Дата документу 05.11.2025 Справа № 335/7939/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7939/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/183/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, дітей на утриманні не маючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 у відшкодування майнової шкоди 4910 грн. 64 коп., моральної шкод - 50000 грн.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України за наступних обставин.

26 квітня 2018 року, приблизно о 17.20 годині, ОСОБА_8 , діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, перебуваючи біля кафе «Гамарджоба» по вул. Гагаріна, 6 у м. Запоріжжі, підбіг до потерпілого ОСОБА_10 та тримаючи у правій руці невстановлений в ході досудового розслідування предмет, що має колюче-ріжучі властивості, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, наніс потерпілому ОСОБА_10 один удар в область тулуба з лівої сторони, чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення живота з ушкодженням лівої долі печінки і розвитком внутрішньочеревної кровотечі легкого ступеня, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння. Після чого, ОСОБА_8 залишив місце скоєння злочину.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в ході нового судового розгляду даного кримінального провадження не було усунуто наявні протиріччя, додатково не допитано потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 .

Крім того, під час нового судового розгляду не було здобуто прямих доказів вини ОСОБА_8 , суд протягом двох років формально повторював допит свідків, які не були очевидцями події.

Разом з тим, ОСОБА_8 вказував на конкретних осіб, які були прямими свідками події чоловік ОСОБА_13 та його товариш, які безпосередньо стримали ОСОБА_11 від бійки з обвинуваченим, бачили, що саме потерпілий нападав, а обвинувачений захищався.

Також посилається на те, що показання потерпілого є нечіткими, а свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 прямо заперечували проти попередніх свідчень, наданих суду в 2019 році, та наполягали на невинуватості обвинуваченого.

Вважає, що показання свідка ОСОБА_12 не є беззаперечними, оскільки вона була дівчиною потерпілого та могла підтримувати позицію останнього для обмови обвинуваченого у скоєнні тяжкого злочину і намагання отримати від цього грошову винагороду.

У ході нового судового розгляду свідок ОСОБА_12 так допитана і не була, що унеможливило усунути протиріччя в її поясненнях.

Не погоджується з висновками суду про відсутність пом`якшуючих покарання обставин, оскільки ОСОБА_8 у теперішній час здійснює захист країни в лавах ЗСУ, що є його чіткою громадянською позицією та може розцінюватись як пом`якшуюча обставина.

Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит свідків та проігноровані зауваження викладені в ухвалі Запорізького апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року та встановлений ним же самим порядок дослідження доказів у частині допиту свідків.

Так, в судовому засіданні 03.12.2019 року прокурором при визначенні порядку дослідження доказів було заявлено клопотання про виклик до суду для допиту усіх свідків, зазначених в реєстрі до обвинувального акту у вказаному провадженні.

У ході нового судового розгляду допитано ряд свідків зі списку згідно реєстру, проте не допитаними залишились свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Клопотань прокурора про відмову від допиту вказаних свідків та відповідної ухвали суду про зміну порядку дослідження доказів у справі матеріали кримінального провадження не містять.

Суд піддавав примусовому приводу лише одного із недопитаних свідків - свідка ОСОБА_22 , а відносно інших свідків жодних ухвал про примусовий привід жодного разу підчас нового розгляду не виносилось.

У подальшому, без заявлення клопотання будь-якою зі сторін про зміну порядку дослідження доказів, суд завершив допит свідків та перейшов до допиту обвинуваченого, а в подальшому до судових дебатів, завершивши судове слідство, і порушив тим самим встановлений ним же порядок дослідження доказів.

Відсутність відмови прокурора від допиту цих свідків обвинувачення позбавила сторону захисту можливості заявити відповідне клопотання про їх допит як свідків сторони захисту та підтвердити чи спростувати таким чином обставили, на які захист посилається у своїй позиції.

Крім того, вважає упередженим ставлення потерпілого до обвинуваченого, яке проявлялось у наступному.

Так, потерпілий був обурений тим, що ОСОБА_8 примушував (у тому числі з потерпілого) зібрати по 500 гривень для відшкодування втрати мобільного телефону ОСОБА_13 .

До того ж, потерпілий вимагав обрати у відношенні обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ще під час першого підготовчого судового засідання.

Про корисливу зацікавленість потерпілого свідчить і той факт, що він сам звернувся за висновком спеціаліста-психолога, в якому без дослідження матеріалів справи визначено розмір шкоди у сумі 1 000 000 гривень, який є занадто великим та може свідчити про бажання потерпілого заробити на даній справі.

Також потерпілий міг викривлено сприймати події у зв`язку з перебуванням в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується копією виписки з історії хвороби від 8 травня 2018 року та висновком експерта № 718 від 24 травня 2018 року.

Окремо звертає увагу на те, що поведінка потерпілого після події є нелогічною та дивною, який відповідно до показань свідків навіть не міг реально оцінити небезпеку свого поранення та протягом 2 годин після отримання ножового поранення ходив по місту.

Крім того вважає, що в показаннях потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 містяться істотні суперечності.

