УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 626/259/25

провадження № 51-3541ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001026 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Шевченкове Сахновщинського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 246 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Красноградського районного суду Харківської області від 20 березня

2025 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 246 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК

ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням

із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат у кримінальному провадженні, а також долі речових доказів, зокрема:

скасовано арешт майна, накладений з метою забезпечення збереження речових доказів відповідно до ухвали слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2024 року: на автомобіль сірого кольору марки ВАЗ 2101, н. з. НОМЕР_1 , причіп ПГМФ сірого кольору, н. з. НОМЕР_2 , із дровами у кількості 1.1 метр кубічний, бензопилу ТМ «Stihl» MS180 помаранчево-білого кольору, полімерну пляшка об. 1.5 л з невідомою рідиною жовтого кольору, за ознаками схожою

на мастило, полімерну пляшку об. 2 л з невідомою рідиною червоного кольору,

за ознаками схожою на паливо;

речові доказі:

- автомобіль сірого кольору марки ВАЗ 2101, н. з. НОМЕР_1 , яким відповідно

до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 користується ОСОБА_4 , але власником якого є ОСОБА_5 , причіп ПГМФ сірого кольору,

н. з. НОМЕР_2 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 є ОСОБА_4 , повернуто користувачу - ОСОБА_4 ;

- дрова у кількості 1.1 метр кубічний, які передані за зберігання до камери зберігання речових доказів Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, - повернуто власнику - Берестинській міській раді;

- полімерну пляшку об. 1.5 л з невідомою рідиною жовтого кольору, за ознаками схожою на мастило, полімерну пляшку об. 2 л з невідомою рідиною червоного кольору, за ознаками схожою на паливо, які передані за зберігання до камери зберігання речових доказів Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, - знищено;

- бензопилу ТМ «Stihl» MS180 помаранчево-білого кольору, передану за зберігання

до камери зберігання речових доказів Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, на підставі статей 96-1, 96-2 КК конфісковано у власність держави.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 25 жовтня 2024 року в період часу приблизно з 09:00 до 10:45, точного часу не встановлено, діючи умисно

з корисливих мотивів, незаконно, всупереч положень статей 4, 24, 67 68, 69 Лісового кодексу України та встановленого порядку охорони раціонального використання лісових ресурсів, п.п. 2,3 Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, затвердженого Постановою КМУ № 761 від 23 травня 2007 року «Про врегулювання питань щодо спеціального використання лісових ресурсів», не маючи спеціально передбаченого діючим законодавством дозволу на порубку дерев, виданого уповноваженим органом (лісорубного квитка чи ордеру), маючи на меті здійснити незаконну порубку дерев у захисних лісових насадженнях, перебуваючи

на території захисної лісової смуги Берестинської міської ради Харківської області, неподалік с. Вишневе Берестинського району Харківської області, за географічними координатами 49.4151886, 35.3626725, розуміючи протиправність своїх дій та усвідомлюючи настання суспільно небезпечних наслідків, заздалегідь заготовленим та прилаштованим майном, що було необхідне для здійснення зрубу стовбурів дерев та їх розпилу, а саме бензопили ТМ «Stihl» MS 180, здійснив незаконну порубку дерев породи «Акація» сироростуча до ступеня припинення росту, відділивши стовбур дерев від кореня в кількості 6 штук з діаметрами пнів: 48 см, 26 см, 24 см, 36 см, 9 см та 9 см, «Ясен» сироростучий до ступеня припинення росту, відділивши стовбур дерев

від кореня в кількості 3 штук з діаметрами пнів: 9 см, 10 см, 19 см, «Клен» сироростучий до ступеня припинення росту, відділивши стовбур дерев від кореня в кількості 2 штук

з діаметрами пнів: 21 см та 26 см, спричинивши своїми умисними протиправними діями матеріальну шкоду територіальній громаді в особі Берестинської міської ради

на загальну суму 50 359,91 грн. Після цього частину незаконно спиляних дерев ОСОБА_4 завантажив до причепу ПГМФ моделі 830410, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був зчеплений з легковим автомобілем марки ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 , та був виявлений працівниками поліції на місці незаконної порубки дерев.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд

в суді апеляційної інстанції.

Вважає, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) залишив без належної уваги доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності застосування спеціальної конфіскації до причепу ПГМФ моделі 830410, н. з. НОМЕР_2 , який був знаряддям вчинення злочину, що призвело до неправильного застосування положень статей 96-1, 96-2 КК. Наголошує, що порядок та підстави спеціальної конфіскації чітко прописані у законі. Також вважає безпідставними доводи колегії апеляційного суду про те, що прокурор

у судових дебатах в суді першої інстанції не зазначав своєї позиції щодо застосування спеціальної конфіскації, що стало додатковим обґрунтуванням у відмові у задоволенні апеляційної скарги прокурора вищого рівня.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК, і правильність кваліфікації його дій

за вказаною нормою, а також вид та розмір призначеного йому покарання у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції визнав доведеним обвинувачення ОСОБА_4 у незаконній порубці дерев у захисних лісових насадженнях,

що заподіяло істотну шкоду.

Доводи прокурора, наведені у касаційній скарзі, щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду

на таке.

Згідно ухваленого вироку щодо ОСОБА_4 суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо речових доказів згідно зі ст. 100 КПК, скасував на підставі ч. 4 ст. 174 КПК накладений з метою забезпечення збереження речових доказів відповідно до ухвали слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2024 року арешт на майно, після чого, зокрема, бензопилу ТМ «Stihl» MS180 помаранчево-білого кольору, передану за зберігання до камери зберігання речових доказів Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, відповідно до статей 96-1,

96-2 КК ухвалив конфіскувати у власність держави, а автомобіль сірого кольору марки ВАЗ 2101, н. з. НОМЕР_1 , яким відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 користується ОСОБА_4 , але власником якого є

ОСОБА_5 , причіп ПГМФ сірого кольору, н.з. НОМЕР_2 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 є ОСОБА_4 , повернути користувачу - ОСОБА_4 .

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок скасувати в частині вирішення долі речових доказів у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та на підставі статей 96-1, 96-2 КК застосувати спеціальну конфіскацію речового доказу - причепу ПГМФ моделі 830410, н. з. НОМЕР_2 , та конфіскувати його у власність держави.

Апеляційний суд, перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі сторони обвинувачення, які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі прокурора, залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави такого судового рішення.

Так, відповідно до положень ст. 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі.

Статтею 96-2 КК передбачено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

В той же час, колегія суддів, як убачається з оскарженої ухвали, констатувала,

що відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу

Крім того, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а також визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно

до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й

у вітчизняному законодавстві.

Як вказав апеляційний суд, згідно матеріалів кримінального провадження

ОСОБА_4 дійсно використовував причеп ПГМФ моделі 830410, н. з. НОМЕР_2 , належний йому на праві власності, як знаряддя вчинення інкримінованих йому дій.

Разом із тим, на переконання колегії суддів, у кожному конкретному випадку необхідним є дотримання принципу співмірності (пропорційності) щодо заходів, пов`язаних з конфіскацією майна. Тобто вказаний принцип регламентує обґрунтованість втручання держави у права особи на володіння майном, зокрема шляхом конфіскації та передбачає не перевищення тієї мети, задля якої воно здійснюється.

Колегія суддів зазначила, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції

ОСОБА_4 заперечував проти застосування спеціальної конфіскації на причіп,

при цьому вказав, що це майно є вкрай необхідний йому у повсякденному житті, оскільки є єдиним допоміжним засобом у веденні ним домашнього господарства; зауважив, що спеціальна конфіскація позбавить його можливості забезпечувати родину, яка складається з дружини, трьох дітей та двох онуків.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у цьому конкретному випадку, враховуючи, у тому числі, відсутність вказаного клопотання прокурора під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, а також з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, доцільність такого примусового заходу, як застосування спеціальної конфіскації причепу, відсутня.

Колегія суддів касаційного суду погоджується із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції не застосовувати у цьому кримінальному провадженні спеціальну конфіскацію до вищевказаного причепу, належного ОСОБА_4 .

При цьому суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що відповідно

до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу

№ 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується

на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Зокрема, порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції через застосування конфіскації, яка формально ґрунтувалася на положеннях національного закону, але за обставин конкретної справи була визнана «неспівмірною», оскільки покладала на заявника «надмірний індивідуальний тягар», було встановлено у справі «Ісмайлов (Ismayilov) проти Російської Федерації». У той же час у деяких інших випадках, які згадуються

у цьому ж рішенні, ЄСПЛ вважав конфіскацію такою, що не порушує ст. 1 Протоколу

№ 1 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 цього Закону, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Як зазначено в ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 3 КК законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується

на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Закони України про кримінальну відповідальність повинні відповідати положенням,

що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Таким чином, положення статей 96-1, 96-2 КК не можуть застосовуватися в тих випадках, коли це становитиме порушення ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції. Отже,

при застосуванні спеціальної конфіскації у кожному конкретному випадку суд має

не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Верховний Суд не виключає в цілому можливості застосування спеціальної конфіскації навіть у тих випадках, коли конфіскація майна, з огляду на його вартість, виглядає набагато суворішим заходом, ніж призначене покарання. Однак у таких випадках суд має навести належні аргументи, які обґрунтовують, з урахуванням обставин конкретної справи, що такий захід не порушуватиме наведені вище стандарти ЄСПЛ. При цьому

до уваги можуть братися: вартість майна, що підлягає конфіскації, законність чи незаконність його походження; тяжкість і характер вчиненого злочину; наявність, розмір і характер завданої шкоди або шкоди, яка потенційно могла бути завданою злочином; вид і розмір призначеного покарання, тощо.

У цьому кримінальному провадженні Верховний Суд звертає увагу на те, що вимоги касаційної скарги прокурора обмежуються виключно посиланням на наявність формальної вимоги закону щодо застосування спеціальної конфіскації, проте в ній відсутнє будь-яке обґрунтування, яке б поставило під сумнів висновок апеляційного суду про те, що застосування спеціальної конфіскації в цьому випадку не становитиме порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на що посилається прокурор у касаційній скарзі.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

Доводи прокурора, викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильність оскарженого рішення апеляційного суду в частині незастосування спеціальної конфіскації до причепу, належного ОСОБА_4 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі

не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити заступнику керівника Харківської обласної прокуратури у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 травня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3