Номер справи 703/2696/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду у м. Сміла в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.11.2024 під №0001025

про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженець м. Харків, військовослужбовець, стрілець-санітар 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , військове звання - солдат, який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 КК України не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України

у с т а н о в и в :

У провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор, з позицією якого погодилися обвинувачений та його захисник, заявив про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, зважаючи на його підсудність Смілянському міськрайонному суду Черкаської області та відсутність підстав для закриття чи зупинення провадження. Клопотав про здійснення дистанційного судового провадження, зважаючи на обставини правового режиму воєнного стану, а також значну віддаленість робочих місць учасників судового провадження, місця утримання обвинуваченого під вартою, від місцезнаходження суду.

Суд, заслухавши учасників кримінального провадження, приходить до наступного.

Частиною 1 статті 315 КПК України передбачено, що якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Кримінальне провадження належить до підсудності Смілянського міськрайонного суду відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України, істотних порушень вимог КПК України при складанні обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, які б перешкоджали призначенню обвинувального акту до судового розгляду, судом не встановлено, підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини 3 ст. 314 КПК України відсутні, а тому суд дійшов висновку про необхідність призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Відповідно до вимог ст. 27 КПК України кримінальне провадження слід здійснювати у відкритому судовому засіданні, а згідно з приписами ч. 1 ст. 31 КПК України - суддею одноособово.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 336 КПК України судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі, зокрема, введення воєнного стану або під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Згідно ч. 2 ст. 336 КПК України, суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

За приписами ч. 5 ст. 336 КПК України учасники кримінального провадження беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та кваліфікованого електронного підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи.

Судом встановлено, що наразі обвинувачений ОСОБА_4 утримується під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор». Прокурор Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та захисник обвинуваченого мають робочі місця в м. Харкові.

У рішенні у справі «Марчелло Віола проти Італії» (Marcello Viola v. Italy), 2006, ЄСПЛ дійшов висновку, що законною метою під час судового провадження є дотримання вимоги розгляду впродовж «розумного строку». На думку Суду, проведення судового засідання в режимі відеоконференції, має на меті скорочення затримок, спричинених необхідністю переміщення осіб, а тому числі осіб, що утримуються в умовах обмеження свободи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, фізична присутність обвинуваченого в залі судових засідань, є вкрай бажаною, проте не є самоціллю. Однак вона слугує вищій меті забезпечення справедливості провадження в цілому (ухвала Суду в справі «Голубєв проти рф», 2006 рік). Участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в деяких випадках може бути заходом, що забезпечує ефективну участь у провадженні (рішення в справах «Біволару проти Румунії», №2, 2018 рік, «Дейкхайзен проти Нідерландів», 2021).

Ураховуючи те, що відеоконференція є прийнятною формою участі в судовому розгляді, вона передбачена процесуальним законом і низкою міжнародних документів, не суперечить принципам справедливості і публічності судового розгляду, забезпечує дотримання розумного строку судового розгляду та забезпечення участі сторони у судовому розгляді, враховуючи дію обставин військового часу, значну віддаленість місця утримання обвинуваченого під вартою, робочих місць сторін кримінального провадження від Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, суд вважає можливим провести судовий розгляд у режимі відеоконференції, надавши прокурору, захиснику, можливість брати участь в наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції із викоритсанням власних технічних засобів, а участь обвинуваченого забезпечити шляхом проведення відеоконференції із ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Виходячи з наведеного, клопотання про дистанційне судове провадження доцільно задовольнити.

Отже пов`язані з підготовкою до судового розгляду кримінального провадження питання, що передбачені ст. 315 КПК України вирішені, підготовчі дії виконані, тому перешкоди для призначення судового розгляду відсутні.

В підготовчому судовому засіданні прокурор звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки такий спливає 16.06.2025.

