Провадження №1-кс/751/2576/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року місто Чернігів

Слідчий суддя Новозаводського районного суду міста Чернігова ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова надійшло клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою без альтернативи внесення застави, складене слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Чернігівській області, старшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні №0000759 від 29.11.2025, за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, погоджене прокурором відділу Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_7 .

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив слідчого суддю застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою без альтернативи внесення застави. Зазначив при цьому, що підозрюваному інкримінується вчинення тяжкого кримінального правопорушення, та усвідомлюючи тяжкість і невідворотність покарання, перебуваючи на свободі підозрюваний може реалізувати ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Зазначив також, що підозрюваний не вжив заходів щодо виклику швидкої допомоги потерпілим особам. З огляду на вчинення кримінального правопорушення, що призвело до загибелі особи, просив слідчого суддю не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

Підозрюваний ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні погодилися із доводами клопотання в частині наявності обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та не оспорювали обставин, зазначених у повідомленні про підозру. Водночас захисник зазначив, що наведені у клопотанні ризики не виправдовують застосування у кримінальному провадженні найбільш суворого із можливих запобіжних заходів, а підозрюваний не вчиняв та не планує вчиняти жодних спроб переховуватися від досудового розслідування та суду, а також і спроб чинити тиск на свідків або фальсифікувати докази в кримінальному провадженні. Зазначив також, що підозрюваний раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не вчиняв жодних серйозних правопорушень, має стабільну роботу та міцні соціальні зв`язки, є батьком двох дітей повнолітнього сина та неповнолітньої доньки, в утриманні яких бере безпосередню участь. Також просив взяти до уваги, що підозрюваний добровільно став на захист Батьківщини 24.02.2022, однак на даний час звільнений з військової служби за станом здоров`я. Має ІІІ групу інвалідності зумовлену захворюваннями опорно-рухового апарату, та перебування в умовах попереднього ув`язнення може негативно вплинути на стан його здоров`я. Просили слідчого суддю застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем його проживання.

Безпосередньо дослідивши матеріали клопотання, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, слідчий суддя дійшов таких висновків.

І. Обставини кримінального провадження, установлені слідчим суддею в ході розгляду клопотання

За версією сторони обвинувачення, 29.11.2025 о 16 год 10 хв ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем Volkswagen Jetta р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка у м. Ніжин Чернігівської області у напрямку від центру міста до вул. Прилуцька, на нерегульованому пішохідному переході, розташованому біля буд. 113, здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які перетинали проїзну частину з ліва направо. У результаті ДТП ОСОБА_8 та ОСОБА_9 отримали тілесні ушкодження, з якими були доставлені до КНП «Ніжинська ЦМЛ», ОСОБА_9 померла в лікарні.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_4 , порушив вимоги п. 2.3 «б» (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п. 18.1 (водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека), п. 18.4 (якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001.

За даними досудового розслідування, порушення водієм ОСОБА_4 п.п. 2.3 б, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (зі змінами і доповненнями), стало безпосередньо причиною та умовою виникнення та настання дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться у прямому причинному зв?язку з її наслідками.

29.11.2025 відомості за даним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000759, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 29.11.2025 о 20 год 20 хв (час фактичного затримання), затримано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Високе, Борзнянського району, Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 .

29.11.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

ІІ. Відповідність стандарту «обґрунтованої підозри»

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_10 обґрунтовано (для даної стадії досудового розслідування) підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та підозра підтверджується зібраними по справі доказами: протоколом огляду місця події від 29.11.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 ; протоколом огляду відеозапису з відеокамери системи «Безпечне місто» від 30.11.2025, яка фіксувала дану дорожньо-транспортну пригоду; речовими доказами у кримінальному провадженні.

У судовому засіданні було оглянуто відеозапис з відеокамери системи «Безпечне місто», на якому зафіксовано момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди та наїзду транспортного засобу на потерпілих осіб.

Слід також відзначити, що відповідність підозри ОСОБА_10 стандарту «обґрунтованої підозри» учасниками кримінального провадження не оспорювалася, підозрюваний у судовому засіданні навів загальний виклад обставин, за яких ним було вчинено інкриміноване кримінальне правопорушення, які в цілому узгоджуються із обставинами, встановленими органом досудового розслідування та наведеними у повідомленні про підозру.

