Номер провадження: 11-сс/813/1245/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000482 від 12.07.2025 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000482 від 12.07.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255-3, ч.4 ст.189, ч.1 ст.255-2, ч.5 ст. 255. ч.3 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, та накладено арешт на майно, вилучене 04.04.2025 року в ході обшуку автомобіля марки «Land Rover Range Rover» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , (який перебував у користуванні ОСОБА_9 та належить ОСОБА_6 ), а саме автомобіль марки «Land Rover Range Rover» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , шляхом позбавлення права на розпорядження зазначеним майном. В іншій частині в задоволенні клопотання прокурора відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на наявність правових підстав для застосування арешту автомобіля з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, адвокат посилається на те, що автомобіль «Land Rover Range Rover», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_6 , який не є підозрюваним у кримінальному провадженні та не має до нього відношення. Адвокат вказує, що вказаний автомобіль придбаний за кредитні кошти, наразі перебуває у заставі, та не є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Окрім цього, адвокат просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки повний текст ухвали отримав 10.06.2025 року.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Власник майна ОСОБА_6 у судове засідання не з?явився, клопотань про відкладення не подавав. При цьому, його представник адвокат ОСОБА_10 вказав, що власник майна обізнаний про розгляд, однак не має можливості з`явитися до суду,вважав за можливе здійснювати розгляд за його відсутності.

Прокурор, будучи повідомленим про дата, час та місце розгляду, у судове засідання також не з?явився, причин неявки суду не повідомив.

За наведених обставин, відповідно до ч.4 ст.405, ст.422 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності власника майна та прокурора.

Крім того, в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, та просив їх задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою, яка відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п.10 ч.1 ст.393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник чи володілець майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження вбачається, що арешт накладено на автомобіль, власником якого є ОСОБА_6 .

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених у ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, представник власника майна адвокат ОСОБА_7 є особою, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується строку звернення представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 із апеляційною скаргою, колегією суддів встановлене таке.

Відповідно до вимог ст.395 КПК апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику скаржника, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Із оскарженої ухвали вбачається, що розгляд клопотання прокурора 29.05.2025 року, слідчим суддею здійснено за участі представника власника майна адвоката ОСОБА_7 .

06.06.2025 року адвокат ОСОБА_7 подав до місцевого суду заяву про видачу копії ухвали слідчого судді від 29.05.2025 року.

10.06.2025 року копію вказаної ухвали направлено на електронну адресу адвоката.

15.06.2025 року представник власника майна через систему «Електронний суд» сформував та направив апеляційну скаргу разом із долученими документами, яка була зареєстрована апеляційним судом 16.06.2025 року.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання представника власника майна про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання прокурора, слідчий суддя не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, а висновок про наявність підстав для накладення арешту на майно, яке було виявлене та вилучене під час обшуку, є безпідставним та необґрунтованим, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 173 КПК визначено, що слідчий суддя вправі відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК.

Ініціювання прокурором питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Клопотання прокурора про арешт майна не відповідає вимогам ч.2 ст. 171 КПК, оскільки в ньому відсутнє належне обґрунтування підстав та мети арешту майна.

В порушення абз.2 ч.2 ст.171 КПК до клопотання не додано відповідних оригіналів або копій документів та інших матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як убачається з матеріалів судової справи СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000482 від 12.07.2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255-3, ч.4 ст.189, ч.1 ст.255-2, ч.5 ст. 255. ч.3 ст.307, ч.2 ст.307 КК України.

Із клопотання вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що невстановлені особи, діючи спільно з членами злочинної організації ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (обвинувальний акт відносно яких розглядається судом), у період з грудня 2020 року по 07.03.2021 року, вчиняли протиправні дії, пов`язані з незаконним вимаганням грошових коштів від потерпілого ОСОБА_13 та поширювали злочинний вплив у суспільстві на території Одеського регіону.

Також, приблизно у лютому-березні 2021 року, невстановлена особа звернулась до ОСОБА_14 (обвинувальний акт відносно якого наразі розглядається судом), для застосування його злочинного впливу на ОСОБА_15 , здійснення погроз, застосування фізичного насилля та інших злочинних методів, спрямованих на незаконний примус потерпілого до повернення зазначеній невстановленій особі боргу у сумі 5500 доларів США.

Крім того, невстановлені особи, які діючи спільно з членами злочинної організації ОСОБА_16 (який перебуває у міжнародному розшуку), ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 (обвинувальний акт відносно яких розглядається судом), та які здійснюють та поширюють у суспільстві злочинний вплив, 04.08.2022 організували, сприяли у проведенні та взяли участь у злочинному зібранні (сходці) на території ДУ «Одеський слідчий ізолятор», з використанням засобів зв`язку, для планування розподілу сфер злочинного впливу.