Зокрема, під час слідчого експерименту ОСОБА_10 зазначив, що спричинення йому тілесних ушкоджень сталося не біля кафе «Гамарджоба», а приблизно в 100 метрах від цього кафе, тобто слідством достеменно не встановлено місце вчинення правопорушення.

У той же час, потерпілий ОСОБА_10 не згадує свою знайому ОСОБА_12 як безпосереднього очевидця події, він назвав лише свідка ОСОБА_13 , її чоловіка на ім`я ОСОБА_23 та друга чоловіка ОСОБА_13 , імені якого він не знає.

Ще більш нелогічними вважає покази ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 в частині того, що ОСОБА_10 покинув лікарню та повернувся до кафе «Гамарджоба», де йому нібито інший бармен на ім`я ОСОБА_24 промивала рану перекисом водню, оскільки жодних слідів надання йому медичної допомоги в кафе по справі не виявлено, та вони взагалі спростовуються відеозаписом з боді-камер наряду патрульної поліції (на якому зафіксовано, що жінка-бармен нічого не повідомляла поліцейським про надання медичної допомоги потерпілому в приміщенні кафе).

Покази свідка ОСОБА_12 суперечать показам потерпілого як щодо очевидців події конфлікту, так і щодо описаного потерпілим механізму нібито нанесення обвинуваченим удару ножем.

До того ж, свідок ОСОБА_12 неодноразово повідомила суду неправду.

Разом з тим, вважає доведеним лише той факт, що 26 квітня 2018 року ОСОБА_10 , зловживаючи алкогольними напоями у той період життя, був у стані алкогольного сп`яніння не менше середнього ступеню, поводився себе агресивно та дуже дивно, оскільки ходив по місту більше як 2 години з пораненням (з його слів після конфлікту з ОСОБА_8 ).

Крім того, суд безпідставно не прийняв до уваги покази 2 ключових свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , оскільки їх дружні стосунки з обвинуваченим не підтверджені.

До того ж, суд безпідставно вказав у вироку, що недостовірність показів свідка ОСОБА_14 полягає в тому, що він змінив свої покази, хоча в ході судового розгляду ніякі інші покази окрім тих, що він дав суду 05.08.2020 не досліджувались.

У той же час суд не надав оцінки тому факту, що свідок ОСОБА_12 також є подругою потерпілого ОСОБА_10 .

Вважає, що суд зайняв виключно обвинувальну позицію, оскільки всупереч вищезазначеним конкретним фактам суперечностей у показах потерпілого та свідка ОСОБА_12 , взагалі не надав оцінки таким розбіжностям у їх показах, та безпідставно розкритикував покази свідків, які свідчили про невинуватість ОСОБА_8 .

Зазначені вище обставини обґрунтовано викликають значний сумнів, який полягає в тому, що вони дають підстави припускати отримання ОСОБА_10 ножового поранення від іншої невстановленої особи на протязі більш як 2 години з часу зустрічі ОСОБА_8 з ОСОБА_10 до госпіталізації останнього.

Таким чином, зібраних суперечливих доказів недостатньо для безсумнівного твердження, що саме ОСОБА_8 наніс тілесне ушкодження ОСОБА_10 .

Просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Також просить повторно дослідити показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_25 , а також документи: протокол слідчого експерименту від 22 травня 2018 року за участі потерпілого ОСОБА_10 , протокол слідчого експерименту від 16 травня 2018 року за участі свідка ОСОБА_13 , протокол огляду місця події від 26 квітня 2018 року з додатками до нього, відеофайл на флеш-носії з записом з боді-камер співробітників патрульної поліції від 26 квітня 2018 року.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні, яке відбулося 05.11.2025 року не був присутній.

Колегія суддів зазначає, що ч. 4 ст. 401 КПК України встановлено, що обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Прокурор до початку апеляційного розгляду 05.11.2025 року відмовився від апеляційної скарги, яка погіршувала становище обвинуваченого.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05.11.2025 року було прийнято відмову прокурора від апеляційної скарги та в цій частині було закрито апеляційне провадження.

Таким чином, питання про погіршення становища обвинуваченого не ставилося, клопотання про його особисту участь до суду не надходили, права обвинуваченого належним чином забезпечувалися його захисником.

Відповідно до частини четвертої статті 405 Кримінального процесуального кодексу України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Обвинувачений ОСОБА_8 належним чином був повідомлений про місце, дату і час судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 підтримав подані апеляційні скарги, посилаючись на викладені в них доводи та підстави, і просив суд їх задовольнити.

Не заперечував проти розгляду провадження без участі самого обвинуваченого, оскільки останній перебуває на довготривалому лікування за наслідками покарання.

Прокурор заперечував проти доводів апеляційних скарг, вважав вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просив залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченого, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано здійснив дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінальноого правопорушенння.

У судовому засіданні суду першої інстанції було допитано обвинуваченого ОСОБА_8 , який вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що 24.04.2018 у його знайомої ОСОБА_26 у кафе «Гамарджоба» зник мобільний телефон, у зв`язку із чим вони з`ясовували обставини його зникнення, у тому числі й за участю ОСОБА_10 .

