Справа № 550/1301/25
Провадження №1-кп/550/237/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року селище Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000419 від 05.08.2025 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Филенкове, Чутівського району, Полтавської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із професійно-технічною освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, має на утриманні малолітню дитину та особу похилого віку, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як військовозобов`язаний, будучи достовірно обізнаним про введення на всій території України воєнного стану, згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 та Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14.03.2022, №259/259 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №49/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 10.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024, №740/2024 від 28.10.2024, №26/2025 від 14.01.2025, №235/2025 від 15.04.2025, а також про введення в дію плану оборони України та Зведеного плану територіальної оборони України на підставі Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 24.02.2022 «Про введення в дію оборони України та Зведеного плану територіальної оборони України» №70/2022 від 24.02.2022, пройшов огляд на ступінь придатності до військової служби військово-лікарською комісією КНП «Чутівська центральна лікарня», рішенням якої визнаний придатним до проходження військової служби (згідно довідки ВЛК №2025-0710-1419-2816-7 від 10.07.2025), про що відповідно до наказу МОУ «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» №402 від 14.08.2008 (в редакції від 14.10.2024), видано відповідну карту обстеження та медичного огляду від 10.07.2025.

Військовозобов`язаний ОСОБА_4 будучи визнаним придатним до військової служби, був направлений на проходження військової служби до навчального центру А0665 про, що було зроблено відповідні записи в журналі вручення повісток на відправку (217 від 10.07.2025) та журналу вручення мобілізаційних розпоряджень (№217 від 10.07.2025).

10.07.2025, в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 було пред`явлено повістку №217 на відправку у військову частину та проходження служби в Збройних Силах України, але він її отримувати відмовився та заявив про свою категоричну відмову від призову на військову службу під час мобілізації.

10.07.2025 начальником відділення мобілізаційної роботи заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 було складено Акт про відмову ОСОБА_4 від направлення до навчального центру А0665.

Таким чином, ОСОБА_4 , будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками вищевказаного центру комплектування та соціальної підтримки про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ, Указу Президента України «Про загальну мобілізації» від 24.02.2022 №65/2022, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, являючись придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи згідно ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки або підстав для непридатності для несення служби, ухилився від призову за мобілізацією та 10.07.2025 о 18:00 годині не прибув до пункту збору за адресою: АДРЕСА_2 для відправки у команді до військової частини НОМЕР_1 з метою проходження військової служби за мобілізацією.

Таким чином, своїми умисними діями, що виразилися в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю, вказавши, що 05.07.2023 отримав відстрочку від мобілізації у зв`язку із постійним доглядом за матір`ю, але пропустив термін для продовження відстрочки, адже гадав, що дана довідка була дійсна протягом двох років. 10.07.2025 дійсно пройшов огляд на ступінь придатності до військової служби військово-лікарською комісією КНП «Чутівська центральна лікарня», рішенням якої визнаний придатним до проходження військової служби. Надалі, після проходження ВЛК, йому було пред`явлено повістку на відправку у військову частину для проходження військової служби в Збройні Сили України, але він її отримувати відмовився та заявив про свою відмову від призову на військову службу під час мобілізації вказавши, що на постійній основі доглядає за своєю матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , інших родичів які можуть допомагати в догляді за хворою матір`ю, якій 86 років - немає. Крім того, обвинувачений вказав, що на даний час він має відстрочку від мобілізації у зв`язку із постійним доглядом за матір`ю до завершення мобілізації.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності позиції.

Приймаючи до уваги послідовність показань обвинуваченого про обставини вчинення кримінального правопорушення, суд вважає ці показання достовірними.

З`ясувавши правильність розуміння обвинуваченим суті пред`явленого обвинувачення, не маючи сумніву у добровільності та істинності її позицій, суд, роз`яснивши учасникам судового провадження зміст ч.3 ст.349 КПК України, за їх згодою, визнав недоцільним дослідження доказів фактичних обставин справи, та обмежився допитом обвинуваченого, вивченням документів, що характеризують його особу, оскільки показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються. Одночасно учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За встановлених під час судового розгляду обставин суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні за ст.336 КК України поза розумним сумнівом.