Крім того, сторона обвинувачення вказує про встановлення діяльності на території м. Одеси та Одеської області злочинної організації під керуванням суб`єкта підвищеного злочинного впливу «вора в законі» ОСОБА_16 (який перебуває у міжнародному розшуку), до складу якої увійшли: ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 (обвинувальний акт відносно яких розглядається судом), ОСОБА_19 (який перебуває у міжнародному розшуку), ОСОБА_20 (обвинувальний акт відносно якого розглядається судом), ОСОБА_21 (який перебуває у міжнародному розшуку) та інші невстановлені особи, які поширювали злочинний вплив у суспільстві на території Одеського регіону.

Крім того, органом досудового розслідування встановлено, що член злочинної організації ОСОБА_20 (обвинувальний акт відносно якого розглядається судом) та інші невстановлені особи, здійснювали збут особливо небезпечних наркотичних засобів в ДУ «Одеська виправна колонія № 14».

Таким чином, прокурор стверджує, що з матеріалів досудового розслідування вбачається, що невстановлені члени злочинної організації, створеної та керованої так званим «вором в законі» ОСОБА_16 , та інші невстановлені особи, які не входять до складу злочинного угруповання, продовжують діяти під керівництвом лідера злочинного угруповання на території Одеської області, з метою поширення та встановлення злочинного впливу у суспільстві, координації злочинної діяльності, наповнення так званого «воровського общака» та отримання незаконного прибутку за рахунок вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів.

На виконання доручення прокурора, щодо встановлення відомостей про осіб, причетних до участі спільно з ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 та ОСОБА_21 у вчиненні кримінальних правопорушень на території Одеської області та інших регіонів України, отримано інформацію про перелік осіб, які входять до кола, наближеного до так званого «вора в законі» ОСОБА_16 , а також які відповідно до свого статусу у кримінальному середовищі Одеського регіону, своїх переконань та образу життя, особистих якостей, підтримують неписані «воровські традиції», поширюють у суспільстві злочинний вплив або сприяють у його поширенні іншими суб`єктами, а також є особами, які діють під злочинним впливом так званих «ворів у законі», та які прямо чи опосередковано можуть бути причетними до вчинення тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень на території м. Одеси та Одеської області.

Прокурор зазначає, що серед таких осіб перебуває ОСОБА_9 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та має в користуванні автомобіль марки «Range Rover» реєстраційний знак НОМЕР_3 . В кримінальних колах позиціонує себе як «кримінальний авторитет».

28.03.2025 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля «LandRoverRangeRover» реєстраційний знак НОМЕР_3 , з метою виявлення та вилучення мобільного телефону, сім карток операторів мобільного зв`язку, наркотичних засобів, психотропних речовин, банківських карток, майна, яке було здобуте в результаті вчинення кримінальних правопорушень та інших речей та документів, які мають відношення до встановлення та поширення злочинного впливу у суспільстві, та які можуть містити відомості до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255-3, ч.4 ст.189, ч.1 ст.255-2, ч.5 ст. 255. ч.3 ст.307, ч.2 ст.307 КК України (справа №947/11507/25, провадження №1-кс/947/4554/25).

04.04.2025 слідчим на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 28.03.2025 року проведено обшук автомобіля «Land Rover Range Rover» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , який перебуває в користуванні ОСОБА_9 , в ході якого було виявлено та в подальшому вилучено вказаний автомобіль марки «Land Rover Range Rover» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

У подальшому, прокурор звернувся із клопотанням про накладення арешту на вказаний автомобіль.

14.05.2025 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси клопотання прокурора про арешт майна повернуто прокурору для усунення недоліків, з огляду на те, що до клопотання не було долучено доказів кому належить тимчасово вилучене майно (а.с.27-29).

22.05.2025 року через кур`єрську службу доставки прокурор повторно направив до місцевого суду клопотання про арешт на зазначений автомобіль, яке надійшло до суду та було зареєстровано 27.05.2025 року.

Клопотання прокурора мотивоване тим, що в кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту на вищевказане майно, яке визнане речовим доказом, оскільки має значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а також може бути використане як доказ вчинення кримінального правопорушення.

Також прокурор вказує в клопотанні про наявність підстави вважати, що вказане в клопотанні вилучене майно прямо або опосередковано отримано під злочинним впливом так званих «ворів у законі» чи інших осіб, які поширюють злочинний вплив на території м.Одеси та Одеської області, які можуть бути причетними до вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, та отримують дохід від незаконного збуту наркотичних засобів, психотропних речовин.

Окрім цього, прокурор зазначає, що клопотання неодноразово поверталось прокурору з метою долучення документів, що обґрунтовують необхідність накладення арешту на майно, вказують на пряму причетність до вчинення кримінальних правопорушень з використанням вказаного майна, однак станом на даний час досудове розслідування триває, призначено ряд експертиз, допитуються свідки, оглядаються вилучені в ході численних обшуків мобільні телефони та інша комп?ютерна техніка, та встановлюються додаткові обставини щодо можливої протиправності походження вилученого майна.