Зазначив, що 26.04.2018 увечері перебував біля вказаного кафе, де до нього підбіг ОСОБА_10 у стані сильного алкогольного сп`яніння, поводився агресивно та намагався завдати йому удару, від якого він ухилився, після чого лише відштовхнув останнього від себе та пішов у бік проспекту, аби уникнути подальшого конфлікту.

За словами обвинуваченого, ножа чи іншого гострого предмета при собі він не мав, крові у ОСОБА_10 не бачив, а через декілька днів дізнався про підозру вже у відділі поліції, куди його доставили з маршрутки. Підкреслив, що не переховувався, а тимчасово проживав у дівчини, після чого повернувся додому, та вважає, що ОСОБА_10 оговорює його з метою отримання грошових коштів у значному розмірі.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, сукупність доказів, досліджених судом першої інстанції, переконливо підтверджує його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Показання потерпілого ОСОБА_10 в суді першої інстанції є послідовними, узгодженими з іншими доказами та деталями події: він пояснив, що 26.04.2018 у кафе «Гамарджоба» під час з`ясування обставин зникнення мобільного телефону між ним та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, у ході якого потерпілий, обізвавши обвинуваченого «баригою», відштовхнув його під час першої спроби нападу.

Після цього, зі слів потерпілого, ОСОБА_8 вдруге кинувся на нього та завдав удар у ділянку живота, після чого потерпілий побачив на ньому кров, а в руках обвинуваченого чорний розкладний ніж, який той поклав до задньої кишені брюк і пішов з місця події, не виявляючи жодної зацікавленості у його стані та не надаючи допомоги. Потерпілий описав подальшу госпіталізацію, оперативне втручання, перебування у реанімації та тривале лікування, наголосивши на тяжкості заподіяних ушкоджень і відсутності з боку ОСОБА_8 будь-яких дій щодо відшкодування шкоди, натомість зазначивши про спроби вплинути на нього з метою «зам`яти» справу.

Свідок ОСОБА_25 в суді першої інстанції показав, що 26.04.2018 увечері він на вул. Гагаріна зустрів ОСОБА_10 у брудному від крові одязі, який прямо повідомив, що його вдарили ножем, при огляді рани свідок побачив ознаки внутрішньої кровотечі, наполіг на виклику швидкої допомоги, намагався зупинити кровотечу підручними засобами, після чого потерпілого було госпіталізовано. Зі слів ОСОБА_10 поранення йому завдав ОСОБА_27 на прізвисько « ОСОБА_28 ».

Показаннями інспекторів УПП ОСОБА_29 та ОСОБА_30 підтверджується, що вони за викликом прибули до кафе «Гамарджоба», де з`ясували від очевидців, що між кількома особами, в тому числі чоловіком на ім`я ОСОБА_27 , стався конфлікт, у ході якого потерпілому було завдано ножових поранень, після чого останнього забрала швидка, що зафіксовано у їхніх рапортах та на бодікамеру.

Показаннями фельдшера ОСОБА_31 та лікаря бригади швидкої допомоги ОСОБА_32 підтверджується, що 26.04.2018 вони виїжджали на виклик до ОСОБА_10 , виявили у нього колото-різане ушкодження у ділянці лівого підребер`я, ознаки внутрішньої кровотечі та алкогольного сп`яніння, наполягали на невідкладній госпіталізації з огляду на ризик загрози життю, зрештою умовили потерпілого поїхати до лікарні, де йому було надано невідкладну допомогу.

Свідок ОСОБА_11 , батько потерпілого, підтвердив факт проведення оперативного втручання у лікарні №5 та те, що зі слів сина, ножове поранення йому завдав ОСОБА_27 «Малиш», а також передав правоохоронним органам одяг сина зі слідами крові.

Показаннями свідка ОСОБА_12 , наданими під час попереднього судового розгляду і відтвореними в цьому провадженні шляхом дослідження технічного запису, встановлено, що вона була безпосереднім очевидцем конфлікту у кафе «Гамарджоба», бачила, як між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 виникла сварка через зниклий мобільний телефон, у ході якої ОСОБА_8 дістав з кишені невеликий складаний ніж із чорною рукояткою та наніс ОСОБА_10 один удар у ліву частину живота, після чого швидко залишив місце події. Вона пішла одразу ж до кафе щоб викликати швидку, однак коли вийшла побачила, що нікого біля кафе немає. Десь через пів-години ОСОБА_33 повернувся до кафе знову, та пояснив, що ОСОБА_34 та її чоловік відвезли його до лікарні, але він не звернувся до лікарів. Вона з іншою особою обробила йому рану перекисом водню.

Окрім показань потерпілого та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_25 , ОСОБА_35 , ОСОБА_31 , ОСОБА_11 , вина ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підтверджується комплексом письмових доказів, що відповідають вимогам ст. ст. 8587 КПК України.

Так, протоколом огляду місця події від 26.04.2018 з фототаблицями (т.2 а.с. 312) зафіксовано місце події біля буд. № 6 по вул. Гагаріна у м. Запоріжжя та вилучення чотирьох недопалків.

Протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.04.2018, 02.05.2018, 08.05.2018, за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_10 , узгоджено вказують саме на ОСОБА_8 як на особу, яка 26.04.2018 близько 17:2017:30, перебуваючи неподалік кафе «Гамарджоба», завдала потерпілому ножового поранення в ділянку тулуба з лівого боку (т.2 а.с. 1318, 5153).

Протокол огляду речей потерпілого від 05.05.2018 з фототаблицями (т.2 а.с. 2023) підтверджує наявність значних плям крові та порізу у лівій частині футболки блакитного кольору, що кореспондує локалізації поранення.

Медична документація послідовно відтворює розвиток події та характер ушкоджень: інформація КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) допомоги» ЗОР від 18.05.2018 № 260/01-16 та карта виїзду бригади швидкої допомоги №1184 від 26.04.2018 на ім`я ОСОБА_10 (т.2 а.с. 2425) підтверджують виклик 26.04.2018 до кафе «Фуршет» та первинний діагноз колото-різаної рани передньої черевної стінки на тлі алкогольного сп`яніння.

Довідка та інформація КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» від 22.05.2018 свідчить про доставлення ОСОБА_10 26.04.2018 о 19:53 з діагнозом: колото-різана рана передньої черевної стінки, поранення 2 сегменту лівої долі печінки, внутрішньочеревна кровотеча (т.2 а.с. 147).

Висновок судово-медичної експертизи №718 від 06.06.2018, виконаний на підставі ухвали слідчого судді від 24.05.2018 (т.2 а.с. 28, 2931), кваліфікує вказане поранення як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя, завдане предметом з колюче-ріжучими властивостями.

Висновки експертиз №1043 від 25.05.2018 щодо групової належності рідкої крові (т.2 а.с. 34, 36), №1089 від 14.06.2018 щодо дослідження одягу потерпілого (т.2 а.с. 40, 41) та №306 від 12.06.2018 щодо вилучених з місця події недопалків (т.2 а.с. 150, 152155) установлюють групу крові ОСОБА_10 (А з ізогемаглютиніном анти-В за системою АВО) і підтверджують наявність його крові на футболці та брюках, що додатково пов`язує місце події, особу потерпілого та механізм поранення.

Комплексна судово-медична експертиза №282/к від 25.06.2018, проведена на підставі ухвали слідчого судді від 13.06.2018 (т.2 а.с. 184185, 186193), узгоджує описаний потерпілим та свідками механізм нанесення одного удару ножем у ліву частину тулуба з характером і локалізацією виявленого ушкодження, підтверджуючи його утворення саме від дії колюче-ріжучого предмета за викладених у протоколах допитів та слідчих експериментів обставин.

Детальний перебіг конфлікту та дій обвинуваченого з ножем додатково підтверджується протоколами слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_12 від 07.05.2018, ОСОБА_13 від 16.05.2018 та потерпілого ОСОБА_10 від 22.05.2018 з фототаблицями (т.2 а.с. 5472, 7491, 93119), а також оглянутими у судовому засіданні DVD-R дисками з відеозаписами відповідних слідчих дій (т.2 а.с. 73, 92, 120), на яких відтворено місце, взаємне розташування учасників, характер конфлікту та момент нанесення удару.

Протокол огляду предмета від 04.06.2018 щодо флеш-носія із записом виклику швидкої допомоги 26.04.2018 о 20:54 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Яценка, 1, біля кафе «Фуршет», та стенограмою розмови (т.2 а.с. 203205), а також відтворений у судовому засіданні аудіофайл (т.2 а.с. 206) підтверджують час і місце звернення по медичну допомогу. Аналогічним чином протокол огляду предмета від 04.06.2018 щодо флеш-носія з відеозаписом із боді-камер працівників патрульної поліції, які 26.04.2018 виїжджали за викликом до кафе «Гамарджоба» (т.2 а.с. 208209), та досліджений у суді відеофайл (т.2 а.с. 210) підтверджують факт виїзду поліції, наявність інформації про ножове поранення.

Судом також належним чином досліджені рапорт чергового Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області від 26.04.2018, зареєстрований у журналі ЄО №11214, щодо події, зафіксованої о 19:50 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Яценка, 1 (т.2 а.с. 144), протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 27.04.2018 від ОСОБА_10 , де прямо зазначено, що 26.04.2018 близько 17:10 невідомий на ім`я ОСОБА_27 біля кафе «Гамарджоба» завдав йому ножового поранення в ділянку лівого міжребер`я розкладним ножем (т.2 а.с. 2), а також витяг з ЄРДР №0001104 від 27.04.2018, внесений за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 121 КК України, в якому відображено обставини спричинення ОСОБА_10 колото-різаних поранень передньої черевної стінки з пораненням печінки та внутрішньою кровотечею (ЖЕО №11211, 11214, 11222 від 26.04.2018; т.2 а.с. 143).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 обґрунтованим, оскільки його версія про відсутність у нього ножа та завдання лише поштовху потерпілому спростовується встановленим характером тілесного ушкодження, яке є проникаючим, колото-різаним і небезпечним для життя.

Сукупність досліджених доказів послідовно відтворює єдину картину події, відповідно до якої саме ОСОБА_8 під час конфлікту наніс потерпілому цілеспрямований удар в ділянку живота колюче-ріжучим предметом та залишив місце події, не вживаючи жодних заходів для надання допомоги.

