УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 607/3590/20

провадження № 51-3154 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 травня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 липня 2025 року стосовно ОСОБА_5 і

встановила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та наявних у Верховному Суді матеріалів, за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 травня 2025 року, залишеним без змін 16 липня 2025 року Тернопільським апеляційним судом,ОСОБА_5 було засуджено за ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні за викладених у вироку обставин хуліганства із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Як установив суд, 5 листопада 2019 року о 19:00 неподалік закладу харчування на вул. Київській, 11-А в м. Тернополі ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, з мотивів явної неповаги до суспільства грубо порушив громадський порядок; нецензурно лаючись, безпричинно вдарив незнайомого ОСОБА_6 у ногу предметом із колючо-ріжучими властивостями, заподіявши цим легких тілесних ушкоджень - різано-колоту рану середньої третини лівого стегна.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати вирок та ухвалу, водночас визнати ОСОБА_5 винним за ч. 1 ст. 296 КК і закрити кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності. Суть доводів скаржника зводиться до того, що вчинене діяння неправильно кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК, а оспорювані рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК. Не погоджуючись із установленими фактичними обставинами кримінального провадження, зазначає, що у ОСОБА_5 із ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, засуджений не завдавав удару потерпілому, не мав відповідного знаряддя і такого не виявлено на місці події та не встановлено судами попередніх інстанцій. Крім того, захисник заперечує використання як джерела доказів протоколів: проведення слідчого експерименту, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілого та свідка ОСОБА_7 .

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла такого висновку.

За правилами статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції переглядає вирок та ухвалу в межах касаційної скарги; не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; ревізуючи правильність застосування норм права та правової оцінки обставин виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.

За змістом касаційної скарги, у ній її автор заперечує повноту судового розгляду та встановлені фактичні обставини справи, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою.

За приписами ст. 370 КПК судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Цих законодавчих приписів місцевий суд істотно не порушив, а доводи скаржника про протилежне не можна визнати прийнятними.

Як убачається з копії вироку, висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення проти громадського порядку та моральності є обґрунтованим, його зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_8 в їх взаємозв`язку з безпосередньо дослідженими фактичними даними, що містяться у заяві потерпілого від 5 листопада 2019 року, у довідці травмпункту Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги № 11988 від 5 листопада 2019 року, у виписці з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 474, виданої 5 листопада 2019 року лікарем Тернопільського обласного медичного центру соціально-небезпечних захворювань, у протоколах: вилучення предметів чи речей від 7 листопада 2019 року, огляду від 7 листопада 2019 року з таблицею ілюстрацій, проведення слідчого експерименту від 26 грудня 2019 року з таблицею ілюстрацій, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з довідкою від 7 листопада 2019 року, а також експертних висновках № 1117, № 43 від 27 листопада 2019 року та 28 січня 2020 року, зміст яких детально відображено у вироку.

Усупереч посиланням у касаційній скарзі під час судового розгляду не залишилися без уваги твердження сторони захисту про вчинення хуліганства без застосування колючо-ріжучого предмета. Зіставивши і проаналізувавши зміст доказів, суд умотивовано відхилив версію ОСОБА_5 .

Зокрема, як слушно було враховано, потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_8 у своїх показаннях підтвердили суду той факт, що ОСОБА_5 поранив потерпілого, ударивши в ногу гострим металевим предметом, тому вони поїхали в лікарню. Заподіяння ОСОБА_6 різано-колотої рани стегна гострим предметом встановлено висновком судово-медичної експертизи, що узгоджується також із даними, зафіксованими в протоколі огляду штанів потерпілого. Об`єктивно виявлене в останнього тілесне ушкодження не властиве для утворення внаслідок ударів руками чи ногами, так само як під час падіння на площину з висоти власного зросту.

Спираючись на дані, відображені в показаннях потерпілого, свідка, у процесуальних документах, суд виснував, що вони в сукупності та взаємозв`язку доводять хибність аргументів скаржника про вчинення хуліганства без застосування колючо-ріжучого предмета.

Посилання сторони захисту на відсутність знаряддя злочину неспроможні, адже таке не ставить під сумнів показань згаданих осіб та експертного висновку, які в силу ст. 84 ККПК є джерелами доказів.

Перевіривши й оцінивши всі представлені докази з погляду належності, достовірності, допустимості за визначеними у гл. 4 розділу I КПК критеріями, суд визнав їх сукупність достатньою для ухвалення обвинувального вироку.

Усупереч доводам у касаційній скарзі, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження діяння засудженого правильно кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК і правових підстав для зміни юридичної оцінки на ч. 1 цієї статті немає. Звідси, - відсутні підстави для застосування інституту давності.

Щодо недопустимості окремих доказів, то з цим не можна погодитися, оскільки скаржник не конкретизує, які норми КПК було істотно порушено. Водночас місцевий суд дав оцінку зауваженням сторони захисту стосовно недоліків оформлення протоколів і умотивовано вирішив, що такі не створюють безумовної перешкоди для використання відомостей, відображених у цих документах.

Застосований до засудженого захід примусу, що ближче до мінімальних меж санкції ч. 4 ст. 296 КК, відповідає приписам статей 50, 65 цього Кодексу, а вирок - ст. 374 КПК.

Крім того, доводи про необґрунтованість засудження ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК та недопустимість доказів, подібні викладеним у касаційній скарзі, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який, переглянувши вирок із додержанням правил статей 404, 405 КПК, проаналізувавши й зіставивши з матеріалами кримінального провадження всі аргументи сторони захисту, умотивовано відхилив їх із наведенням правових підстав.

Зміст ухвали апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржених рішень і зумовлювали обов`язкове їх скасування чи зміну на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, у касаційній скарзі не міститься.

Оскільки з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 травня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 липня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3