КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу користувача майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000567 від 15 липня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2025 року клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна - задоволено.

Накладено арешт на майно, яке було вилучено 15 липня 2025 року під час огляду місця події поблизу будинку №146 по вул. Шевченка в м. Біла Церква Київської області, а саме: автомобіль марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_8 та який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , шляхом накладення заборони на користування та розпорядження вказаним майном, крім використання вказаного майна для проведення експертиз та слідчих (розшукових) дій у цьому кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з указаною ухвалою користувач майна ОСОБА_7 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна з поверненням майна користувачам.

Уважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що у даному кримінальному провадженні підозри в рамках кримінального провадження, що внесене до ЄРДР за №0000567 15 липня 2025 року, не оголошено.

Зазначає, що користувач ОСОБА_7 будь-яким чином не заперечував про надання даного автомобіля для дослідження в експертну установу, а навпаки повідомив суду, що буде сприяти в проведенні дослідження.

Вказує, що у матеріалах клопотання прокурора, поданого слідчому судді, міститься протокол огляду транспортного засобу «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з фотознімком VIN-код, на який посилається прокурор, як на доказ, в обґрунтування клопотання щодо умисного знищення даного коду (номеру кузову); було встановлено, що огляд транспортного засобу було проведено дізнавачем 15 липня 2025 року без участі спеціаліста та необхідних спеціальних засобів, фотознімки виконані дізнавачем особисто, з порушенням правил судової фотографії.

Посилається на те, що прокурор не довів, що існують достатні підстави вважати, що майно, на яке передбачається накладення арешту, є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, а також прокурором не доведено ризиків можливості приховування будь-ким даного майна.

Також зауважує, що у матеріалах клопотання про накладення арешту на майно містяться безпосередні докази про законність використання транспортного засобу власником та користувачем, а також докази законності реєстрації даного транспортного засобу на території України.

Користувач майна ОСОБА_7 у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, з клопотанням про відкладення судового засідання не звертався.

З урахуванням положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України, колегія суддів уважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності скаржника.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000567 від 15 липня 2025 року за попередньою кваліфікацією за статтею 290 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 15 липня 2025 року до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення працівника поліції ОСОБА_10 про те, що близько 07 години 30 хвилин поблизу будинку 146 по вул. Шевченка в м. Біла Церква Київської області ним зупинено транспортний засіб марки «Mersedes-Benz» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , під час перевірки якого виявлено ознаки знищення ідентифікаційного номеру кузова.

Під час огляду місця події вилучено автомобіль марки «Mersedes-Benz» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_8 та який перебував у користуванні ОСОБА_9 .

Так, протоколом огляду місця події від 15 липня 2025 року зафіксовано, що під час огляду транспортного засобу марки «Mersedes-Benz» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , виявлено, що під правою передньою колісною рамою, на металевій частині транспортного засобу виявлено VIN код, цифри якого частково нечитабельні у зв`язку з їх пошкодженням.

Постановою від 15 липня 2025 року вказане у клопотанні майно, вилучене під час огляду місця події, визнане речовим доказом.

16 липня 2025 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000567 від 15 липня 2025 року.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2025 року клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна - задоволено.

Накладено арешт на майно, яке було вилучено 15 липня 2025 року під час огляду місця події поблизу будинку №146 по вул. Шевченка в м. Біла Церква Київської області, а саме: автомобіль марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_8 та який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , шляхом накладення заборони на користування та розпорядження вказаним майном, крім використання вказаного майна для проведення експертиз та слідчих (розшукових) дій у цьому кримінальному провадженні.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту із забороною розпорядження та користування на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_8 та який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , з тих підстав, що вказане прокурором у клопотанні майно має безпосереднє значення для досудового розслідування, зокрема несе на собі слідову інформацію щодо можливого знищення ідентифікаційного номеру кузова, а отже відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, при цьому достовірне встановлення таких обставин можливе саме шляхом проведення призначених експертиз.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що слідчим у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Посилання апелянта на те, що у матеріалах клопотання прокурора, поданого слідчому судді, міститься протокол огляду транспортного засобу «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з фотознімком VIN-код, на який посилається прокурор, як на доказ, в обґрунтування клопотання щодо умисного знищення даного коду (номеру кузову); було встановлено, що огляд транспортного засобу було проведено дізнавачем 15 липня 2025 року без участі спеціаліста та необхідних спеціальних засобів, фотознімки виконані дізнавачем особисто, з порушенням правил судової фотографії; прокурор не довів, що існують достатні підстави вважати, що майно, на яке передбачається накладення арешту, є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, а також прокурором не доведено ризиків можливості приховування будь-ким даного майна, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вказаний транспортний засіб майно має безпосереднє значення для досудового розслідування, зокрема несе на собі слідову інформацію щодо можливого знищення ідентифікаційного номеру кузова, а отже відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, при цьому достовірне встановлення таких обставин можливе саме шляхом проведення призначених експертиз, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

При цьому, транспортний засіб «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, про що була винесена відповідна постанова.

Аргументи скаржника, що у матеріалах клопотання про накладення арешту на майно містяться безпосередні докази про законність використання транспортного засобу власником та користувачем, а також докази законності реєстрації даного транспортного засобу на території України, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також не заслуговують на увагу суду доводи користувач ОСОБА_7 будь-яким чином не заперечував про надання даного автомобіля для дослідження в експертну установу, а навпаки повідомив суду, що буде сприяти в проведенні дослідження, оскільки у відповідності до положень статті 170 КПК України, накладення арешту на майно здійснюється з метою забезпечення збереження речових доказів, у тому числі - з метою подальшого проведення експертиз або інших слідчих (розшукових) дій.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу користувача майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4