За таких обставин, прокурор вважає, що наявні підстави для накладення арешту на автомобіль.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що ініціювання прокурором питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, вилучене під час обшуку автомобіля «Land Rover Range Rover» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 та перебував в користуванні ОСОБА_9 , не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

За змістом ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання прокурора про наявність підстав для накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, власником якого є ОСОБА_6 , не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Так, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на вилучене під час обшуку майно, прокурор в клопотанні посилається на те, що вилучене майно відповідає критеріям речових доказів та має значення для встановлення обставин кримінального провадження.

При цьому, до клопотання прокурором не долучено відповідної постанови на підтвердження визнання цього автомобіля речовим доказом у кримінальному провадженні, що перешкоджає можливості встановити вказані обставини.

Окрім цього, клопотання прокурора не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на майно, окрім загального посилання щодо можливої, однак непідтвердженого доказами, його причетності до кримінальних правопорушень.

У клопотанні прокурор вказав, що до протиправної діяльності можливо причетний ОСОБА_9 , який має в користуванні автомобіль марки «Range Rover» реєстраційний знак НОМЕР_3 , однак інше обґрунтування в клопотанні відсутнє.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах судового провадження відсутні докази щодо повідомлення ОСОБА_9 про підозру, а також про його причетність вчинення до будь-якого кримінального правопорушення.

Клопотання прокурора не містить обґрунтування щодо можливого використання ОСОБА_9 автомобіля «Range Rover» реєстраційний знак НОМЕР_3 , у будь-якій протиправній діяльності.

Колегія суддів наголошує, що сам лише факт перебування автомобіля в користуванні ОСОБА_9 , не свідчить про наявність ознак речового доказу та відповідно підстав для накладення арешту на нього.

У клопотанні прокурора не доведено будь-яке відношення власника автомобіля ОСОБА_6 до кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до протоколу обшуку від 04.04.2025 року вбачається, що в ході проведення вказаної слідчої дії в автомобілі «Range Rover» реєстраційний знак НОМЕР_3 виявлено медичну документацію на ім?я ОСОБА_9 , у зв?язку із чим прийнято рішення про вилучення транспортного засобу.

Однак, виявлення в автомобілі медичної документації особи не може бути підставою для його вилучення та накладення арешту на нього.

Орган досудового розслідування, звертаючись до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту має довести підстави та мету застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження. Відповідно недопустимим є формальне посилання прокурора на можливу причетність автомобіля до вчинення кримінальних правопорушень, а має бути обґрунтовано та доведено доказами у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що з клопотання прокурора та долучених до нього документів вбачається, що власник майна ОСОБА_6 та особа, в користуванні якого перебував автомобіль ОСОБА_9 , не мають статусу підозрюваних у даному кримінальному провадженні, органом досудового розслідування не доведено їх відношення до вказаного кримінального провадження та здійснення ними будь-яких протиправних дій з використанням вказаного автомобіля. За таких обставин ОСОБА_9 та ОСОБА_6 не зобов`язані доводити свою непричетність до протизаконної діяльності, що регламентовано положеннями ч.2 ст.17 КПК.

Посилання в клопотанні на те, що вилучене під час обшуку майно є речовими доказами у кримінальному провадженні, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки матеріали долучені до клопотання не містять відповідних доказів відносно того, що вилучений автомобіль має відношення до кримінального провадження №0000482 від 12.07.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255-3, ч.4 ст.189, ч.1 ст.255-2, ч.5 ст. 255. ч.3 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, зокрема є знаряддями, засобом чи предметом вказаних кримінально караних діянь, та відповідно має ознаки речових доказів у кримінальному провадженні.

Вказані обставини не були враховані слідчим суддею при постановленні оскарженої ухвали.

Також слідчим суддею не перевірено дотримання строків звернення із клопотанням про накладення арешту на майно.

За наведених вище обставин, ініціювання в клопотанні прокурора питання про накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку автомобіля «Range Rover» реєстраційний знак НОМЕР_3 , право власності на який належить фізичній особі ОСОБА_6 , яке не скасоване у передбаченому законом порядку, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд вважає, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, поза увагою слідчого судді залишилося те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання прокурора про накладення арешту на майно та апеляційного розгляду, відсутні достатні законні підстави для застосування обмежувальних заходів щодо майна, власником якого є ОСОБА_6 .

З урахуванням наведеного, покладені в основу оскарженої ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, апеляційний суд визнає необґрунтованими, а ухвалу слідчого судді такою, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Клопотання представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2025 року в кримінальному провадженні №0000482 від 12.07.2025 року, якою накладено арешт на майно, вилучене 04.04.2025 року в ході обшуку автомобіля марки «Land Rover Range Rover» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , а саме: автомобіль марки «Land Rover Range Rover» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , шляхом позбавлення права на розпорядження ним, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0000482 від 12.07.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255-3, ч.4 ст.189, ч.1 ст.255-2, ч.5 ст. 255. ч.3 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, про накладення арешту на вилучений 04.04.2025 року в ході обшуку автомобіль марки «Land Rover Range Rover» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4