ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 366/2589/23

провадження № 51-959км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Іванківського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 08 липня 2023 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований стосовно ОСОБА_6 , до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Задоволено цивільні позови ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 та малолітньої ОСОБА_11 .

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 874 758,50 грн, а на користь ОСОБА_9 - 1 364 600 грн.

З МТСБУ ухвалено стягнути на користь ОСОБА_8 витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 60 810 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди - 80 400 грн та на користь ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 і малолітньої ОСОБА_11 , страхове відшкодуванняу розмірі 320 000 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 12 грудня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_6 07 липня 2023 року о 23:10, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем, допустив неуважність та не переконався у безпечності руху, маючи технічну можливість уникнення дорожньо - транспортної пригоди (далі - ДТП), порушуючи вимоги п. 1,5, пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, пунктів 10.1, 12.1, пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, тобто діючи необережно, не обрав в установлених межах безпечної швидкості руху та не врахував дорожньої обстановки, стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перевищив максимально дозволену швидкість в населеному пункті. Рухаючись зі швидкістю 70 км/год, ОСОБА_6 не впорався з керуванням та виїхав за межі проїзної частини - на праве узбіччя, де здійснив зіткнення зі стовбуром дерева.

У результаті ДТП пасажири автомобіля ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці події.

Смерть ОСОБА_12 і ОСОБА_13 настала внаслідок тілесних ушкоджень, які за критерієм небезпеки для життя належать до тяжких тілесних ушкоджень та мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті.

Грубе порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, пунктів 10.1, 12.1, пп. «б» п. 12.9 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням наслідків у вигляді загибелі потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .

ОСОБА_6 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть кількох осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК.

Вимоги касаційної скарги й доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оскаржуючи доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 , просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність й ухвалити в цій частині нове рішення, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги наявні передбачені ст. 66 КК обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, критичне та осудливе ставлення до вчиненого.

На думку касатора, те, що засуджений просив вибачення у потерпілих, частково відшкодував завдану шкоду, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками, направляв грошові перекази на їх адреси, однак ці перекази було повернуто відправнику, свідчить про наявність у засудженого щирого каяття та усвідомлення завданої шкоди.

Зазначає, що суди не врахували позитивних обставин, які характеризують особу засудженого, який раніше не судимий, не перебуває на обліках у лікарів нарколога чи психіатра, військовослужбовець, учасник бойових дій та антитерористичної операції, має численні відзнаки й нагороди, з повномасштабного вторгнення пішов добровольцем боронити територіальну цілісність України, має на утриманні малолітню доньку та дитину дружини з другою групою інвалідності.

Акцентує, що ОСОБА_6 неодноразово клопотав до процесуального керівника у провадженні про зміну запобіжного заходу для проходження військової служби у лавах Збройних Сил України. Захисник звертає увагу на бажання засудженого продовжувати боронити Батьківщину в будь-якому місці фронту, на його прагнення довести свою користь суспільству та бажання виправитися.

Касатор підкреслює, що його підзахисний виявляв належну процесуальну поведінку, не ухилявся від участі в слідчих, процесуальних діях чи судовому засіданні, не затягував розгляду справи, давав правдиві послідовні показання. Сторона захисту не оспорювала фактичних обставин справи, а повне дослідження доказів відбулося через часткове визнання позовних вимог засудженим.

Уважає, що суди не навели достатніх підстав та мотивів для задоволення усіх позовних вимог, які, на думку автора скарги, явно завищені, і такого жорстокого покарання з урахуванням позиції сторони обвинувачення у дебатах, яка вважала за можливе призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, а потерпілі - 10 років.

Захисник наполягає, що за установлених обставин справи, й з огляду на наявність обставин, що пом`якшують покарання, ставлення засудженого до скоєного, його бажання виправитися та всіляко допомагати потерпілим, а також з урахуванням даних про особу засудженого, можливо призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Автор скарги стверджує, що суд, визначаючи вид та міру покарання, не урахував ступеня тяжкості вчиненого, його наслідків, наявності двох обставин, які пом`якшують покарання, відсутності обставин, що обтяжують покарання, даних про особу засудженого - його вік, стан здоров`я, соціальне становище, позитивні характеристики за місцем проживання та служби, скоєння злочину з необережності, добровільну мобілізацію з початком повномасштабної агресії.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений і його захисник підтримали касаційну скаргу.

