Номер провадження: 11-кп/813/2024/25
Справа № 947/4607/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6

потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001332 від 20.10.2024 рокуза апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2025 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та йому призначено покарання з застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Запобіжний захід обвинуваченому місцевим судом не обирався.

Строк відбуття покарання ОСОБА_10 рахується з моменту взяття під варту в порядку виконання вироку.

На підставі ч.1, ч.7 ст. 72 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_10 зараховано, строк його перебування під дією цілодобового домашнього арешту за період з 10.12.2024 року по 06.02.2025 року, із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає три дні цілодобового домашнього арешту, тобто 19 днів позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень та матеріальну шкоду у розмірі 48265 (сорок вісім тисяч двісті шістдесят п`ять) гривень, на користь потерпілої ОСОБА_7 - моральну шкоду у розмірі 600000 (шістсот тисяч) гривень.

Вироком суду вирішено долю речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком суду, ОСОБА_10 визнаний винуватим в тому, що 20 жовтня 2024 року, приблизно о 18 год. 00 хв., він, керуючи мотоциклом «YAMAHA T-MAX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у світлий час доби, здійснював рух по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини вулиці Люстдорфська дорога, в Київському районі міста Одеса, з боку площі Георгія Липського у напрямку до Адміральського проспекту, на якій організовано двосторонній дворядний рух, смуги руху позначені переривчатою лінією дорожньої розмітки 1.5 ПДР, а напрямки рухи розподілені розділовою смугою з трамвайними коліями.

Наближаючись до розташованого праворуч за ходом руху будинку № 27 вказаної вулиці, технічно справний мотоцикл «YAMAHA T-MAX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 , рухався в правій смузі свого напрямку руху, в зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/год» (знак забороняє рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові), зі швидкістю руху приблизно 67-79 км/год, яка значно перевищувала допустиму швидкість руху на вказаній ділянці, чим порушив вимоги п/п «б» п. 12.9. Правил дорожнього руху України (введені в дію 01.01.2002 постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, далі «Правила»), якими передбачено: п. 12.9 «Водієві забороняється»: б) «перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил».

Далі, ОСОБА_10 , продовжуючи рух у вказаному напрямку на мотоциклі «YAMAHA T-MAX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі значним перевищенням швидкісного режиму, був неуважним, відволіклася від керування, за дорожньою обстановкою постійно не стежив, внаслідок чого відповідно не відреагував на її зміну у вигляді появи на проїзній частині пішоходів ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим порушив вимоги пунктів 1.5, 1.7 та 2.3 (б) «Правил», якими передбачено:

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 1.7. «Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»;

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: п/п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

У подальшому, ОСОБА_10 , у порушення вимог пункту 12.3. зазначених Правил, що зобов`язують водія: п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; не врахував дорожню обстановку, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість, яка б забезпечила безпеку і дала можливість йому постійно контролювати рух мотоцикла, а навпаки рухаючись з суттєвим перевищенням швидкості руху на вказаній ділянці, за відсутності будь яких перешкод для виявлення попереду себе на проїзній частині пішоходів похилого віку, маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, з моменту об`єктивної можливості виявити пішоходів ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перетинали проїзну частину з правого боку ліворуч за ходом руху мотоцикла, знаходились у полі зору водія тривалий час та створювали небезпеку для руху і змушували водія негайно зменшити швидкість або зупинитися, своєчасно не відреагував на виниклу небезпеку для руху, а навпаки, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість,тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, легковажно розраховував на їх відвернення, не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, а навпаки продовжив рух, виконуючи маневр, пов`язаний зі перестроюванням у ліву смугу, де передньою частиною мотоциклу «YAMAHA T-MAX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішоходів похилого віку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав наступні тілесні ушкодження від яких загинув на місці ДТП: закрита травма грудної клітки: забої легенів, неповний поперечний розрив грудного відділу низхідної аорти, крововилив у ліву плевральну порожнину (1200 мл рідкої крові та м?яко-еластичний, темно-червоний згорток крові, масою 320 г); крововилив у м`які тканини поперекової ділянки зліва; закрита травма тазу: повний розрив лобкового зчленування з крововиливом у навколишні м`які тканини; травма кінцівок: забійна рана внутрішньої поверхні в ділянці правого колінного суглоба, крововилив у м`які тканини задньозовнішньої поверхні лівого стегна в верхній та середній третинах, крововилив у м`які тканини задньовнутрішньої поверхні правої гомілки в середній та нижній третинах, закриті осколкові переломи обох кісток правої гомілки в нижній третині з крововиливом у навколишні м`які тканини.