Також слідчий суддя нагадує, що будь-які висновки слідчого судді щодо обґрунтованості підозри не мають преюдиційного значення та не є доказом винуватості особи під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

ІІІ. Наявність ризиків, які виправдовують застосування запобіжного заходу

За доводами клопотання ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України існують у кримінальному провадженні та виправдовують застосування до підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави.

Водночас відповідно до частини 3 статті 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Отже, слідчий суддя має право вдатися до застосування найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише в тому разі, якщо наявні у кримінальному провадженні ризики дійсно унеможливлюють застосування іншого запобіжного заходу.

Метою застосування запобіжного заходу не може бути опосередковане (до набрання законної сили обвинувальним вироком суду) покарання особи, а такою метою є саме та виключно запобігання ризикам у кримінальному провадженні.

Водночас, положення національного законодавства України, зокрема Кримінального процесуального кодексу України, а також і практика Європейського суду з прав людини зобов`язують слідчого суддю при вирішенні питання щодо запобіжного заходу не обмежитися лише відтворенням у судовому рішенні тих доводів, якими керувалася сторона обвинувачення в своєму клопотанні, однак зобов`язують об`єктивно оцінити ступінь наявних у кримінальному провадженні ризиків на час вирішення питання про застосування запобіжного заходу, розглянути можливість застосування менш тяжкого запобіжного заходу та навести об`єктивні (а не формальні) мотиви неможливості застосування менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із положеннями статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 111 рішення «Александровська проти України» ЄСПЛ акцентував увагу на тому, що рішення національних судів з питань застосування запобіжних заходів повинні відповідати критеріям вмотивованості: «... ніщо не свідчить про те, що національні суди належним чином розглядали можливість застосування альтернативних запобіжних заходів. Хоча вони у загальних формулюваннях зазначили, що розглянути таку можливість, вони не вказали, чому жоден із цих запобіжних заходів не міг бути застосований …».

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 26 червня 1991 р. у справі «Летельє проти Франції» «попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку».

Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії» позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження слідчий суддя зауважує, що в цілому погоджується із аргументами прокурора щодо існуванням ризиків у кримінальному провадженні. Водночас, при вирішення питання щодо запобіжного заходу слідчий суддя враховує наступні обставини.

2.1. Щодо ступеня інтенсивності ризику спроби підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування або суду

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади, способу життя системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

У пункті 105 рішення у справі «Александровська проти України» ЄСПЛ зазначив, що обґрунтування, які можуть вважатися «відповідними» та «достатніми», включають небезпеку переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризики змови, повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (див. рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова», заява № 23755/07, пункти 87, 88 та 102). Ці ризики повинні бути належним чином обґрунтовані, і міркування органів державної влади з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними (рішення у справі «Мерабішвілі проти Грузії», пункт 222). Таким чином, ризик переховування не може оцінюватися виключно на підставі тяжкості можливого покарання; його слід оцінювати з урахуванням інших факторів, таких як характер обвинуваченого, моральні якості, майновий стан, зв`язки з країною та міжнародні контакти (там само, пункт 223).

При цьому, суд враховує висновки ЄСПЛ викладені у пункті 63 рішення у справі «Тодоров проти України», згідно яких загальна складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання під вартою протягом тривалого періоду.

Отже, тяжкість можливого покарання, яке згідно обставин підозри може бути призначено підозрюваній особі в разі визнання її винною (позбавлення волі на строк від трьох до восьми років) безумовно підлягає врахуванню, однак не може бути єдиним аргументом, який сам по собі є достатнім для застосування найбільш суворого запобіжного заходу на строк 60 днів.

При оцінці інтенсивності вираження ризику втечі від правоохоронних органів та суду слідчий суддя повинен врахувати також низку інших обставин, як-то: дані про особу підозрюваного, що свідчать про його схильність до втечі та наявність спроможностей до її організації, тощо.

В обґрунтування ризику втечі сторона обвинувачення посилається на наявність двох обставин, а саме тяжкість можливого покарання та не виклик підозрюваним швидкої допомоги потерпілим особам.

Щодо існування першого із перелічених факторів як такого, що зумовлює ризик переховування підозрюваного, слідчий суддя в цілому погоджується зі стороною обвинувачення.

