ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 465/1584/23

провадження № 51-2308 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 20 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000830 від 10 грудня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено останнього від відбування призначеного покарання, встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Відповідно до обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_6 22 листопада 2022 року, близько 14:45, перебуваючи в ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовився від призову на військову службу за мобілізацією під час відправлення його у військову частину НОМЕР_1 та в подальшому ОСОБА_6 продовжив вчиняти дії щодо протиправного ухилення від призову на військову службу за мобілізацією.

Львівський апеляційний суд вироком від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив. Вирок Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасував. Визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що він в ході проведення ВЛК скаржився на стан здоров`я, проте в дійсності його ніхто не оглядав. Вказує, що на його утриманні перебуває хвора матір, яка має когнітивні порушення та потребує постійного догляду. Водночас твердження апеляційного суду про те, що здійснювати догляд за його хворою матір`ю може дружина засудженого є безпідставним, оскільки в останньої такого обов`язку та фактичної можливості немає. Зазначає, що поза увагою апеляційного суду залишився факт визнання вини, наявність в нього щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального провадження. Крім того, зазначає, що у березні 2025 року в нього стався інфаркт. Зауважує, що наразі також вирішив вступити до лав ЗСУ, у зв`язку із чим подав заяву до місцевого ТЦК та СП про скерування його для проходження ВЛК. Вважає, що заслуговує на звільнення від відбування покарання з випробуванням з призначенням іспитового строку.

Письмових заперечень на касаційну скаргу засудженого від інших учасників кримінального провадження до Верховного Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор вважав доводи касаційної скарги необґрунтованими, просив вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Засуджений звернувся до Суду з клопотанням, в якому просив проводити розгляд цього кримінального провадження за його відсутністю.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація дій засудженого в касаційному порядку не оспорюються.

Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законом вимог при вирішенні питання про можливість звільнення останнього від відбування основного покарання з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з матеріалів справи, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання зі звільненням зі звільненням від його відбування з випробуванням, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття та прийняв в до уваги тяжкість вчиненого ним злочину, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, мотив вчинення суспільно небезпечного діяння (не міг залишити хвору матір похилого віку), відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, злочин вчинив вперше, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, має малолітню дитину, а також має матір похилого віку, яка проживає разом з ним та він здійснює за нею догляд.

Водночас апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, зазначив, що хоча обвинувачений визнав вину у вчиненому, проте з моменту притягнення до кримінальної відповідальності по даний час не звертався до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для виконання свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, у зв`язку із чим дійшов висновку про відсутність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття.

Водночас згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_6 обвинувачувався в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

В обвинувальному акті обставиною, яка відповідно до положень ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_6 , органом досудового розслідування було визнано його щире каяття.

За змістом вироку, в ході судового розгляду ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні злочину за обставин, які викладені в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі та щиро розкаявся.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню підлягають обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, а також ті, що виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження.

Частиною 2 ст. 394 КПК України визначено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Отже, кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості оскаржувати обставини, які не оспорювалися учасниками судового провадження під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. Це стосується і обставин, що впливають на покарання.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 388/836/24.

Втім, на переконання колегії суддів касаційного суду, у цьому конкретному провадженні невмотивоване виключення апеляційним судом обставини, що пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, в цілому не вплинуло не законність та справедливість призначеного ОСОБА_6 апеляційним судом покарання, оскільки воно було призначено у мінімальному розмірі в межах санкції ст. 336 КК України.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з позицією апеляційного суду про відсутність у цьому провадженні обґрунтованих підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд урахував, що ухилення від призову на військову службу під час мобілізації в період воєнного стану свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, у зв`язку із чим лише відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства сприятиме досягненню мети покарання, яка відповідно до ст. 50 КК України, полягає не лише у карі, а й у виправленні засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, Верховний Суд раніше зазначав, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

З урахуванням обставин встановлених апеляційним судом, зокрема, цінність суспільних відносин, на які здійснено посягання, суспільну небезпеку та характер вчиненого протиправного посягання, висновок суду апеляційної інстанції про призначення покарання у виді реального позбавлення волі є обґрунтованим.

Підстав вважати таке покарання надто суворим Суд не вбачає.

Посилання апеляційного суду на можливість здійснення догляду за матір`ю засудженого його дружиною не впливають на правильність та законність прийнятого рішення апеляційним судом.

Отже, призначене апеляційним судом ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Водночас засуджений не позбавлений можливості виконати свій конституційний обов`язок із захисту України, звернувшись із відповідною заявою в порядку ст. 81-1 КК України.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370 та 420 КПК України.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Львівського апеляційного суду від 20 березня 2025 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3