Смерть ОСОБА_11 перебуває в прямому причинному зв`язку з отриманою при ДТП закритою травмою грудної клітки у вигляді переломів розриву грудного відділу низхідної аорти крововиливу у ліву плевральну порожнину. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_11 з`явилась гостра крововтрата.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала наступні тілесні ушкодження від яких загинула в реанімаційному відділенні КНП «МКЛ №10» ОМР: ??відкритий перелом лобової кістки, забійні рани, садна голови; ??закрита травма тулуба: переломи 7-10-го лівих ребер, крововиливи під плевру; легень, розрив селезінки з крововиливом в черевну порожнину; ??закрита травма таза у вигляді осколкових переломів кісток таза; ??травми нижніх кінцівок: перелом правої стегнової кістки, перелом кісток лівої гомілки, крововиливи в м`які тканини нижніх кінцівок, садна, синці, забійні рани нижніх кінцівок.

Смерть ОСОБА_12 полягає у прямому причинному зв`язку з наявною у неї поєднаною травмою голови, тулуба, таза та кінцівок (отриманої в наслідок ДТП), у вигляді відкритого перелому лобової кістки, закритих переломів 7-10-го лівих ребер, кісток таза, кінцівок, розривів селезінки. Безпосередньою причиною смерті з`явився шок: жирова емболія судин середнього ступеня,нерівномірне кровонаповнення судин внутрішніх органів з порушенням реологічних властивостей крові у ряді судин, набряк легень, головного мозку.

Порушення водієм ОСОБА_10 вимог пунктів 1.5, 1.7, 2.3 п/п «б», 12.9 п/п «б» та 12.3 «Правил дорожнього руху», стало умовою та причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті вказаної дорожньо-транспортної події, при цьому останній мав технічну можливість запобігти вказаній дорожньо-транспортній події.

Допущенні водієм ОСОБА_10 порушення вимог 1.5, 1.7, 2.3 п/п «б», 12.9 п/п «б» та 12.3 ПДР України створили достатні умови для настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди і перебували у причинному зв`язку з її настанням, а отже знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді спричинення смерті пішоходам похилого віку: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_10 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель двох осіб.

Не погоджуючись з вироком суду потерпіла ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 , кожен окремо, звернулись з апеляційними скаргами.

Потерпіла ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки. В інший частині вирок потерпіла просить залишити без змін.

Потерпіла стверджує, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України є необґрунтованим та занадто м`яким з огляду на обставини справи. Потерпіла стверджує, що підстав для пом`якшення обвинуваченому покарання не вбачається, оскільки ДТП сталася внаслідок дій обвинуваченого, а наслідком є смерть двох людей. Той факт що обвинувачений визнав свою вину не може свідчить про щире каяття з приводу вчиненого, тому потерпіла вважає, що покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років досягне мети його застосування.

Захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій ОСОБА_10 , просить змінити вирок в частині призначення покарання, та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, посилаючись на суворість призначеного покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого. Також захисник просить змінити розмір стягнутої суми моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_7 , зменшивши її до 100000 (ста тисяч) грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що місцевий суд не врахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий, проживає разом з матір`ю пенсійного віку, яка має ряд захворювань та потребує нагляду. Захисник також зазначає, що місцевим судом встановлено три обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому, передбачені ст.69 КК України, тому враховуючи те, що ОСОБА_10 вчинив необережне кримінальне правопорушення, перебуваючи у тверезому стані, раніше не судимий, повністю визнав свою провину та розкаявся, активно сприяв слідчим органам в розкритті кримінального правопорушення, частково відшкодував завдану шкоду потерпілій ОСОБА_8 , а потерпіла ОСОБА_7 відмовилася від запропонованої матеріальної допомоги, у місцевого суду були всі підстави для застосування положень ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, на думку захисника, висновок місцевого суду щодо стягнення ОСОБА_10 моральної шкоди в розмірі 600000 (шістсот тисяч) грн. на користь потерпілої ОСОБА_7 є необґрунтованим, оскільки на користь потерпілої ОСОБА_8 було стягнуто моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн за аналогічне кримінальне правопорушення. Звертає увагу, що в судовому засіданні місцевого суду потерпіла ОСОБА_7 не змогла пояснити, чому нею заначено моральну шкоду у розмірі 1000000 (один мільйон) грн., а також не зрозумілою є позиція потерпілої, яка під час судового розгляду пояснила, що вона відмовилася від допомоги ОСОБА_10 та їй не потрібні його гроші, але в той же час заявила цивільний позов на відшкодування моральної шкоди. Також захисник вважає, що місцевим судом не прийнято до уваги той факт, що у ОСОБА_10 був оформлений поліс обов`язкової цивільно-правової відповідальності власника т/з та потерпіла ОСОБА_7 повідомила, що вона звернулася до страхової компанії про отримання виплати за страховим полісом ОСОБА_10 .

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора та потерпілих, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 та заперечували проти задоволення скарги захисника; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілої; дослідивши матеріали кримінального провадження; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, та ці обставини ніким не оспорюються.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_10 злочину, не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі - КПК), переглядає вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону при прийняті оскаржуваного рішення місцевим судом дотримані не були.

Положеннями закріпленими в ст. 409 КПК регламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно положень ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №8 від 12.06.2009 року), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, місцевий суд послався на врахування характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного злочину та особу винного, а також наявність обставин, які відповідно до положень ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування матеріальних збитків потерпілій ОСОБА_13 , публічне вибачення перед потерпілими. Пославшись на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України.

Обставин, які у відповідності до вимог ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , судом першої інстанції встановлено не було.

Апеляційний суд вважає, що дійшовши вірного висновку про те, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції не в повній мірі враховав характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, а тому призначене покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, за своїм розміром, на думку апеляційного суду, не є справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційний суд звертає увагу, що однією із засад призначення покарання за вчинені кримінальні правопорушення закон визначає призначення судом покарання, необхідного й достатнього для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Зі змісту оскарженого вироку вбачається, що суд при призначенні покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, взяв до уваги щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування матеріальних збитків потерпілій ОСОБА_13 , публічне вибачення перед потерпілими, а також вперше його притягнення до кримінальної відповідальності.

Проте, на переконання колегії суддів, посилання місцевого суду на вказані обставини жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_10 діяння та, відповідно, не є такими, що суттєво знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає слушними доводи потерпілої ОСОБА_7 про безпідставність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, оскільки в такому випадку не буде досягнута мета покарання, з огляду на те, що таке покарання не можна вважати справедливим, з урахуванням наслідків злочину - смерті двох людей, оскільки такий строк не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З аналогічних підстав, апеляційний суд вважає безпідставними доводи сторони захисту щодо можливості призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Доводи сторони захисту про те, що сума стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_7 підлягає зменшенню до 100000 грн., з посиланням на те, що потерпіла не змогла пояснити, чому нею зазначено моральну шкоду в розмірі 1000000 грн, а також позицію потерпілої, яка під час досудового розслідування відмовилася від допомоги ОСОБА_10 , колегія суддів визнає безпідставними з огляду на таке.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч.5 ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.129 КПК, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Також у ч.1 ст.368, ч.ч.3, 4 ст.374 КПК передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Наведені вимоги закону судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди були виконанні.

Суд першої інстанції вірно врахував, що ДТП, яке мало місце 20.10.2024 року, сталося за участі мотоцикла «YAMAHA T-MAX», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 , сталася з вини обвинуваченого.

Судом першої інстанції враховано, що відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Судом встановлено, що потерпіла ОСОБА_7 зазнала моральну шкоду, яка виразилась в душевних стражданнях в зв`язку з втратою матері, її загибеллю, порушення нормальних життєвих зв`язків, тривалим стресом, психічними переживаннями, порушенням сталого ритму життя, завданні моральні страждання даним злочином спричинили негативні зміни у її житті, а тому заподіяну моральну шкоду, яку отримала донька загиблої - потерпіла ОСОБА_7 , місцевий суд оцінив у розмірі 600000 грн.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки беззаперечним є той факт, що потерпіла ОСОБА_7 вочевидь перенесла моральні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого, яка призвела до душевних страждань пов`язаних з втратою рідної людини, що також вочевидь змінило уклад її життя, обумовило необхідність залучення значних душевних та матеріальних ресурсів, а також вимагає компенсаторних можливостей задля їх подолання в майбутньому.

За таких підстав, з врахуванням обставин кримінального правопорушення, тяжкості наслідків для потерпілої, що завдало їй моральних страждань, які вона вимушена відчувати до теперішнього часу, доводи сторони захисту щодо можливості зменшення суми стягнення моральної шкоди до 100000 грн., є безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд визнає вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, а тому вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням за правилами ст.420 КПК апеляційним судом в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2025 року в кримінальному провадженні №0001332 від 20.10.2024 року, яким ОСОБА_10 засуджено за ч.3 ст.286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити за ч.3 ст.286 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 відраховувати з моменту його затримання та взяття під-варту, а саме з 20.10.2025 року.

ОСОБА_10 взяти під варту в залі судових засідань Одеського апеляційного суду та доставити до ДУ «Одеській слідчий ізолятор».

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4