ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0003619 від 29 вересня 2024 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , - адвоката ОСОБА_6 на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 серпня 2025 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 серпня 2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та за його вчинення призначено йому покарання у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Взято ОСОБА_7 під варту в залі суду негайно.

Стягнуто з ОСОБА_7 витрати за проведення експертиз у сумі 8 754 (вісім тисяч сімсот п`ятдесят чотири) гривні 90 копійок на користь держави.

Вирішено долю речових доказів.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, 28.09.2024 року приблизно о 19 годині 00 хвилин водій ОСОБА_7 , не маючи права керування транспортними засобами, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку і координувати власні дії, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Mercedes-Benz», моделі «Vito», номерний знак НОМЕР_1 , рухався поза межами населеного пункту, по автодорозі М-19, сполученням «Доманове- Ковель-Чернівці-Тереблече», зі сторони с. Коровія в напрямку м. Чернівці. Проїхавши АЗС «ОККО», яка розташована по вул. Об`їзна, 14,

ЄУНСС: 715/244/25 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_8

НП: 11-кп/822/332/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

с. Чагор Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_7 проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який рухався по правому узбіччю в попутному для автомобіля напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 886 екс від 27.12.2024 року отримав тілесні ушкодження у вигляді пігментованої ділянки, як наслідок загоєння бувшого садна, по задньо-акселярній лінії справа на рівні 5-6-го ребр, рубець, як наслідок загоєння бувшої забійної рани, розташованого по задній поверхні лівого ліктьового згину та перелому лівої малогомілкової кістки в нижній третині без зміщення відламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_7 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху, що безпосередньо перебувають у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, а також п.п. 1.5, 2.1 (а), 2.3 (б, д), 2.9 (а), які сприяли порушенню вищевказаних правил, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та ведених в дію з 01.01.2002, які вимагають від водія:

- 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

- п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.1. Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

- п. 2.9. Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , - адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що вона не заперечуючи правової кваліфікації дій свого підзахисного обвинуваченого ОСОБА_7 , доведеності його вини у скоєному кримінальному правопорушенні, просить оскаржуваний вирок змінити, пом`якшивши призначене ОСОБА_7 покарання та застосувати до нього вимоги ст. 69 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання не врахував, що останній має стійкі соціальні зв`язки, на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є пенсіонером по віку та людиною з інвалідністю 3 групи, вчинив злочин вперше.

Стверджувала, що суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував відсутність підстав щодо застосування норм ст. 69 КК України під час призначення покарання ОСОБА_7 .

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг та заперечень не надходило.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, до апеляційного суду не з`явився, при цьому не повідомив суд про поважність причин його неявки, у зв`язку з чим апеляційний суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, вважав за можливе розглянути справу за його відсутності, що у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає подальшому судовому розгляду апеляційної скарги захисника.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала подану нею апеляційну скаргу та просила задовольнити її з підстав, у ній зазначених, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважавши вирок районного суду законним та обґрунтованим, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у ній доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286-1 КК України в поданій апеляційній скарзі не заперечується, таким чином колегія суддів не переглядає та не наводить доводів на їх підтвердження.

Стороною захисту оскаржується, зокрема, правильність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що воно обрано згідно загальних принципів призначення покарання та у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України та роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме: з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і відповідатиме меті покарання, передбаченій ст. 50 КК України, з яким погоджується і колегія суддів.

Твердження в апеляційній скарзі апелянта про можливість пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, є неспроможними та такими, що не заслуговують на увагу.

Суд виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, врахував тяжкість злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України є нетяжким кримінальним правопорушенням проти безпеки руху та експлуатації транспорту, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , його вік, стан здоров`я, те, що останній не перебуває на обліках у лікаря-нарколога, та лікаря-психіатра, що він неодружений, на утриманні дітей чи інших осіб немає, раніше не судимий, позитивну характеристику по місцю проживання, часткове визнання вини, ступінь сп`яніння ОСОБА_7 на момент ДТП, а також те, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 286-1 КК України, будучи постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області позбавленим права керування транспортним засобом за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, .

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд відніс: активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування шкоди потерпілому.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому районним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене та конкретні обставини даного кримінального провадження, за яких вчинено діяння, суму викраденого майна, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , наявність обставин, яка обтяжує та обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, а також враховуючи те, що будучи постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області позбавленим права керування транспортним засобом за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, обвинувачений належних висновків для себе не зробив та вчинив злочин, що на переконання суду свідчить про його схильність до вчинення суспільно-небезпечних діянь, а тому при визначенні відповідного виду покарання районний суд прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції його від суспільства та покарання йому слід призначити в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі.

Підстав для застосування вимог ст.ст. 69, 75 КК України районним судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та мотивовано призначив покарання, у виді позбавлення волі, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинуваченого та захисника про пом`якшення покарання, судова колегія також виходить з позиції Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується, як джерело права.

Так, у справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява №10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Приймаючи до уваги вищенаведене, а також суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його особу, відсутність у нього міцних соціальних зав`язків, спосіб вчинення злочину, відношення обвинуваченого до вчиненого, думку потерпілого, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 , покарання у виді позбавлення волі є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а тому підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, про яке йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

При цьому, колегія суддів зауважує, що приписи ст. 69 КК надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину».

На переконання апеляційного суду зазначені в апеляційній скарзі обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та вже були належним чином враховані районним судом, як при встановленні особи обвинуваченого, так і у своїй сукупності були взяті до уваги при призначенні обвинуваченому міри покарання у мінімальних межах інкримінованої йому статті, а тому не можуть слугувати підставою для пом`якшення покарання в апеляційній інстанції.

Призначення районним судом мінімального покарання за санкцією інкримінованої статті свідчить про врахування районним судом визнання вини обвинуваченим, віку, стану здоров`я, характеристики, однак ці обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Судом першої інстанції та судовою колегією апеляційного суду, не встановлено підстав для застосування ст. 69 КК України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дана правова норма має змогу бути застосована.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 серпня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя доповідач: Судді

____________ ________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3