Справа № 489/4053/25
Провадження № 1-кп/489/726/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

23 травня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , розглянувши у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження обвинувальний акт та додані до нього матеріали щодо вчинення кримінального проступку у кримінальному провадженні №0000097 від 02.05.2025 за обвинуваченням

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого про АДРЕСА_1 та проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого: 16.08.2016 Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області за ст. 309 ч. 2, 75 КК України до 2 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік; 14.02.2019 Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області за ст. 185 ч. 2, 71 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; 24.09.2019 Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області за ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2, 70 ч. 1, 70 ч. 4 КК України до 4 років 9 місяців позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 16.05.2022 за відбуттям строку покарання; 22.01.2025 Ленінським районним судом міста Миколаєва за ст. 126-1 КК України до покарання у вигляді 240 годин громадських робіт, невідбута частина покарання 232 години громадських робіт,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України,

встановив:

Відповідно до обвинувального акту вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.01.2025 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначено покарання у вигляді двохсот сорока годин громадських робіт. Даний вирок після набрання законної сили направлений для виконання до Інгульського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях за місцем проживання ОСОБА_2 .

10.03.2025 засуджений ОСОБА_2 в Інгульському районному відділі філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях поставлений на облік та 25.03.2025 був ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт. При цьому, засуджений при ознайомленні з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт попереджався про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, про що надав письмову підписку.

Того ж дня працівниками Інгульського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_2 вручено направлення за вих. № 29/14/719-25 від 25.03.2025 на відбування громадських робіт до акушерського відділення КНП ММР «Міська лікарня №3», розташованого по вул. Будівельників, 8, м. Миколаєва. Згідно з направлення, ОСОБА_2 мав приступити до роботи на визначеному об`єкті з 01.04.2025.

01.04.2025 засуджений ОСОБА_2 згідно з графіком приступив до виконання роботи та відпрацював 8 годин громадських робіт. Після того, у ОСОБА_2 виник умисел, направлений на ухилення від відбування призначеного судом покарання у виді громадських робіт, реалізовуючи який, в порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт, передбачених статтями 36, 37 КВК України, ОСОБА_2 не вийшов на роботу без поважних причин: 02.04.2025; 03.04.2025; 04.04.2025 та в подальшому, тим самим злісно ухилився від відбування громадських робіт та порушив вимоги ч. 1 ст. 37 КВК України.

Директором КНП ММР «Міська лікарня №3» було повідомлено працівників Інгульського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях про те, що засуджений ОСОБА_2 для відпрацювання громадських робіт 02.04.2025, 03.04.2025, 04.04.2025 не з`явився.

В подальшому, 15.04.2025, з метою з`ясування причини невиходу на відпрацювання громадських робіт, ОСОБА_2 було направлено поштою виклик до органу пробації, однак останній за викликом не з`явився, після чого 16.04.2025 йому направлено повторний виклик, за яким 23.04.2025 ОСОБА_2 з`явився та надав пояснення про те, що від відбування покарання у вигляді громадських робіт відмовляється без поважних причин, а також розуміє наслідки, передбачені за ухилення від відбування вказаного покарання, призначеного вироком суду.

Таким чином, засуджений ОСОБА_2 , маючи умисел, направлений на порушення порядку відбування встановленого вироком суду покарання у виді громадських робіт, будучи належним чином повідомленим про порядок та умови відбування покарання у виді громадських робіт, призначених йому вироком суду, достовірно знаючи про наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, систематично не виконував покладені обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 37 КВК України, чим порушив порядок та умови відбування покарання з 02.04.2025, відпрацювавши лише 8 із 240 годин громадських робіт, тим самим умисно ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_2 своїми умисними діями скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, - ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Під час досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_2 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності. До суду прокурор надіслав обвинувальний акт з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні, до якого додані: письмова заява підозрюваного ОСОБА_2 від 22.05.2025, складена в присутності захисника ОСОБА_3 , щодо беззаперечного визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами вчинення кримінального правопорушення, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з частиною другою статті 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні; а також матеріали досудового розслідування (кримінального провадження №0000097 від 02.05.2025), у тому числі документи, які засвідчують беззаперечне визнання підозрюваним ОСОБА_2 своєї винуватості.

Вивчивши обвинувальний акт, додані до нього матеріали та матеріали кримінального провадження, суд вважає доведеним, що ОСОБА_2 своїми умисними діями скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, - ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, раніше неодноразово судимий, на лікуванні у лікарів психіатра та нарколога не перебував.

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_2 , судом не встановлено.

До обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_2 , суд відносить рецидив кримінальних правопорушень.

Ураховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий та відбував покарання в місцях позбавлення волі, не працює, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, характеризується негативно, визнання ним своєї вини, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_2 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі, оскільки інші види покарання, на переконання суду, є недостатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».

Крім того, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_2 остаточне покарання на підставі статей 71, 72 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання у виді громадських робіт за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.01.2025, після ухвалення якого ним було вчинене дане кримінальне правопорушення.

Цивільний позов не заявлявся.

У кримінальному провадженні відсутні речові докази та витрати на залучення експертів.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_2 у даному кримінальному провадженні запобіжний захід не застосовувався та Суд не вбачає підстав для застосування відносно нього запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, оскільки прокурором не подавалося відповідне клопотання про це.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376, 381, 382 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, та призначити покарання та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі статей 71, 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.01.2025 у справі № 489/8695/24, остаточно до відбуття визначивши ОСОБА_2 покарання у виді обмеження волі на строк один рік десять днів.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_2 рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_2 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Інгульський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1