Водночас стосовно другого із перелічених факторів, слідчий суддя, за наслідками його обговорення із учасниками провадження в судовому засіданні та дослідження матеріалів клопотання, дійшов наступного висновку.

Підозрюваний в судовому засіданні в повному обсязі визнав обставини підозри та повідомив, що вчинив вищевказану дорожньо-транспортну за обставин, зазначених у підозрі. Заразом категорично заперечив факт залишення місця дорожньо-транспортної пригоди та повідомив, що хоча дійсно виклик швидкої допомоги на місці подій здійснювала інша особа, однак підозрюваний перебував на місці подій, звідки був доставлений працівниками поліції до підрозділу Національної поліції, де й був затриманий в подальшому.

Прокурор у судовому засіданні в питанні наявності або відсутності факту залишення місця дорожньо-транспортної пригоди підозрюваним конкретизованих відомостей не надав, повідомив, що дані обставини підлягають перевірці в межах досудового розслідування.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 29.11.2025 транспортний засіб Wolkswagen Jetta НОМЕР_1 , належний підозрюваному, був оглянутий та вилучений на місці події.

Згідно із протоколом затримання від 29.11.2025 підозрюваного було затримано 29.11.2025 о 20 год 20 хв за адресою: буд. 22, по вул. С. Проценка, в м. Ніжин, що відповідно до пояснень учасників провадження є структурним підрозділом Національної поліції.

Згідно із рапортом слідчого у кримінальному провадженні від 01.12.2025 шляхом опитування в телефонному режимі ймовірного очевидця подій було встановлено, що ОСОБА_12 повідомив, що 29.11.2025 він на місці пригоди став свідком того, що на автодорозі лежать два тіла жіночої статі, та біля них автомобіль. Він відразу ж зателефонував на лінію 103 для того, щоби приїхала екстрена медична допомога, оскільки жінки перебували без свідомості. Водій транспортного засобу перебував біля даних осіб, але коли ОСОБА_12 перебував на місці пригоди то водій не викликав і швидку допомогу, ні поліцію.

Разом із цим, сам по собі рапорт, за відсутності інших доказів існування певних обставин, що мають значення для кримінального провадження, достатнього доказового значення не має. Висновок про те, що рапорт не є доказом у розумінні ст. 84 КПК України, було наведено зокрема в постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 2512/183/19.

Відповідно до повідомлення про підозру від 30.11.2025 підозрюваному не інкримінувалося (у фабулі підозри) порушення пункту «а» та «г» 2.10 Правил дорожнього руху, що зобов`язують водія лишатися на місці дорожньо-транспортної пригоди та вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги. Юридична кваліфікація дій підозрюваного органом досудового розслідування на даний час не передбачає інкримінування підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України «Залишення в небезпеці».

При цьому, до завдань слідчого судді не належить встановлення обставин вчиненого кримінального правопорушення, а з урахуванням стадії кримінального провадження орган досудового розслідування не позбавлений права змінити підозру у разі об`єктивного встановлення додаткових обставин кримінального правопорушення або наявності в діях особи складу також й іншого кримінального правопорушення.

Однак на даний час, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя не може посилатися на такі обставини, що за своєю сутністю являли би собою вихід за межі інкримінованої підозри із тією метою, аби обґрунтувати застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

Також, навіть якщо припустити зволікання з боку підозрюваного із викликом швидкої допомоги, то таке зволікання може бути викликано низкою об`єктивних чи суб`єктивних факторів (від травматичного шокового стану до переконання про те, що виклик здійснює чи здійснила інша особа). А тому посилання на умисне або через недбалість невжиття підозрюваним заходів щодо виклику екстрених служб на місце події потребує об`єктивної та всебічної перевірки в ході досудового розслідування, що в свою чергу, виходячи із матеріалів клопотання та змісту повідомлення про підозру, на час розгляду клопотання органом досудового розслідування ще здійснено не було.

За таких умов слідчий суддя дійшов висновку, що посилання сторони обвинувачення на невчинення підозрюваним дій, спрямованих на рятування постраждалих осіб, на даний момент та в аспекті розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу є передчасними.

