ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/932/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/336/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строків тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №11-сс/817/336/25 за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2025 року про продовження щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2025 року задоволено клопотання слідчого СВВП №1 Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області, погоджене з начальником Лановецького відділу Кременецької окружної прокуратури, продовжено щодо підозрюваного ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 26 грудня 2025 року, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, захисник підозрюваного ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та застосувати до підозрюваного більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний період доби або визначити розмір застави до 68 000 грн. Вважає, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, а клопотання сторони обвинувачення безпідставним.

Посилається на те, що сторона обвинувачення формально обґрунтувала клопотання лише наявністю підозри у вчиненні тяжкого злочину та абстрактними ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України. Обґрунтовує тим, що викладені в клопотанні обставини не відповідають дійсності, слідчий суддя належним чином не перевірив наведені доводи, неповно дослідив матеріали та не врахував заперечення сторони захисту.

Наголошує, що з урахуванням особи підозрюваного та його майнового стану тримання під вартою є надмірно суворим заходом, а тому має бути замінене на нічний домашній арешт або заставу до 68 000 грн.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник підозрюваного ОСОБА_6 зазначає, що мотиви та підстави, наведені слідчим у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу, ґрунтувалися на зміненій підозрі від 20.11.2025 року та нових доказах, а не тих, на які раніше посилався орган досудового розслідування. При цьому підкреслює, що Лановецький районний суд та Тернопільський апеляційний суд розглядали попередні підозри у вересні та жовтні, тому посилання слідчого судді на ухвалу апеляційного суду від 08.10.2025 року є помилковим та необґрунтованим, адже обставини нової підозри суттєво відрізняються.

Вказує на те, що обставини, викладені у повідомленнях про підозру від 26.09.2025 та 20.11.2025 року, є різними, підлягають окремому доказуванню, потребують нової оцінки та не можуть автоматично підтверджуватися попередніми судовими рішеннями. Мотивує тим, що орган досудового розслідування, ініціюючи клопотання про продовження запобіжного заходу, послався на нібито наявність "додаткових доказів", однак слідчий суддя не перевірив належним чином, чи дійсно такі докази є новими та чи вони здатні підтвердити обґрунтованість зміненої підозри. Апелянт наголошує, що повторний допит свідків та отримання певних експертних висновків не свідчать автоматично про вагомість чи достовірність цих доказів.

Вважає, що слідчий суддя помилково виходив із припущення щодо обґрунтованості правової кваліфікації, незважаючи на те, що зміна підозри відбулася незадовго до подання клопотання, і об`єктивно орган досудового розслідування не мав достатнього часу провести повноцінний, всебічний аналіз нових обставин. На думку апелянта, ухвала не містить жодної відповіді на заперечення сторони захисту, хоча ці заперечення були підкріплені конкретними доказами, які ставили під сумнів достовірність і правдивість основних доказів сторони обвинувачення, зокрема показань свідків.

Вказує на те що показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не можуть вважатися надійними, оскільки є взаємно суперечливими, змінювалися кілька разів протягом досудового розслідування та були дані особами, які мають кримінальні та адміністративні правопорушення в минулому. Первинно всі троє свідків описували подію як нещасний випадок (падіння ОСОБА_14 ), а лише згодом змінили показання та поклали відповідальність на ОСОБА_6 . Апелянт у своїх доводах наголошує, що зміна свідчень настала після контакту між ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_11 , що ставить під сумнів добровільність та правдивість нових показів.

Посилається на те, що всі троє ключових свідків мають значні проблеми із законом, перебувають під слідством або неодноразово притягались до відповідальності, що робить їх залежними від органів досудового розслідування та прокуратури, а наявність кримінальних проваджень щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , їхні судимості, притягнення до адміністративної відповідальності за керування транспортом у стані сп`яніння, за вчинення насильства в сім`ї, а також на наявність триваючих судових процесів, де обвинувачення підтримує прокуратура того ж району, що здійснює процесуальне керівництво у справі щодо ОСОБА_6 створює реальні ризики їх упередженості та контрольованості.