Такі обставини свідчать про умисний характер його дій та дають підстави вважати доведеним склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо винуватості обвинуваченого є правильними і не викликають у апеляційного суду сумнівів.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг захисників обвинуваченого щодо недоведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та зіставивши їх із мотивами вироку суду першої інстанції й наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, вважає такі доводи необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду про винуватість обвинуваченого.

Посилання сторони захисту на неповноту судового розгляду внаслідок недопиту усіх свідків, зазначених у реєстрі досудового розслідування, зокрема свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , не може слугувати підставою для визнання вироку незаконним.

З вироку суду та матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції дослідив показання потерпілого, ключових очевидців події свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_25 , працівників поліції, бригади екстреної медичної допомоги, батька потерпілого, а також значний масив письмових доказів, у тому числі протоколи слідчих експериментів, впізнання, огляду місця події, медичну документацію та висновки судово-медичних експертиз.

Частина свідків сторони обвинувачення не була допитана саме з огляду на відмову прокурора від їх виклику та зміну обсягу доказів, що прямо відображено у вироку; при цьому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що за наявності вже досліджених, взаємопов`язаних та взаємоузгоджених доказів їх допит не є необхідним для з`ясування обставин, визначених ст. 91 КПК України.

Щодо свідка ОСОБА_12 суд першої інстанції вжив усіх можливих заходів для забезпечення повторної явки ОСОБА_12 (повістки, смс-повідомлення, ухвали про привід), однак це виявилося неможливим, оскільки згідно з даними ДПСУ вона 30.05.2022 року виїхала за кордон і не поверталася.

За таких умов, з урахуванням правової позиції Верховного Суду у справі №127/19452/16-к, провадження №51-717км20 від 02.02.2022, а також того, що сторони вже реалізували право на допит цього свідка під час попереднього розгляду, колегія суддів обґрунтовано визнає її показання, досліджені у формі технічного запису судового засідання, допустимим і належним доказом, який доповнює та узгоджується з іншими доказами у справі.

За таких умов суд, діючи у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано дослідив технічний запис її показань, наданих у попередньому судовому розгляді, де сторона захисту вже реалізувала своє право на допит цього свідка.

Тому стверджувати про порушення встановленого порядку дослідження доказів чи позбавлення сторони захисту можливості реалізувати свої процесуальні права підстав немає. Сам по собі факт недопиту кожного свідка, зазначеного у реєстрі, не свідчить про неповноту судового розгляду, якщо наявний у провадженні доказовий масив є достатнім, допустимим та взаємоузгодженим для формування висновку про винуватість чи невинуватість особи.

Доводи захисників про те, що відсутність процесуального оформлення відмови прокурора від допиту частини свідків позбавила сторону захисту можливості заявити клопотання про їх виклик як свідків захисту, є декларативними й не знаходять підтвердження в матеріалах провадження.

Апеляційний суд не встановив жодного клопотання сторони захисту про допит конкретних осіб як свідків захисту, у задоволенні якого судом було безпідставно відмовлено. Отже, реального обмеження права обвинуваченого ОСОБА_8 на допит свідків обвинувачення й виклик свідків захисту не відбулося, а твердження про це ґрунтуються на припущеннях.

Що стосується зауважень сторони захисту щодо нібито упередженості потерпілого, його бажання «заробити» на кримінальному провадженні та можливого викривленого сприйняття подій у зв`язку зі станом алкогольного сп`яніння, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що суд першої інстанції дав цим аргументам вичерпну оцінку.

У вироку докладно наведено, що потерпілий послідовно й детально описав обставини конфлікту та нанесення удару ножем саме ОСОБА_8 біля кафе «Гамарджоба», вказав механізм дій обвинуваченого (замах правою рукою, удар у ліву частину тулуба, подальше ховання ножа до кишені), його поведінку після події та відсутність будь-яких контактів чи допомоги з боку обвинуваченого.

Ці показання були співвіднесені з даними слідчого експерименту за участю потерпілого, оглядом його одягу зі слідами крові та порізом у відповідній ділянці, інформацією бригади швидкої допомоги й лікарні щодо характеру та локалізації поранення, а також із висновками судово-медичних експертиз, які підтвердили, що виявлене проникаюче колото-різане поранення живота з ушкодженням лівої долі печінки повністю відповідає обставинам, викладеним потерпілим.

Сам факт перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння, який відображений у медичних документах, суд обґрунтовано розцінив не як обставину, що дискредитує його показання, а як елемент загальної картини подій, який пояснює, чому потерпілий спочатку недооцінив небезпеку свого стану, певний час ходив містом і відмовлявся від госпіталізації.

При цьому в суді потерпілий продемонстрував достатній рівень усвідомлення та відтворення подій, а його показання логічно узгоджуються з об`єктивними доказами. Твердження ж захисту про те, що потерпілий нібито не міг адекватно сприймати події і тому його показання не можуть бути покладені в основу вироку, спростовуються докладним аналізом судом першої інстанції співвідношення його показань і об`єктивних даних кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про нібито істотні суперечності між показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_12 щодо місця й механізму нанесення удару, а також подальшої поведінки потерпілого, правильно оцінені судом першої інстанції як несуттєві для вирішення питання про винуватість.