Судом не встановлено будь-яких обставин для перекваліфікації дій обвинуваченого, а так само обставин, які б виключали злочинність діяння, або були б підставою для звільнення від кримінальної відповідальності.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. ст. 50, 65 КК України, якими визначено, що суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винних, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 12 КК України, злочин, передбачений статтею. 336 КК України, є нетяжким злочином.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 у відповідності до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 у відповідності до ст.67 КК України, судом не встановлено.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення.

Суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_4 який: відповідно до довідки №02.1-05/442 не являється депутатом Чутівської селищної ради; матеріалів, що компрометують ОСОБА_4 немає; відповідно до довідки №794 за медичною допомогою до лікаря-нарколога та до лікаря-психіатра не звертався; відповідно до довідки №119-29082025/53720 раніше не судимий; відповідно до свідоцтва про народження має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також як вбачається з матеріалів справи відповідно до довідки №9в/3/357 від 05.07.2023 року ОСОБА_4 мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі абз. 10 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а саме зайнятість постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка)), які за висновком МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду на строк до 05.01.2024 року.

Згідно висновку КНП «Чутівська центральна лікарня» №204 від 04.09.2025 року про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійному основі, ОСОБА_8 , яка є матір`ю обвинуваченого, потребує постійного стороннього догляду.

Згідно акту від 10.09.2025 про встановлення факту здійснення особою постійного догляду, ОСОБА_4 постійно доглядає за своєю матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до довідки №9в/4/1228 від 06.10.2025 року, ОСОБА_4 мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (зайнятість постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка)), які за висновком МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду на строк до 04.11.2025 року. Протокол №69 від 20.09.2025.

З витягу застосунку «Резерв +» сформованого 22.11.2025 року о 09:17 вбачається, що військовозобов`язаному ОСОБА_4 , надано відстрочку на підставі п.9 ч.1 ст. 23. Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», строком дії - до завершення мобілізації.

Суд приймає до уваги, що громадяни України звільняються від виконання військового обов`язку на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

За положеннями ч.1 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно із ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: зокрема 9) зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду.

Виходячи з принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про винувату особу.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також суд зазначає, що потрібно керуватися суворо індивідуальним підходом при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили нові умисні злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили кримінальне правопорушення.

Тобто залежно від конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, які він вчинив, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.08.2020 за результатами розгляду справи № 716/1224/19.

Водночас Конституційний суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року, справ N 1-33/2004 зазначив, що: «Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України ( 254к/96-ВР ) в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України ( 254к/96-ВР ).

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України ( 254к/96-ВР )».

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який вину визнав повністю, щиро розповідав про скоєне та каявся, його поведінку до вчинення кримінального правопорушення та під час кримінального провадження, з урахуванням його позитивної характеристики, враховуючи те, що він має відстрочку до завершення мобілізації на підставі п.9 ч.1 ст. 23. Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме - зайнятість постійним доглядом за хворою, 86-річною матір`ю, яка за висновком КНП «Чутівська центральна лікарня» потребуює постійного догляду, також має на утриманні малолітнього сина, з урахуванням наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає необхідним призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 336 КК України та приходить до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ч. 1 ст. 75 КК України з іспитовим строком з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, оскільки виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та реального відбування покарання, але в умовах контролю за його поведінкою під час іспитового строку.

Саме такий вид покарання дозволить усвідомити обвинуваченому його негативну поведінку по відношенню до суспільства.

Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог ч. 6 ст. 100 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся.

Процесуальні витрати відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись ст.ст. 349, 369,371, 373 - 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3(три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 23.12.2025.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Після набрання вироком законної сили, речові докази: довідку ВЛК №2025-0710-1419-2816-7 від 10.07.2025 видану на ім`я ОСОБА_4 , карту обстеження та медичного огляду на ім`я ОСОБА_4 , завірену копію сторінок журналу вручення повісток на відправку та журналу вручення мобілізаційних розпоряджень із записами №217 від 10.07.2025, повістку на відправку №217 від 10.07.2025 року на ім`я ОСОБА_4 , акт про відмову ОСОБА_4 від направлення до навчального центру для проходження військової служби від 10.07.2025, які знаходяться матеріалах кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1