ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3474/25 Справа № 182/1852/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2025 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у рамках кримінального провадження №0000009 від 02.01.2025 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів, до 06 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Із вказаним судовим рішенням не погодився обвинувачений ОСОБА_8 та подав апеляційну скаргу. У своїй апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою; застосувати щодо нього більш м`який запобіжний захід, зокрема цілодобовий домашній арешт, або інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що прокурором не наведено жодних фактичних обставин, які б підтверджували реальний намір ОСОБА_8 ухилятися від суду, впливати на свідків, знищувати докази чи вчинити інше кримінальне правопорушення. Стверджує, що клопотання прокурора містить виключно стандартні та узагальнені формулювання про наявність ризиків, без їх конкретизації та без аналізу поведінки обвинуваченого.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, проживає разом із дружиною та малолітніми дітьми, підтримує з родиною сталі зв`язки, не переховувався від органів слідства, не порушував покладених на нього процесуальних обов`язків, а його соціальні зв`язки є міцними та стабільними, що виключає ризик ухилення від правосуддя.

Також зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, обмежившись формальним висновком про їх недостатність. При цьому суд не мотивував, яким саме чином домашній арешт або застава не здатні забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Додатково апелянт вказує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається наявність обставин, які ставлять під сумнів наявність наміру на збут наркотичних засобів, а вилучена речовина призначалась для власного вживання, що має істотне значення для оцінки тяжкості обвинувачення та можливості обрання більш м`якого запобіжного заходу. У цьому контексті наголошує на положеннях практики ЄСПЛ, згідно з якою рівень обґрунтованості підозри повинен прямо впливати на допустимість подальшого тримання особи під вартою.

Крім того, апелянт зазначає про порушення його процесуальних прав під час досудового розслідування, зокрема, отримання показань без належного забезпечення права на захист, відмову органу досудового розслідування в проведенні призначених стороною захисту експертиз та обмеження можливостей у дослідженні доказів, що порушує принцип змагальності сторін та рівності процесуальних можливостей.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, захисника адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апелянта, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегією суддів зауважується про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути спів розмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова N 4 від 25.04.2003 р. "Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства"), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ "Панченко проти Росії"). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ "Бекчиєв проти Молдови").

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ "W проти Швейцарії").

У справі "Москаленко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Аналогічно у справі "Ілійков проти Болгарії" N 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Рішенням ЄСПЛ "Клоот проти Бельгії" визначено: "Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться".

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Наведених вимог закону місцевий суд дотримався.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Колегія суддів встановила, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України. Після повідомлення про підозру до нього було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2025 року строк тримання під вартою продовжено на 60 днів без визначення розміру застави, оскільки суд дійшов висновку про наявність передбачених ст. 177 КПК України ризиків, що не зменшилися.

Із зазначеною ухвалою не погодився обвинувачений ОСОБА_8 , який подав апеляційну скаргу, в якій також заявив низку клопотань, зокрема клопотання про визнання певних доказів недопустимими, клопотання про відсутність наміру на збут наркотичних засобів та клопотання про зміну запобіжного заходу. У вказаних клопотаннях та в апеляційній скарзі обвинувачений наголошує на тому, що вилучена речовина призначалася для власного споживання, а не для збуту; звертає увагу на наявність у нього постійного місця проживання, сім`ї та дітей, а також відсутність порушень з його боку під час попередніх процесуальних дій, відтак вважає, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є надуманими та ґрунтуються виключно на припущеннях сторони обвинувачення.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наведені у апеляційній скарзі та клопотаннях доводи стосуються оцінки доказів та доведеності вини чи відсутності наміру на збут, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону підлягає з`ясуванню під час розгляду кримінального провадження по суті, шляхом дослідження доказів у судовому засіданні в межах обвинувального акту. На стадії вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу суд не розглядає справу по суті та не дає оцінки доказам обвинувачення та захисту, а лише перевіряє наявність або відсутність підстав, визначених ст. ст. 177-178 КПК України. Відтак зазначені доводи не можуть бути підставою для скасування ухвали про продовження тримання під вартою.

Щодо визначення ризиків, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який врахував тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбачену санкцією ч. 3 ст. 307 КК України, а також обставини, викладені в обвинувальному акті, і прийшов до обґрунтованого висновку, що на даний час зберігається ймовірність впливу на свідків, які судом першої інстанції ще не допитані, а також ймовірність переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, з огляду на тяжкість можливого покарання у разі доведення вини.

Посилання обвинуваченого на наявність сім`ї, дітей та постійного місця проживання не можуть бути визнані такими, що змінюють оцінку наявності ризиків, оскільки зазначені обставини існували і на момент вчинення інкримінованих дій і не перешкодили їх вчиненню, що свідчить про їх недостатність як стримуючого фактора.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно врахував обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, дійшовши обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а доводи апеляційної скарги та доданих до неї клопотань не спростовують правильності цих висновків та не свідчать про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для скасування ухвали суду з тих мотивів, які наведенні в апеляційній скарзі оскільки судом постановлено ухвалу у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, ухвала по своїй суті є правомірною, справедливою відповідно до об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням достатніх мотивів та підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , - залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді