Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002323 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Ніжин Чернігівської області, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

судимого вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області

від 28.02.2024 за ч.2 ст.125, ст.128 КК України на 1 рік 1 місяць

обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2025 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.342 України і йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.02.2025 внесено виправлення в резолютивну частину вироку, яку доповнено абзацом 2 у такій редакції "На підставі ст.71, ч.3 ст.72 КК України вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28.02.2024, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.125, ст.128 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць, від відбування якого на підставі ст.75 КК України останній звільнений з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, - виконувати самостійно".

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.342 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., і на підставі ч.ч.1, 4 ст.71, ст.72 КК України за сукупністю вироків призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць та штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, які виконувати самостійно.

Також прокурор просить скасувати ухвалу суду про внесення виправлень у судове рішення.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 і правову кваліфікацію його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосував ст.71 КК України, яка підлягає застосуванню, внаслідок чого призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Оскільки ОСОБА_7 вчинив нове кримінальне правопорушення протягом іспитового строку, визначеного попереднім вироком, і згідно з ч.3 ст.72 КК України покарання у виді обмеження волі та штрафу складанню не підлягають, остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Тобто покарання не може бути меншим ніж 1 рік 1 місяць обмеження волі та штраф у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, а лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи. Покарання за сукупністю вироків, на переконання прокурора, не може бути призначене в порядку, передбаченому ст.379 КПК України, оскільки це не є опискою. А тому суд, постановивши ухвалу про внесення виправлень у судове рішення, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків за наступних обставин.

4 серпня 2024 близько 01 години 30 хвилин ОСОБА_7 за порушення комендантської години було запрошено до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, молодшим інспектором роти реагування Голосіївського РВ УПО в м. Києві ОСОБА_9 , поліцейським водієм ОСОБА_10 та молодшим інспектором Голосіївського РВ УПО у м. Києві ОСОБА_11 , які були одягнуті у формений одяг і виконували свої службові обов`язки. В ході спілкування ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (1,04 проміле), нецензурно висловлювався в бік працівників поліції та погрожував фізичною розправою. В подальшому ОСОБА_12 розмахував руками, намагався покинути приміщення Голосіївського УП ГУНП у м. Києві під час комендантської години, не реагуючи на законні вимоги поліцейських, та почав чинити фізичний опір працівникам поліції, які намагалися його зупинити.

З метою запобігання цим діям поліцейський ОСОБА_10 провів затримання ОСОБА_7 і під час затримання висловив йому законні вимоги припинити опір. Однак останній, не реагуючи на законні вимоги працівника поліції, продовжував активно чинити фізичний опір. Надалі працівник поліції намагався застосувати до ОСОБА_7 спеціальний засіб - кайданки, проте останній, розмахуючи руками, впав на підлогу. Коли ОСОБА_10 , намагаючись одягнути одне кільце кайданок на руку ОСОБА_7 , взяв його за руку, той ривком потягнув на себе працівника поліції, після чого, намагаючись кинути його, впав на підлогу. В цей момент ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи, що особи, які знаходяться біля нього, є працівниками правоохоронного органу, неодноразово будучи повідомлений про необхідність припинення протиправних дій, продовжив їх, висловлювався нецензурною лайкою на адресу працівників поліції, чинив активний фізичний опір, у зв`язку з чим не надавав можливості зафіксувати кільце спеціального засобу. Піднявшись з підлоги, продовжуючи чинити опір, ОСОБА_7 схопив правою рукою за спину ОСОБА_10 , поставив підніжку та повалив його на підлогу, перекинувши через стегно.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.342 КК України - вчинення опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_7 вчинив нетяжкий злочин, обставини його вчинення, особу винного, який є особою молодого віку, судимий, за місцем попереднього проживання характеризується задовільно, неофіційно працює, має на утриманні малолітню дитину, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, які його обтяжують, і призначив покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, установленому у відповідній санкції.

Вид та розмір призначеного ОСОБА_7 в цій частині покарання прокурором не оспорюється. Разом з тим, доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність заслуговують на увагу.

За приписами ч.3 ст.75 КК України у передбачених цією статтею випадках суд ухвалює рішення звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з ч.3 ст.78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими у статтях 71, 72 цього Кодексу.

При цьому відповідно до вимог ст.71 КК України суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком з тим, щоб остаточне покарання за сукупністю вироків мало бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Згідно з ч.3 ст.72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав, оскільки, маючи в розпорядженні достовірні дані про те, що ОСОБА_7 вчинив нове кримінальне правопорушення протягом іспитового строку, визначеного вироком Ніжинського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2004, покарання за сукупністю вироків йому не призначив. Не може бути на підставі ч.3 ст.72 КК України прийнято рішення і про самостійне виконання вироків, оскільки за змістом вказаної норми самостійному виконанню підлягають основне покарання у виді штрафу та інше покарання, а не вирок, яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, згідно з ч.1 ст.379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Однією з гарантій забезпечення правової визначеності, елементом стабільності судового рішення та його законної сили є його незмінність. Суд, який ухвалив рішення, після його проголошення, не має права його змінити або скасувати.

Передбачену цією статтею, а також ч.5 ст.371 КПК України можливість усунення судом окремих недоліків свого рішення не можна вважати його зміною. Саме тому деякі недоліки судового рішення можуть бути усунені судом, який ухвалив рішення, шляхом виправлення описок і очевидних арифметичних помилок.

Опискою є механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена судом під час його письмового викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). І необхідність виправлення описки в судовому рішенні, особливо в резолютивній частині, зумовлена тим, що наявність описки може ускладнити виконання в цілому судового рішення. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань речей, предметів, майна, зазначення дат та строків тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, питання про виправлення описки було ініційовано судом першої інстанції. Однак всупереч вимогам ч.2 ст.379 КПК України учасники судового провадження про дату, час і місце судового засідання не повідомлялись.

Також, постановляючи ухвалу про виправлення описки в резолютивній частині вироку в частині самостійного виконання вироків на підставі ст.71 КК України, суд першої інстанції змінив вирок, що є недопустимим, оскільки такими повноваженнями наділений суд апеляційної інстанції.

Вирішення питання щодо допущених судом першої інстанції порушень при призначенні покарання віднесено до компетенції суду апеляційної інстанції і не є опискою, яка може бути виправлена судом першої інстанції самостійно.

Отже, розглянувши питання про виправлення описки без учасників судового провадження, які про дату, час і місце судового засідання повідомлені не були, і, змінивши у не передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб вирок, суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Отже, суд першої інстанції при призначенні покарання не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме, ст.71 КК України, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, наслідком чого є невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та, постановляючи ухвалу про внесення виправлень у вирок, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є порушенням принципу правової визначеності і перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Вказані обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, згідно зі ст.ст.412, 413, 414, 420 КПК України є підставами для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції з призначенням йому остаточного покарання за сукупністю вироків, яке є більш суворим, скасування ухвали суду про внесення виправлень у вирок та задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.342 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 1 000 /однієї тисячі/ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 /сімнадцять тисяч/ гривень.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 лютого 2024 року і за сукупністю вироків призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 /один/ рік 1 /один/ місяць та штрафу в розмірі 1 000 /однієї тисячі/ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 /сімнадцять тисяч/ гривень, які на підставі ст.72 КК України виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 3 лютого 2025 року про внесення виправлень у вирок суду першої інстанції скасувати.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

В умовах дії воєнного стану після проголошення резолютивної частини вироку його повний текст обов`язково вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.

На вирок суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3