Крім того, на думку слідчого судді, про підвищення інтенсивності ризику переховуватися від органів досудового розслідування або суду може свідчити у першу чергу така поведінка підозрюваного, як залишення місця дорожньо-транспортної пригоди та/або спроба переховування від правоохоронних органів після настання дорожньо-транспортної пригоди. Водночас питання коректності дій підозрюваного у ході безпосереднього надання допомоги потерпілим особам на місці дорожньо-транспортної пригоди (за умови відсутності в діях особи окремого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України) є обставинами, що потенційно можуть вплинути на тяжкість покарання в разі визнання особи винної за ч. 2 ст. 286 КК України. Заразом при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу слідчим суддею тяжкість можливого потенційного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України в межах санкції статті кримінального закону враховується.

Також слідчий суддя в аспекті оцінки інтенсивності ризику переховування від правоохоронних органів бере до уваги дані, що характеризують підозрюваного, зокрема наявність міцних соціальних зв`язків: підозрюваний будучи розлученим має двох дітей повнолітнього сина та неповнолітню доньку, має постійне місце роботи оператор котельні ТОВ «Сандора», раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, до адміністративної відповідальності притягувався один раз за вчинення дрібного адміністративного правопорушення (не у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху), є учасником бойових дій та був демобілізований з військової служби за станом здоров`я. Тобто дані про особу підозрюваного, зокрема його соціальні зв`язки, попереднє ставлення до дотримання законів та виконання громадянського обов`язку щодо проходження військової служби в період воєнного стану, дозволяють стверджувати, що попри те, що ризик переховування від органів досудового розслідування існує (особливо на початковій стадії кримінального провадження), однак ступінь інтенсивності цього ризику певною мірою знижується за рахунок позитивної характеристики особи до моменту вчинення кримінального правопорушення.

За наведених умов слідчий суддя дійшов висновку, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК у кримінальному провадженні на даний час існує, та є зумовленим, зокрема можливим вчиненням дій з боку підозрюваного, спрямованих на переховування від органу досудового розслідування, з урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення та суворості можливого покарання.

Водночас, на переконання слідчого судді, відсутні об`єктивні підстави вважати, що такий ризик не може бути нівельований шляхом застосування цілодобового домашнього арешту як запобіжного заходу, у ході чого підозрюваний перебуватиме цілодобово під контролем правоохоронних органів, а крім того забороною покидати населений пункт, у якому підозрюваний проживає, а також обов`язком здати на зберігання документи, які надають право на виїзд закордон.

2.2. Ризик впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні

Слідчий суддя частково погоджується із тим, що враховуючи стадію кримінального провадження та те, що суд вправі обґрунтовувати своє рішення по суті кримінального провадження лише показаннями, безпосередньо сприйнятими в ході судового розгляду, ризик впливу на свідків у кримінальному провадженні існує, особливо на первинних стадіях досудового розслідування.

Водночас слідчий суддя повинен взяти до уваги й те, що інтенсивність ризику впливу на свідків та потерпілих, як і будь-якого іншого ризику, може мати різний ступінь вираження, і вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний не формально, а по суті дослідити можливість нівелювання цього ризику шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

Інтенсивність вираження ризику слідчим суддею визначається, зокрема, з урахуванням наявних даних про особу підозрюваного. Спроби тиску чи підкупу свідків та потерпілих у кримінальному провадженні є протиправним діянням, а отже оцінюючи ступінь інтенсивності цього ризику слідчий суддя повинен врахувати такі аспекти характеристики особи, як її схильність до протиправної діяльності. Водночас, інкриміноване кримінальне правопорушення, попри його значну тяжкість, має неумисну форму вини, підозрюваний раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та серйозних правопорушень не вчиняв. А отже, аналіз даних про особу підозрюваного на даний час не дає підстав стверджувати, що останній виявляє усталену схильність до вчинення умисних протиправних дій, до яких, серед іншого, належить підкуп або тиск на свідків.

Також слідчий суддя бере до уваги й те, що на даний час відсутні відомості про спроби підозрюваного або його оточення здійснювати вплив на потерпілих або свідків у кримінальному провадженні. При цьому сам лише факт, що підозрюваний був затриманий, не може повністю виключати вплив на учасників кримінального провадження з боку його оточення. Таким чином, попри те, що на даній ранній стадії кримінального провадження ризик впливу на свідків та потерпілих існує та не може бути виключеним повністю, однак і відсутність на даний час конкретизованих відомостей про вчинення впливу слідчий суддя зобов`язаний взяти до уваги.