Прокурор заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися, клопотань або заяв про відкладення розгляду кримінального провадження не подавали.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, його захисника, потерпілої та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 286-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніхто не оскаржує.

Доводи захисника фактично зводяться до оспорювання призначеного основного покарання та розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винуватого й обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору його розміру й однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як видно з вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд урахував конкретні обставини цього кримінального провадження, що засуджений свідомо сів за кермо у стані алкогольного сп`яніння, наражаючи на небезпеку не тільки себе, а й інших, грубо порушив правила дорожнього руху, і наслідки вчиненого кримінального правопорушення у вигляді смерті двох осіб та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно зі ст. 12 КК є особливо тяжким, а також ставлення ОСОБА_6 до вчиненого та те, що він частково визнав вину й заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій у відповідних рішеннях детально проаналізували наявність обставин, про які вказує захисник у скарзі (щире каяття, повне визнання винуватості та усвідомлення провини за наслідки, що сталися, осудливе ставлення до вчиненого) та навели переконливе обґрунтування, чому такі обставини відсутні у діях ОСОБА_6 .

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності у ОСОБА_6 обставин, які пом`якшують покарання, таких, як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, критичне та осудливе ставлення до вчиненого, оскільки він не визнав винуватості, намагаючись частково перекласти її на одну з потерпілих. ОСОБА_6 як причину заподіяння наслідків зазначає те, що одна з потерпілих вдарила його по руках, у зв`язку з чим він не впорався з керуванням, а не те, що він перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, свідомо сів за кермо автомобіля - джерела підвищеної небезпеки, при цьому узявши з собою пасажирів, тобто наражав на небезпеку не тільки своє життя і здоров`я, а й життя й здоров`я інших осіб, крім того, порушив ПДР, що і призвело до смерті двох осіб.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що визнання вини лише частково може свідчити про намір уникнути справедливого покарання і таке каяття не можна визнати щирим, справжнім. В свою чергу щире каяття ґрунтується на критичній оцінці своєї протиправної поведінки, її осуді, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанні виправити ситуацію, нести відповідальність за вчинене.

Також засуджений не визнав цивільного позову в пред`явленому обсязі, хоча у наслідок його дій загинуло дві особи, одна з яких була матір`ю трьох дітей, у тому числі малолітньої та неповнолітньої, які залишилися без годувальника в сім`ї. А часткове відшкодування шкоди, заподіяної злочином, на що посилається захисник, як підтвердження наявності щирого каяття у цьому випадку, як справедливо зазначив суд апеляційної інстанції, за відсутності усвідомлення і дійсного засудження вчиненого та своєї винуватості, не може бути обставиною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Така поведінка засудженого не свідчить й про його осудливе ставлення до вчиненого.

Крім того, як слушно зазначив суд апеляційної інстанції, наявність такої обставини, як активне сприяння розкриттю злочину не знайшла свого підтвердження, оскільки винуватість засудженого встановлено на підставі аналізу та оцінки сукупності доказів у справі, в отриманні яких сприяння ОСОБА_6 не було.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив, викладені в апеляційній скарзі доводи сторони захисту щодо можливості призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років й визнав їх необґрунтованими.

Водночас, на переконання колегії суддів,суди дійшли передчасного висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі в максимальній межі установленій санкцією інкримінованої йому частини статті та належним чином не урахували сукупності даних про особу засудженого, який одружений, є учасником бойових дій, діючим військовослужбовцем, був неодноразово відзначений та нагороджений, має позитивні характеристики з місця служби та проживання, бажання в подальшому проходити службу в Збройних Силах України, його вік та наявність певних розладів здоров`я.

Також суди попередніх інстанцій не урахували у сукупності із позитивними даними стосовно ОСОБА_6 відсутність обставин, що обтяжують покарання, часткове добровільне відшкодуванням шкоди потерпілим.

