими виник конфлікт, внаслідок якого, обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен зокрема, підійшли до потерпілої, схопили її за волосся та почали наносити їй удари в ділянку голови та обличчя, окрім цього, ОСОБА_5 наносила потерпілій удари пластиковим відром в ділянку голови та спини, та п`ять ударів кулаком правої руки в ділянку голови, носа та спини останньої, внаслідок чого спричинили потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження, що підтверджено матеріалами кримінального провадження.

За таких обставин показання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , кожного зокрема, з приводу того, що вони, відштовхуючись від потерпілої ОСОБА_6 діяли виключно у стані необхідної оборони, є суперечливими, не відповідають обставинам справи, здобутим під час досудового розслідування та дослідженим в судовому засіданні доказам, такі покази обвинувачених суд розцінює як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинений ними кримінальний проступок.

Також часткове визнання обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_13 своєї вини за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України суд розцінює як намагання уникнути від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки вони спростовуються переліченими вище доказами у їх сукупності. Судом встановлено, що потерпіла ОСОБА_6 та свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , кожен зокрема, давали логічні та послідовні показання, які суд кладе в основу вироку, при цьому будь-яких підстав у даних осіб оговорювати ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , немає.

Таким чином, оцінюючи за таких умов на предмет достовірності як в сукупності, так і окремо наведені вище дані, які містять письмові докази, протоколи проведення слідчих експериментів, висновки експертів, показання потерпілої та свідків суд бере до уваги, крім того, що вказані докази повністю узгоджуються між собою та з іншими наведеними вище документальними доказами, маючи взаємодоповнюючий характер, також і те, що отримані вони з незалежних один від одного джерел.

При цьому жодних сумнівів у правдивості показань потерпілої та свідків у суду не виникає. Оскільки, зокрема, проаналізувавши матеріали кримінального провадження судом встановлено, що показання та пояснення потерпілої, починаючи з повідомлення про кримінальне правопорушення, були послідовними, логічними, незмінними та такими, які не дають можливості їх неоднозначного тлумачення. Пояснення потерпілої повністю узгоджуються між собою в деталях щодо обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи: часу, місця, способу вчинення злочину та особи, яка його вчинила. Покази свідків, кожного зокрема, також є послідовними, за своїм змістом відповідають показам потерпілої та дослідженим судом письмовим доказам, тому не викликають у суду сумніву в правдивості.

За таких обставин, провівши всебічне, повне та неупереджене дослідження всіх обставин даного кримінального провадження, оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд поза розумним сумнівом вважає доведеним, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен зокрема, вчинили умисні дії, які виразились у нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень, вчинених групою осіб без попередньої змови між собою, тому кваліфікує ці його дії за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України.

Також, постановляючи вирок, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін кримінального провадження на наступне. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні, суд вважає, що такі стандарти дотримано. Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину і тяжкості наслідків, що настали.

При обранні міри покарання суд враховує вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також вимоги ст. 65 КК України, відповідно до яких суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті КК відповідно до положень Загальної частини Кодексу, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно обвинувального акту до обставин, що пом`якшують покарання також віднесено щире каяття, проте з такою позицією суд не погоджується з наступних підстав.

Щире каяття засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини, характеризується щирим осудом цієї поведінки, висловленні жалю з приводу вчиненого, вибаченні перед потерпілими та прийнятті заходів по відшкодуванню шкоди.

Однак, обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен зокрема, під час судового розгляду не висловили щирого осуду своєї поведінки, а тому суд вважає, що щире розкаяння осіб у вчиненому, відсутнє.

До обставин, які, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд відносить активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які відповідно до вимог ст.67 КК України, обтяжують ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожного зокрема, суд не вбачає.

Поряд з цим, призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд враховує інформацію про стан їх здоров`я, які не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра та за допомогою до них не зверталися, відомості про те, що вони мають постійне місце реєстрації та проживання, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, тому суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання в межах санкції ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України, у виді штрафу.

Суд вважає, що дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожного зокрема, та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченим та прокурору.

Головуючий: