У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001029, за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2025 року відносно

ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Олов`яна Олов`янинського району Читинської області Російської Федерації, зареєстрована в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

звільненої від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2025 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, в частині спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Постановлено закрити кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001029, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в частині спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

Постановлено, цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення компенсації матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

У кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 20.03.2021 р. за № 0001029, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні одного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Унаслідок одномоментного порушення нею правил безпеки дорожнього руху було спричинено тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 та середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 . Таким чином, вчинене єдиним злочином, що кваліфікується, як тяжкий, відповідно до ст. 12 КК України, і, отже, застосування ст. 49 КК України можливе лише після спливу 10 років із дня вчинення злочину.

Суд першої інстанції, порушуючи вимоги закону, безпідставно видокремив дії ОСОБА_6 щодо потерпілої ОСОБА_9 та самостійно перекваліфікував їх за ч. 1 ст. 286 КК України. Внаслідок цього він незаконно звільнив обвинувачену від кримінальної відповідальності, не розглянувши цивільний позов потерпілої. Такі дії суду суперечать висунутому обвинуваченню за ч. 2 ст. 286 КК України, що є істотним порушенням закону і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, тягне за собою скасування судового рішення.

Крім того, судом не забезпечено участі потерпілої ОСОБА_9 у судовому засіданні, незважаючи на наявність її клопотання від 15.01.2025 р. про проведення її допиту в режимі відеоконференції через використання технічних можливостей ВКЗ ЕСПС. Суд не з`ясував думку потерпілої та не вирішив питання про можливість розгляду справи за її відсутності, чим допустив істотне порушення вимог ч. 1 ст. 325 та ч. 2 ст. 318 КПК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва знаходиться обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Від захисника ОСОБА_8 надійшло клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності в частині спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 . Вказане клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил дорожнього руху, що призвело до тяжких тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 та, тілесних ушкоджень середньої тяжкості у потерпілої ОСОБА_11 , причому відповідальність за ст. 286 КК України залежить від тяжкості наслідків, а тому в частині спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень дії ОСОБА_6 підпадають під ч. 1 ст. 286 КК України, за якою строк давності становить 3 роки та сплив 19.03.2023 р. Отже, на підставі ст. 49 КК України існують законні підстави для її звільнення від кримінальної відповідальності у цій частині обвинувачена не заперечує проти застосування звільнення, раніше не судима, не переховувалась, визнала відповідні обставини.

З огляду на викладене, захисник просив закрити провадження в частині спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 , звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за цим епізодом та змінити процесуальний статус ОСОБА_11 на статус свідка.

Судом встановлено, що потерпіла ОСОБА_11 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 19.03.2020 р. отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому на межі середньої-нижньої треті правого стегна зі зміщенням уламків, перелому обох кісток правої гомілки в нижній треті зі зміщенням уламків, забійних ран в ділянці правої гомілки, множинних саден кінцівок, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 574 від 28.05.2020 р., ці ушкодження відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Утворення даних тілесних ушкоджень в строк вказаний в постанові 19.03.2020 р., в умовах ДТП (зіткнення двох автотранспортних засобів), не виключається.

В обвинувальному акті, хоча і не надано окремої правової кваліфікації за ч. 1 ст. 286 КК України, вказується, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 призвели, окрім тяжких наслідків для іншої потерпілої особи, і до заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Водночас, обвинувачення не може обмежувати право обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстав спливу строку давності.

Суд врахував правові позиції Верховного Суду, відповідно до яких звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є безумовним і не залежить від примирення з потерпілим чи визнання вини. У справі наявні всі юридичні підстави, передбачені ст. 49 КК України, а сама ОСОБА_6 не заперечує проти такого звільнення. Вона не оголошувалася в розшук, нових правопорушень не вчиняла, а з моменту вчинення діяння минуло понад три роки.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, в частині обвинувачення за спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості потерпілій ОСОБА_9 та закриття провадження в цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченої та її захисника, які вважали ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Водночас відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина ухвали повинна містити формулювання висновків суду та обґрунтування з посиланням на докази й норми права, на яких ґрунтується рішення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, підставами для скасування ухвали суду першої інстанції є постановлення її з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, є тяжким.

Частина 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, а отже, вчинене діяння є тяжким злочином. У таких випадках строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, становить 10 років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а потерпіла ОСОБА_9 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Отже, інкриміноване ОСОБА_6 діяння становить єдиний злочин, що охоплюється кваліфікацією за ч. 2 ст. 286 КК України.

Виділення судом першої інстанції одного з епізодів спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 як окремого правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, суперечить змісту обвинувального акта і вказує на вихід суду за межі пред`явленого обвинувачення. З огляду на тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 діяння, строк давності притягнення її до кримінальної відповідальності становить 10 років (п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України), і на час ухвалення рішення не сплив.

Крім того, рішенням суду потерпілу ОСОБА_9 фактично позбавлено можливості реалізувати свої процесуальні права, гарантовані ч. 1 ст. 56 КПК України, оскільки, незважаючи на наявність клопотання від 15.01.2025 р. про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не забезпечив таку участь, не розглянув зазначене клопотання належним чином та не з`ясував її позицію щодо закриття провадження.

За таких обставин, судом першої інстанції допущено істотне порушення вимог ч. 1 ст. 325, ч. 2 ст. 318, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також неправильно застосовано положення ст. 49 КК України.

За наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2025 року підлягає скасуванню, а кримінальне провадження направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 , задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2025 року про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3