Суд детально навів і порівняв їхні показання, встановивши, що в основній, істотній частині вони узгоджуються: і потерпілий, і свідок ОСОБА_12 послідовно вказують на конфлікт біля кафе «Гамарджоба» у присутності обвинуваченого ОСОБА_8 , на словесну сварку, після якої останній, тримаючи в руці ніж, завдає удар у ліву частину тулуба потерпілому, після чого залишає місце події.

Уточнення щодо відстані від входу до кафе чи окремі деталі подальших дій (чи була обробка рани у приміщенні кафе, хто саме її здійснював тощо) об`єктивно могли варіюватися з огляду на значний проміжок часу, що минув з моменту події та суб`єктивні особливості сприйняття.

Такі відмінності не руйнують загальну доказову концепцію, відображену у вироку і цілком відповідають звичайному людському фактору при відтворенні обставин подій.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що критерієм оцінки показань є їх сутнісна узгодженість із іншими доказами, а не абсолютна тотожність у другорядних деталях, чого й вимагають ст. 94 та ст. 370 КПК України.

Твердження захисту про «корисливу зацікавленість» потерпілого, яка начебто випливає з того, що він сам звернувся до психолога й у висновку спеціаліста вказано суму моральної шкоди в 1 000 000 грн, також були предметом оцінки суду першої інстанції.

Суд обґрунтовано визнав, що визначення розміру моральної шкоди є виключною прерогативою суду за критеріями ст. 23, 1167 ЦК України, внаслідок чого вимога про стягнення 1 000 000 грн була задоволена лише частково у розмірі 50 000 грн.

Отже, суд критично поставився до будь-яких можливих перебільшень з боку потерпілого та скоригував їх відповідно до принципів розумності та справедливості.

Сам по собі факт подання цивільного позову на значну суму не свідчить ні про фальсифікацію обставин злочину, ні про недостовірність показань потерпілого, тим більше, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується не лише на його показаннях, а на сукупності різнорідних, незалежних доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичної оцінки показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , на які посилається захист як на «ключові» докази невинуватості обвинуваченого.

Як правильно зазначено у вироку, обидва свідки тривалий час ухилялися від участі у судовому розгляді, не отримували або ігнорували судові повістки, були неодноразово піддані примусовому приводу, але фактично з`явилися до суду безпосередньо у моменти, коли це було вигідно стороні захисту, причому без офіційних викликів.

І ОСОБА_14 , і ОСОБА_13 перебувають у тривалих приятельських стосунках з обвинуваченим ОСОБА_8 , що вони самі не заперечували.

Їхні показання містять істотні внутрішні протиріччя і не узгоджуються ані між собою, ані з іншими доказами у справі.

Так, ОСОБА_13 стверджувала, що під час конфлікту біля кафе присутні були лише вона, обвинувачений і потерпілий, тоді як ОСОБА_14 вказував на наявність ще декількох осіб, які утримували потерпілого.

ОСОБА_13 наполягала, що подія сталася через 23 дні після встановлення факту зникнення телефону, тоді як ОСОБА_14 пов`язував її з наступним днем; версія про відсутність ножа і нанесення виключно «ударів рукою» прямо суперечить даним судово-медичних експертиз, які однозначно встановили колото-різаний характер поранення із ушкодженням печінки, що не може бути наслідком удару кулаком.

Суд першої інстанції докладно обґрунтував, чому такі показання не можуть визнаватися достовірними та належними для спростування узгодженої сукупності інших доказів, і колегія суддів вважає ці мотиви переконливими.

Водночас суд першої інстанції оцінив і показання ОСОБА_13 , надані під час слідчого експерименту, диференційовано: у частині, де вони стосуються механізму завдання ушкодження, суд вірно відкинув їх як такі, що суперечать висновкам експертиз.

Натомість у частині, де свідок констатує наявність крові, локалізацію її на футболці потерпілого зліва та факт настання поранення одразу після конфлікту із ОСОБА_8 біля кафе, ці дані були обґрунтовано прийняті як такі, що узгоджуються із показаннями потерпілого, показань ОСОБА_12 , даними медичних документів.

Такий підхід відповідає вимогам ст. 94 КПК України щодо всебічної, повної й неупередженої оцінки кожного доказу окремо та в сукупності з іншими.

Посилання на можливість отримання потерпілим ножового поранення від «іншої невстановленої особи» в інший час і в іншому місці, ніж біля кафе «Гамарджоба», є гіпотетичними припущеннями, які не підкріплені жодним доказом.

Натомість сукупність доказів, наведена у вироку, чітко окреслює часовий та просторовий контекст події: конфлікт та удар ножем біля кафе, негайне виникнення кровотечі, наявність крові на одязі в зоні поранення, виклик швидкої допомоги та госпіталізація з проникаючим колото-різаним пораненням живота.

Жодних даних про будь-який інший конфлікт чи напад за участі потерпілого до його потрапляння до лікарні матеріали провадження не містять.