В оцінці ступеня цього ризику слідчий суддя бере до уваги й процесуальну поведінку підозрюваного, зокрема те, що в судовому засіданні підозрюваний погоджується із обґрунтованістю повідомленої підозри, повідомив обставини вчинення кримінального правопорушення. Будь-яких зауважень щодо виконання процесуальних обов`язків від учасників процесу не надходило.

Наведені обставини в сукупності хоча й не нівелюють повною мірою існування ризику впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, однак дають підстави для висновку про можливість нівелювання на даній стадії кримінального провадження цього ризику шляхом обмеження свободи переміщення підозрюваного у виді цілодобового домашнього арешту із можливістю контролю за його поведінкою та покладенням відповідних обов`язків утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у кримінальному провадженні.

2.3. Ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України - іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню

За доводами сторони обвинувачення, ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, знаходить своє вираження у можливості створення підозрюваним штучних доказів та підбурення осіб, які не були або були свідками кримінального правопорушення, до дачі завідомо неправдивих показань. При цьому сторона обвинувачення посилається, серед іншого, на не виклик швидкої допомоги підозрюваним як на додатковий аргумент щодо наявності цього ризику.

В аспекті оцінки обґрунтованості підозри слідчий суддя зауважує, що як вбачається із матеріалів клопотання та доводів сторін, на даний час підозра обґрунтована такими доказами, як зокрема: показання допитаного на стадії досудового розслідування свідка ОСОБА_11 , відеозапис з системи «Безпечне місто», який безпосередньо фіксує момент дорожньо-транспортної пригоди за участі транспортного засобу підозрюваного; вилучені згідно протоколу огляду місця події речові докази, зокрема транспортний засіб підозрюваного. Іншими словами, не оцінюючи ступінь доведеності кримінального правопорушення за стандартом «поза розумним сумнівом», слідчий суддя водночас зазначає, що наданий час підозра обґрунтована доволі вагомими доказами речовими доказами, показаннями свідка, документами у кримінальному провадженні, у тому числі відеозаписом події. Крім того, у кримінальному провадженні призначено відповідні експертизи, на проведення яких підозрюваний впливу не має. Зазначені обставини хоча й не виключають на даній початковій стадії кримінального провадження ризику фальсифікації доказів повною мірою, однак наявність такої вагомої доказової бази істотно утруднює його реалізацію, що серед іншого слідчий суддя бере до уваги.

Водночас слідчий суддя не може визнати достатньою мірою вірогідними обставини, на які послався прокурор у судовому засіданні, зокрема наявність можливості в підозрюваного підбурити іншу особу до самообмови та надання неправдивих показань щодо керування цим транспортним засобом, а також можливість фальсифікації відеозапису підозрюваним. Так, примус або вмовляння іншої особи до самообмови у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення потребує значних фінансових можливостей або інших важелів тиску на таку особу, однак на наданий час таких можливостей відносно підозрюваного не було встановлено. Фальсифікація відеозапису може бути встановлена шляхом призначення експертизи у кримінальному провадженні. Отже, хоча наведене й не нівелює цього ризику повністю, однак змушує слідчого суддю констатувати, що на даний час конкретизованих відомостей про значні організаційні можливості в підозрюваного до перешкоджання досудовому розслідуванню у провадженні немає.

Також, як додатковий аргумент до певного зменшення інтенсивності цього ризику, слідчий суддя бере до уваги позицію підозрюваного щодо визнання обставин, які йому інкримінуються у межах підозри.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Клішин проти України" у справі від 23 січня 2012 року N 30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Ризик фальсифікації доказів або підбурювання свідків до дачі неправдивих показань хоча й існує на даній стадії кримінального провадження, однак із огляду на такі фактори, як: вагомість зібраних стороною обвинувачення доказів; процесуальну позицію підозрюваного та відсутність на даний час конкретизованих відомостей про спроби підозрюваного або його оточення фальсифікувати докази у кримінальному провадженні, ступінь вираження цього ризику на даний час не є настільки високою, аби він не міг бути нівельований запобіжним заходом у виді цілодобового домашнього арешту. У разі порушення підозрюваним процесуальних обов`язків, які утримують його від вчинення дій, спрямованих на перешкоджання досудовому розслідуванню, такий запобіжний захід може бути змінено на більш суворий.