Стверджує, що вся конструкція підозри ґрунтується виключно на суперечливих і сумнівних свідченнях цих осіб, тоді як будь-які інші докази вини ОСОБА_6 органом досудового розслідування протягом двох місяців не здобуто. Мотивує скаргу тим, що ні повідомлення про підозру, ані подальше клопотання не містять жодного аналізу чи обґрунтування умислу обов`язкового елементу суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, що унеможливлює визнання підозри належною та обґрунтованою.

Твердження слідчого про наявність ризиків переховування ОСОБА_6 є вважає безпідставними й недоведеними. Підкреслює, що підозрюваний добровільно з`являється до відділу поліції, не ухиляється від слідства, проживає за постійною адресою разом із батьками, має сталі соціальні зв`язки, а доказів наміру переховуватися сторона обвинувачення не надала. Апелянт посилається на те, що аргумент слідчого про "відсутність джерел доходу" чи "неміцні соціальні зв`язки" спростовується документами, поданими із запереченнями.

Вважає, що слідчий суддя не перевірив належним чином ані доводи сторони захисту, ані обставини, які мали значення для правильного вирішення питання щодо запобіжного заходу. Стверджує, що ухвала ґрунтується на припущеннях, а не на встановлених фактах, і що при її постановленні суд не врахував ключові обставини: суперечливість основних доказів, залежність свідків від органів слідства, відсутність доказів умислу, відсутність підтверджених ризиків та попередню недостовірність повідомлених підозр. У зв`язку з цим апелянт просить скасувати ухвалу та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Заслухавши суддю-доповідача, підозрюваного та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу з мотивів у ній викладених та прокурора та представника потерпілої, які щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних міркувань.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як вбачається із матеріалів справи, відділенням поліції № 1 (м. Ланівці) Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000193, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.09.2025 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч. 2 ст. 121 КПК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, що підтверджується Витягом з ЄРДР.

25 вересня 2025 року о 14 год. 40 хв. ОСОБА_6 був затриманий у порядку ст. 208 КПК України та йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

20 листопада 2025 року ОСОБА_6 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, згідно з якою він підозрюється у тому, що в період з 22 до 23 год 30 хв 24.09.2025, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , які перебували в приміщенні житлового будинку, раптово виникла суперечка на побутовому ґрунті, в ході якої ОСОБА_6 умисно наніс потерпілому ОСОБА_14 численні удари кулаками рук в ділянку голови, тулуба, нижніх та верхніх кінцівок, чим спричинив численні тілесні ушкодження, частина з яких за ступенем тяжкості належить до тяжких і від яких настала смерть ОСОБА_14 .

Колегія суддів вважає правильним висновок слідчого судді про те, що наведені в клопотанні обставини та додані до нього документи, підтверджують наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, при цьому він виходив з документів, наданих органом досудового розслідуваня та досліджених у судовому засіданні, які навів в ухвалі. Зокрема, даних, які містяться у: протоколі допиту свідка ОСОБА_11 , протоколі допиту свідка ОСОБА_12 ; протоколі допиту свідка ОСОБА_13 ; протокол затримання особи від 25.09.2025.; протоколі огляду мобільного телефону ОСОБА_11 ; лікарському свідоцтві про смерть ОСОБА_14 ; протоколі огляду місця події за місцем проживання ОСОБА_11 ; характеризуючих матеріалах на ОСОБА_6 , висновку експерта №846 від 20.10.2025; висновку експерта №944/846 від 12.11.2025;

Як вірно встановлено слідчим суддею, не зменшилися та продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та у випадку визнання його винним, за яке йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років; незаконного впливу на свідків, оскільки йому відомо місце фактичного проживання усіх свідків, їх номери мобільних телефонів, а свідки є його знайомими, з якими він розпивав спиртні напої, окрім того, слідчим суддею були враховані наслідки у виді смерті людини, обставини скоєння - щодо особи з інвалідністю(без нижньої кінцівки) тому колегія суддів погоджується з тим, що вказаний запобіжний захід є таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України, та дасть можливість уникнути настання вищенаведеним ризикам та забезпечить виконання покладених на підозрюваного процесуальних обов`язків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 199 КПК України слідчий суддя навів обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про застосування строку тримання під вартою, якими є необхідність проведенння значного обсягу слідчих та процесуальних дій, існування яких не обов`язково повинно бути зумовлене тим, що підозрюваний може перешкоджати досудовому розслідуванню.