У цій ситуації апеляційна версія захисту є лише альтернативною реконструкцією без жодної доказової бази і не створює того «розумного сумніву», який міг би поставити під питання висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 .

Колегія суддів звертає увагу і на те, що суд першої інстанції ретельно дотримався стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Суд не покладав на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язку доводити свою невинуватість, а, навпаки, проаналізував усі зібрані стороною обвинувачення й захисту докази, мотивовано відкинув ті з них, що суперечать усталеній картині подій або виявилися непослідовними, та надав переконливі пояснення щодо прийняття інших доказів.

Показання самого ОСОБА_8 , в яких він заперечує факт нанесення удару ножем, були обґрунтовано оцінені як спосіб захисту, що спростовується узгодженими показаннями потерпілого, свідків, медичними та іншими письмовими доказами.

Такий підхід відповідає засадам кримінального провадження і не свідчить про зайняття судом «обвинувальної позиції», як про це безпідставно стверджує захисник.

Отже, аналіз доводів апеляційної скарги в їх сукупності свідчить, що вони зводяться до незгоди сторони захисту з оцінкою доказів судом першої інстанції та спроби запропонувати суду альтернативну, проте нічим не підтверджену версію подій, яка не ґрунтується на жодному новому чи належному доказі.

При цьому вирок суду першої інстанції містить повну, логічну та структуровану мотивацію, чому саме показання потерпілого, свідка ОСОБА_12 , інших допитаних свідків, дані слідчих експериментів, протоколів оглядів, впізнання, висновків судово-медичних експертиз визнаються судом достовірними, а показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та позиція обвинуваченого ОСОБА_8 критично оцінюються й не покладаються в основу вироку.

Така мотивація відповідає вимогам ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, доведена сукупністю належних, допустимих, достовірних та взаємопов`язаних доказів поза розумним сумнівом.

Підстав для закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, як того просить сторона захисту, не вбачається, а доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, колегія суддів відмовляє у повторному дослідженні доказів за клопотанням сторони захисту.

Апеляційний суд при ухваленні такого рішення виходить з того, що вони є безпідставними та є лише намаганням захисника переоцінити вже дослідженні докази в справі на свою користь.

Слід наголосити, що ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Учасник судового провадження має не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з якими порушеннями чи взагалі не досліджені.

Стаття 23 КПК не розглядається як така, що автоматично висуває вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування вироку в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд робить лише юридичну оцінку ситуації постановленого вироку та не вимагає нового безпосереднього дослідження доказів.

Якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (рішення Верховного Суду у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих підтверджень щодо необхідності цих дій. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Верховного Суду від 10 червня 2020 року (справа № 712/2341/15-к, провадження № 51-6364км19).

Окрім того, сам по собі факт незгоди з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Колегія суддів вважає, що докази кримінального провадження, покази свідків, експертів, потерпілого та інших осіб не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони у повному обсязі підтверджують факт перебування потерпілого у лікарні в день чергування обвинуваченого, фізичне контактування обвинуваченого з потерпілим, яке відбувалось тривалий період часу, причини смерті потерпілого, утворення механізму вчинення інкримінованого злочину, тілесні пошкодження потерпілого.

Заявлене клопотання під час апеляційного перегляду є безпідставними, оскільки таке повторне дослідження вже встановлених обставин є недоцільним, по-скільки всі обставини, які є істотними були належним чином дослідженні судом першої інстанції безпосередньо і будь-яких сумнівів в правильності їх оцінки в колегії суддів не викликають.

Отже, будь-яких сумнівів у винуватості обвинуваченого під час апеляційного перегляду не було встановлено, а тому колегія суддів погоджується повністю з висновками місцевого суду та не вбачає підстав для задоволення заявлених клопотання захисника.

Водночас колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині призначення покарання у виді реального позбавлення волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Апеляційний суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі дані про особу обвинуваченого, у тому числі й ті, що виникли та були документально підтверджені вже після ухвалення вироку, за умови, що вони сприяють поліпшенню його правового становища та не погіршують становища інших учасників провадження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, справа щодо ОСОБА_8 перебуває у провадженні суду з 2019 року, тобто тривалий проміжок часу.

За цей час обставини, що характеризують особу обвинуваченого, істотно змінилися.

На стадії апеляційного розгляду до матеріалів провадження долучено довідки про обставини поранення від 14.01.2025 № 2237 та від 23.12.2024 № 728, видані військовою частиною НОМЕР_1 , з яких вбачається, що солдат ОСОБА_8 під час виконання бойових завдань у період дії воєнного стану отримав вибухову травму, проникаюче вогнепально-осколкове поранення лобної ділянки голови внаслідок ураження безпілотним літальним апаратом типу «дрон-камікадзе» противника.

Отже, встановлено прямий, безпосередній зв`язок отриманих тілесних ушкоджень із виконанням ним конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини.