ІІІ. Висновок щодо запобіжного заходу

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя бере до уваги існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, та визнає їх достатніми для застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту підозрюваного.

При цьому слідчий суддя зауважує, що цілодобовий домашній арешт згідно положень ч. 1 3 ст. 176 КПК України є найсуворішим запобіжним заходом після тримання під вартою.

Щодо визначення розміру застави, слідчий суддя бере до уваги те, що матеріальний стан підозрюваного (доходи у виді заробітної плати та допомоги у зв`язку із інвалідністю) не дають можливості визначити такий розмір застави, який, з одного боку, був би достатнім для забезпечення процесуальних обов`язків, а з іншого не був би очевидно непомірним для підозрюваного та не спричиняв би порушення вимог ч. 2 ст. 182 КПК України, згідно якої розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Отже, застава як запобіжний захід на даний час застосована бути не може.

Інші, менш обтяжливі запобіжні заходи, як-то особисте зобов`язання чи особиста порука, не зможуть дієво забезпечити виконання процесуальних обов`язків.

Водночас під час судового розгляду клопотання не було встановлено обставин, які би давали підстави для висновку про те, що встановлені в кримінальному провадженні ризики мають таку високу інтенсивність, яка може бути нівельована виключно шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

У аспекті застосування найбільш суворого запобіжного заходу слідчий суддя відхиляє посилання сторони обвинувачення на рішення ЄСПЛ у справі «Ladent v. Poland» («Ладент проти Польщі) від 18.03.2008, оскільки за змістом даного рішення ЄСПЛ було констатовано порушення державою ч. 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку із тим, що місцевий суд допустив помилкове припущення стосовно можливості ухилення заявника від правосуддя. Більше того, ЄСПЛ визнав, що утримання заявника під вартою у межах даної справи було свавільним.

Також слідчий суддя бере до уваги стан здоров`я підозрюваного, зокрема наявність у нього серйозних захворювань опорно-рухового апарату (ІІІ група інвалідності, діагноз М.16.0 первинний коксартроз кульшових суглобів двобічний та низка інших захворювань опорно-рухового апарату), у тому числі пов`язаних із проходженням військової служби, що підтверджується витягом із рішення експертної комісії з оцінювання повсякденного функціонування особи від 28.02.205 та довідкою військово-лікарської комісії від 29.01.2025 №01-16/301, які об`єктивно в умовах тримання під вартою передбачають ризик загострення та погіршення стану здоров`я підозрюваного, що слідчим суддею також береться до уваги при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу.

Водночас із урахуванням ступеня вираження інтенсивності ризиків, стадії кримінального провадження, процесуальної поведінки підозрюваного та його стану здоров`я, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, із забезпеченням контролю місцезнаходження та поведінки підозрюваного з боку правоохоронних органів та покладенням на нього відповідних обов`язків є дієвим запобіжним заходом, що зможе забезпечити нівелювання ризиків у кримінальному провадженні. При цьому слідчий суддя бере до уваги й те, що в силу висновків ЄСПЛ цілодобовий домашній арешт особи розглядається як один із найбільш обтяжливих запобіжних заходів, однак у силу наведених вище обставин саме такий запобіжний захід є достатнім та пропорційним наявним у кримінальному провадженні ризикам, а менш суворі запобіжні заходи не здатні нівелювати наявні ризики.

Керуючись статтями ст.ст. 176-178, 184, 193, 194, 196, 197, 376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_13 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Високе, Борзнянського району, Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресаою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 (два) місяці, до 29 січня 2026 року включно, в межах строку досудового розслідування, заборонивши цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження, прокурора та суду за викликом;

- не відлучатися із населеного пункту м. Ніжин, Чернігівської області, в якому ОСОБА_4 проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утриматися від спілкування зі свідками та потерпілими у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання слідчому, у провадженні якого перебуватиме кримінальне провадження, паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Визначити термін дії зазначених обов`язків до 29 січня 2026 року включно.

Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Працівникам правоохоронних органів доставити підозрюваного за місцем зареєстрованого проживання негайно після звільнення підозрюваного з-під варти в залі суду.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого та прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складено 03.12.2025.

Слідчий cуддя ОСОБА_1