Справа № 190/1680/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі кримінальне провадження № 0000308 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч.5, ч.2 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_5 ст. 28 ч. 4 ст. 190 , ст. 209 ч.1 КК України у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого суд

встановив:

В провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання вказує, що, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, за ознаками: самовільне залишення військової частини або місця служби, вчинене в умовах воєнного стану; заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах. Вина обвинуваченого підтверджується зібраними в ході досудового розслідування матеріалами у їх сукупності. Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладеного на нього процесуального обов`язку.

Крім того, прокурор зазначає, що наразі існують ризи передбачені ст. 177 КПК України, а саме ризики визначені п.1, п.5. п.3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Представник потерпілого підтримав думку прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Обвинувачена ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 також не заперечували проти задоволення клопотання прокурора.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного висновку.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

В судовому засадні встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407 ч.5, ч.2 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України.

Суд вважає, що існують ризики, передбачені п.1, п.5. п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обвинувачений не працює , за місцем проживання міцних соціальних зв`язків не має та може впливати на свідків у даному кримінальному провадженні.

Судова практика Європейської конвенції з пав людини сформулювала чотири базових прийнятних причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що обвинувачений не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що обвинувачений вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) вчинить інші правопорушення; г) спричинить порушення громадського порядку («Бузаджи проти Республіки Молдова» (Buzadji v. the Republic of Moldova) [ВП], 2016, § 88; «Тирон проти Румунії» (Tiron v. Romania), 2009, § 37; «Смирнова проти Росії» (Smirnova v. Russia), 2003, § 59; «Пірузян проти Вірменії» (Piruzyan v. Armenia), 2012, § 94).

Під час розгляду вищезазначеної справи судом встановлено, що мета тримання під вартою не може бути досягнута альтернативними засобами, зважаючи на характер справи та необхідність заслухати свідків та потерпілого, які на даному етапі ще не були допитані.

Також, під час вирішення питання про доцільність обрання відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою враховано приписи ч. 1 ст.178 КПК України, а саме, репутацію обвинуваченого, його майновий стан, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги що обвинувачений ОСОБА_4 не заперечує проти продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за доцільне продовжити останньому строк тримання під вартою на 60 днів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 197, 199, 309 КПК України, -

Постановив:

Клопотання прокурора ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 ( шістдесят) днів, тобто до 26.03.2026 року

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст судового рішення складено об 11-00 год. 06.02.2026 року.

Суддя ОСОБА_1