Також слідчий суддя врахував обставини, визначені ст.178 КПК України, вагомість наявних доказів ; достатньо молодий вік підозрюваного, те, що він неодружений, на його утриманні відсутні неповнолітні діти, не має законного стабільного джерела доходів, та відсутність обставин які б перешкоджали йому вдатися до активних дій, спрямованих на переховування від органу досудового розслідування та/або суду.

Посилання захисника на недоведеність вказаних ризиків колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те існування вищезгаданих обставин підтверджує те, що ОСОБА_6 має реальну можливість їх здійснити у цьому кримінальному провадженні в майбутньому, а застосовання запобіжного заходу має на меті попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваним та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий суддя зробив вірні висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді відповідає практиці Європейського Суду з прав людини щодо забезпечення судовим рішенням не тільки прав підозрюваного, визначених ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а й високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Також слідчий суддя з урахуванням особи підозрюваного, наявних ризиків, обставин вчинення кримінального правопорушення, вірно не визначив розмір застави, оскільки відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України це є його правом. При цьому виходив з того що ОСОБА_6 підозрюється в нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто у скоєнні кримінального правопорушення з застосуванням насильства.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи зможуть забезпечити належну поведінку підозрюваного, з огляду на що колегія суддів погоджується з рішенням слідчого судді, щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують обмеження права підозрюваного на свободу, оскільки обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод підозрюваного.

Твердження захисника про те, що ухвала суду першої інстанції є передчасною і незаконною, колегія суддів оцінює критично, оскільки з ухвали слідчої судді вбачається, що продовження строку тримання під вартою зумовлене конкретними, визначеними діями, які необхідно провести у межах слідства, зокрема: необхідність долучення до матеріалів кримінального провадження висновків молекулярно-генетичної та судово-медичної експертизи по одягу підозрюваного, вилученого під час обшуку, які ще не є завершеними; виконати вимоги статті 290 КПК України; скласти обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування. Таким чином, рішення суду ґрунтується на фактичних підставах і відповідає меті забезпечення ефективного слідства.

Доводи апелянта щодо недоведення прокурором неможливості застосування до його підзахисного більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на підозру у скоєнні ним тяжкого злочину, його підвищену суспільну небезпеку, а також наслідків у виді смерті людини.

Наявність у ОСОБА_6 батька-інваліда та молодий вік не є достатніми стримуючими факторами для запобігання настанню існуючих ризиків з огляду на пред`явлену йому підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Перевіряючи доводи сторони захисту про відсутність належної перевірки обґрунтованості підозри, колегія суддів виходить з того, що досліджених слідчим суддею доказів достатньо для того щоб переконати об`єктивного спостерігача у тому що ця особа могла вчинити цей злочин, окрім того, органом досудового розслідування збираються нові докази, зокрема повторно допитано свідків та отримано нові висновки експертів .

Твердження захисника про те, що показання свідків не є достовірними колегія суддів оцінює критично, зважаючи на те, що вони були попереджені про кримінальну вдповідальність за відмову від дачі показань чи дачу завідомом= неправдивих показань, а факти притягнення свідків до адміністративної відповідальності, на які посилається апелянт не свідчать про їх упередженість оскільки доказів про надання свідками завідомо неправдивих показань стороною захисту до суду не надано.

Перевіряючи доводи сторони захисту про те, що підозра ґрунтується виключно на показаннях свідків, колегія суддів виходить з того, що:

дані показання також підтверджуються висновками судово-медичної експертизи трупа, а також експертним дослідженням щодо відповідності механізму ударів, повідомлених свідками з виявленими тілесними ушкодженнями у потерпілого, що свідчить про їх об`єктивність та узгодженість з матеріалами справи та доказами.