Крім того, хоча думка потерпілих не є вирішальною у кримінальному провадженні, однак суд звертає увагу на спільну позицію потерпілих, висловлену ними через їх представника у суді першої інстанції за результатами розгляду справи під час дебатів щодо міри покарання, де вони вказали за можливе призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Тож указане вище у сукупності є передумовою для призначення покарання не у максимальній його межі й надає можливість Верховному Суду пом`якшити його.

Стосовно доводів захисника про зменшення розміру призначеного відшкодування моральної шкоди потерпілим, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат належать до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Статтями 127, 128 КПК передбачено право особи на відшкодування шкоди, у тому числі моральної, завданої внаслідок кримінального правопорушення, шляхом її стягнення за судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, крім іншого, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом, зокрема, залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

На думку колегії суддів, місцевий суд та суд апеляційної інстанції дотримались вказаних вимог закону в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди, завданої потерпілим.

Суди першої та апеляційної інстанцій для вирішення питання про те, чи підлягають задоволенню пред`явлені цивільні позови й у якому розмірі, проаналізувалиобставини справи.

Із рішень судів обох інстанцій видно, що від неправомірних дій засудженого настала смерть двох осіб.

Так, задовольняючи цивільний позов ОСОБА_8 , суд урахував глибину її фізичних та душевних страждань від втрати матері - ОСОБА_13 та сестри - ОСОБА_12 . Через втрату позивачка відчуває дуже важкі й інтенсивні емоції, глибокий безпросвітний смуток, тугу, безнадійність, порожнечу, відчай, депресію та шок, що значно позначається на її фізичному стані - відсутність апетиту, безсоння, вона бачить кошмари. Такий стан негативно впливає на її повсякденне життя.

Під час задоволення вимог цивільного позову ОСОБА_9 , який діє як у власних інтересах так і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 та малолітньої ОСОБА_11 , суд урахував душевні та психологічні страждання дітей, які втратили матір, при цьому їх батько не приймав участі у вихованні і, як зазначено місцевим судом, на момент смерті ОСОБА_12 (матері) згідно із нотаріально посвідченою заявою від 20 липня 2023 року № 1939 відмовився від батьківських прав на дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Суди взяли до уваги, що неповнолітній син та малолітня донька після втрати матері ( ОСОБА_12 ) погано сплять, бачать кошмари, відчувають занепокоєння, тривогу, постійно перебувають у пригніченому стані, втратили спокій, відчувають себе спустошеними та безпорадними що дуже негативно впливає на їх повсякденне життя, навчання та нормальний повноцінний розвиток як особистостей. Відчуття дітей, зокрема неповнолітнього сина та малолітньої доньки, після втрати матері не можна порівняти ні з чим. Смерть ОСОБА_12 змусила пережити її дітей особливо сильне потрясіння, що безперечно заподіяло їм непоправну по життєву моральну травму та нестерпний душевний біль.

Сторона захисту у своїй касаційній скарзі не наводить переконливих доказів, які б свідчили про невідповідність розміру моральної шкоди стражданням потерпілих.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів касаційного суду погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанції про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який діє як у власних інтересах так і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 та малолітньої ОСОБА_11 . Таке відшкодування відповідає вимогам законодавства, засадам розумності та справедливості, обставинам справи та наслідкам, що настали для потерпілих, які зазнали моральних страждань та втрат немайнового характеру, і є обґрунтованим.

Доводи захисника щодо залишення без уваги клопотань засудженого про зміну запобіжного заходу для проходження військової служби у лавах Збройних Сил України та бажання продовжувати боронити Батьківщину не відповідають вимогам закону з огляду на таке.

Статтею 81-1 КК передбачено можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання для проходження військової служби.

Однак згідно з ч. 1 цієї статті встановлює виключення до осіб, засуджених за вчинення, зокрема, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК. Застереження щодо такого кримінального правопорушення містить і ст. 616 КПК стосовно можливості скасування запобіжного заходу для проходження військової служби.

Тож, колегія суддів дійшла висновку, що призначене засудженому покарання у максимальному розмірі є явно несправедливим через суворість.

За таких обставин касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а судові рішення щодо ОСОБА_6 в частині призначеного основного покарання - зміні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

У порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок Іванківського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року, а також ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_6 - змінити.

Пом`якшити ОСОБА_6 основне покарання за ч. 4 ст. 286-1 КК до 10 років позбавлення волі.

У решті вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3