Зі службової характеристики на солдата ОСОБА_8 вбачається, що за час проходження військової служби він зарекомендував себе позитивно: сумлінно ставився до виконання службових обов`язків, дисциплінований, організований, ініціативний, здатний оперативно приймати виважені рішення в умовах підвищеної відповідальності, у бойовій обстановці демонстрував належний рівень професійних навичок і слугував позитивним прикладом для побратимів. До дисциплінарної відповідальності не притягувався, стягнень не мав, рівень військової дисципліни командуванням оцінюється як високий.

Крім того, відповідно до виписки зі стаціонарної медичної карти хворого № 7746/02 КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР, ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні, де йому встановлено наслідки проникаючого сліпого поранення у правій лобній ділянці з ушкодженням правої лобної частки головного мозку, переднього рогу бокового шлуночка, наявністю кісткових уламків та сторонніх тіл по ходу ранового каналу, внутрішньочерепного крововиливу. У нього відзначаються виражені когнітивні порушення, а також ознаки посттравматичного стресового розладу, що зумовлює необхідність тривалого лікування, реабілітації та медичного нагляду.

З цією метою обвинуваченому було проведено оперативне втручання краніопластику дефекту черепа у правій лобній ділянці із встановленням титанової пластини (імплантата).

Наведені документи в сукупності свідчать про те, що після вчинення інкримінованого кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_8 не лише не ухилявся від виконання своїх обов`язків перед державою й суспільством, а навпаки добровільно став на захист Батьківщини, брав участь у бойових діях, зазнав тяжкого поранення головного мозку та на теперішній час має стійкі наслідки такого ушкодження, які істотно впливають на стан його здоров`я та життєдіяльність.

Колегія суддів також враховує, що за місцем проживання і роботи ОСОБА_8 характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не мав, має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває дитина.

У матеріалах провадження відсутні відомості про будь-які обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого.

За таких умов колегія суддів доходить висновку, що з огляду на істотні зміни у життєвій ситуації та особи самого обвинуваченого, зокрема погіршення стану його здоров`я, необхідність постійного лікування, безпосередньо пов`язаних з участю у бойових діях, отриманням тяжкого поранення, наявністю стійких наслідків ушкодження головного мозку та психоемоційної сфери, а також позитивні дані щодо проходження ним військової служби у період воєнного стану, захисту Батьківщини, покарання потребує коригування.

Не ставлячи під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, зроблених з урахуванням обставин, установлених на момент ухвалення вироку, колегія суддів вважає, що внаслідок виявлення зазначених нових, істотних для оцінки особи обвинуваченого даних, призначене йому реальне покарання у виді позбавлення волі в конкретних обставинах справи набуває ознак надмірної суворості і вже не в повній мірі відповідає принципам справедливості, гуманізму та індивідуалізації покарання, закріпленим у ст.ст. 50, 65 КК України.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України суд може звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку, що виправлення такої особи можливе без реального відбування покарання.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК) може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого обвинуваченого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства (постанова ВС від 10.08.2021 у справі №235/689/20 (провадження №51-1411км21).

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи сукупність наведених обставин позитивну поведінку за місцем проживання, позитивні характеристики з місця служби, наявність на утриманні дитини, активну участь у захисті Батьківщини в умовах збройної агресії проти України, а також отримання ОСОБА_8 тяжкого бойового поранення, яке спричинило стійкі негативні наслідки для стану його здоров`я та потребує тривалого лікування і реабілітації, колегія суддів приходить до переконання, що за конкретних обставин справи мета покарання щодо нього може бути досягнута без його фактичної ізоляції від суспільства.

При цьому суд апеляційної інстанції виходить із того, що за своїм змістом вчинений злочин, хоча й є тяжким, однак був вчинений особою, яка після його вчинення виконувала конституційний обов`язок із захисту незалежності та територіальної цілісності України, не має стійких криміногенних проявів, до цього до кримінальної відповідальності не притягувалася, характеризується в цілому позитивно, а після вчинення кримінального правопорушення не вчинила нових злочинів, добросовісно виконує сімейні обов`язки, піклується про дитину та потребує систематичного медичного нагляду у зв`язку з наслідками поранення.

За таких умов колегія суддів бере до уваги, що відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, а також попередження вчинення нових злочинів як самим обвинуваченого, так і іншими особами, а згідно зі ст. 65 КК України воно повинно бути індивідуалізованим, необхідним і достатнім для досягнення його цілей.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за можливе залишити вид і розмір призначеного покарання у виді позбавлення волі незмінним, але, застосувавши положення ст. 75 КК України, звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, поклавши на нього передбачені ст. 76 КК України обов`язки, спрямовані на контроль за його поведінкою, як додатковий виховний вплив.

Такий підхід, на переконання апеляційного суду, забезпечує оптимальний баланс між завданнями кримінального провадження та цілями покарання, з одного боку, і необхідністю врахування особливих обставин, з іншого.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням, а не реальне виконання вироку в частині позбавлення волі, відповідає принципам справедливості, гуманізму та індивідуалізації покарання і є достатнім для його превентивного та виховного впливу як на ОСОБА_8 , так і на інших осіб.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливим апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2022 року у відношенні ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.

Звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки.

Покласти на ОСОБА_8 обов`язки на підставі ст. 76 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації:

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4