Пояснення апелянта про те, що мотиви та підстави, наведені слідчим у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу, ґрунтувалися нібито на зміненій підозрі від 20.11.2025 року та нових доказах, а тому слідчий суддя не мав права посилатися на ухвалу апеляційного суду від 08.10.2025 року, не заслуговують на увагу, оскільки питання обґрунтованості первинної підозри вже було предметом перевірки як слідчим суддею 27.09.2025 року, так і апеляційним судом 08.10.2025 року. При цьому слідчий суддя цілком обґрунтовано виходив з того, що первинна правова кваліфікація та базові фактичні обставини події залишилися незмінними, а зміна підозри лише конкретизувала окремі деталі вчинення злочину. Додаткові матеріали, на які посилався слідчий, не заперечують, а навпаки, підтверджують уже встановлені обставини щодо умисного характеру дій ОСОБА_6 , що було враховано судом першої інстанції.

Не заслуговують на увагу й твердження захисника про те, що повідомлення про підозру від 26.09.2025 та 20.11.2025 року є абсолютно різними та потребують «нової» судової оцінки. Перевіряючи ці посилання, виходжу з того, що в обох підозрах ідеться про один і той самий злочин, вчинений у конкретний час, за конкретних обставин, відносно тієї ж особи, а зміна змісту підозри є закономірною процесуальною дією, яка випливає з динаміки досудового розслідування. Суд першої інстанції правильно зазначив, що наявність нових експертиз, повторних допитів та деталізація елементів об`єктивної сторони не свідчить про те, що первинні судові рішення втрачають свою актуальність або стають недійсними. Посилання апелянта на те, що суддя повинен був повністю знову перевіряти кожну обставину не ґрунтується на вимогах КПК України.

Пояснення апелянта про те, що слідчий суддя нібито не перевірив нові докази та не встановив їх достовірності, також не заслуговують на увагу. Як убачається з ухвали, суд детально дослідив матеріали клопотання, у тому числі протоколи повторних допитів свідків, висновок експерта №846 від 20.10.2025, а також інші нові документи, що підтверджують механізм нанесення множинних ударів потерпілому. Натомість апелянт лише голослівно стверджує про їх недостатній аналіз і не спростовує жодного з тих фактичних даних, які дослідив суд. Сам факт того, що докази були повторно отримані, не означає їх недопустимість чи сумнівність навпаки, повторність допитів лише посилила узгодженість показань свідків.

Не можна взяти до уваги також й доводи апелянта про суперечливість показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо первинного опису події. Перевіряючи ці посилання, виходжу з того, що суд першої інстанції ґрунтовно оцінив як початкові, так і повторні показання, надавши перевагу тим свідченням, які підтверджуються експертизами та іншими об`єктивними доказами. Висновок судово-медичної експертизи №846 однозначно підтвердив наявність численних ударів, спричинених незадовго до смерті, що цілком узгоджується з показаннями свідків від 22.10.2025 року. Натомість первинні слова про «падіння» були спростовані як експертним шляхом, так і подальшими свідченнями очевидців, які вказали на умисне нанесення ударів.

Посилання апелянта на наявність у свідків певних проблем із законом не вказує на недостовірність їх показань. Суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що сам по собі попередній досвід притягнення до відповідальності не є підставою для автоматичного визнання показань недостовірними, тим більше коли вони збігаються між собою, не суперечать висновкам експерта і підтверджують механізм спричинення тілесних ушкоджень.

Не заслуговує на увагу й твердження апелянта про відсутність доказів умислу у діях ОСОБА_6 оскільки слідчий суддя чітко встановив, що характер нанесених ударів їх кількість, сила, локалізація, застосування фізичної сили після повалення потерпілого на підлогу свідчать про усвідомленість дій та спрямованість на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. Експерти підтвердили, що травми були завдані неодноразово та із застосуванням значної сили, що є несумісним з версією сторони захисту про відсутність умислу або про необережний характер дій.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважаю, що доводи апеляційної скарги та доповнень до неї не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, суперечать встановленим судом обставинам та спрямовані лише на формальне заперечення очевидних фактів, підтверджених експертизами та узгодженими показаннями свідків. Слідчий суддя всебічно, повно та неупереджено перевірив доводи сторін, надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про наявність підстав для продовження строку запобіжного заходу.

Отже, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника підозрюваного та скасування оскаржуваної ухвали щодо ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Лановецького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2025 року про продовження щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, - залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. апеляційною скаргою

Головуючий

Судді