Клопотання обґрунтоване тим, що ризики, визначені під час обрання та продовження застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на даний час не зменшилися та продовжують існувати, відтак просить продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів зі збереженням можливості внесення застави у розмірі, визначеному раніше. Керуючись ч. 8 ст. 176 КПК України, прокурор наполягає, що до осіб, обвинувачених у воєнних злочинах, може бути застосований виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою. Вказує на ризики, передбачені пунктами 1, 3, частини першої статті 177 КПК України, що полягають в тому, що обвинувачений, усвідомлюючи, суворість покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винним, може ухилятися від суду. Вказане підтверджується тією обставиною, що обвинувачений, якого 06.07.2024 зараховано до списків військової частини, поставлено на всі види забезпечення, вже 13.07.2024 самовільно залишив місце несення служби, не вчиняв спроб повернутися в розташування підрозділу, аж допоки був виявлений та затриманий правоохоронними органами. В разі зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, що не пов`язаний із триманням під вартою, усвідомлюючи, що він обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, матиме реальну можливість переховуватися від суду чи змінити місце проживання. У разі звільнення з-під варти обвинувачений буде зобов`язаний повернутися в розташування свого підрозділу, відтак матиме змогу спілкуватися із колегами по службі, серед яких є свідки у даному кримінальному провадженні, які наразі не допитані, з метою відмови від дачі показань або дачі завідомо неправдивих показань. Вважає, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, для запобігання встановленим ризикам, є недостатнім.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 , позицію якого підтримав обвинувачений ОСОБА_4 , просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, оскільки ОСОБА_4 не судимий, не мав та на даний час не має наміру переховуватися від суду, протиправно впливати на учасників кримінального провадження чи вчиняти противоправні дії. Має постійне місце проживання, що за адресою АДРЕСА_1 , де в його власності перебуває частина будинку, міцні соціальні зв`язки, станом на 15.05.2024, до призову на військову службу, був працевлаштований, а саме за трудовим договором працював в приладобудівному інституті, якісно виконував суспільно корисну працю.

Суд, врахувавши думку учасників справи, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступного.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.04.2025 ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 16.06.2025 включно.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Згідно зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Враховуючи практику ЄСПЛ та положення ч. 1 ст. 178 КПК України, при розгляді питання про доцільність продовження тримання особи під вартою, суд бере до уваги характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за що передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, достовірно усвідомлюючи суворість можливого призначення йому покарання, може переховуватися від суду.

У розумінні прецедентної практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте відповідне обвинувачення, у сукупності з іншими обставинами, збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

З огляду на тяжкість пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 5 ст. 407 КК України, небезпідставним є посилання сторони обвинувачення на існування ризику переховування його від суду.

Разом з тим тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

Вказана обставина додатково підтверджується тим, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення, в чиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , полягає у залишенні місця військової служби, що по суті є втечею та має наслідком невиконання обов`язків із захисту Батьківщини, покладених на нього як військовослужбовця.

Відповідний ризик посилюється також продовженням дії правового режиму воєнного стану та наявністю в обвинуваченого статусу військовослужбовця. Відтак, у разі звільнення з-під варти не виключено, що обвинувачений, виключно з метою уникнути можливого призначення йому покарання в даній справі, зможе вчинити спроби повернутися на військову службу, використовуючи пільгові норми КК України та КПК України щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності осіб, які вперше вчинили кримінальні правопорушення, зокрема передбачені ст. 407, 408 КК України. Вказані спроби самі по собі не є протиправними, однак повернення на військову службу, незважаючи на свою виключну суспільну користь, суттєво перешкоджатиме даному кримінальному провадженню.

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_4 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, де фактично проживає та володіє нерухомим майном, однак за повідомленням самого ОСОБА_4 , проживає сам, утриманців не має, оскільки мати померла, а його повнолітній син проживає окремо. Крім того, обвинувачений на даний час не має постійного джерела доходів, за його ж повідомленням, був працевлаштований за трудовим договором, однак не володіє відомостями про те, чи припинені дані трудові відносини або ж робоче місце за ним збережене на час військової служби, однак очевидним є той факт, що за вказаних умов, коли він залишається військовослужбовцем, вказана робота не надає йому доходів.

Суддя вважає, що вказаних даних для висновку про наявність у обвинуваченого достатньо міцних соціальних зв`язків у місці його проживання очевидно недостатньо.

Назване вказує на високу ймовірність переховування обвинуваченого від суду та в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику, який наразі не зменшився.

Також судом враховується, що кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 , вчинене за місцем несення служби, серед свідків у справі є особи, які несуть службу в одному місці разом із обвинуваченим, що вказує на те, що в разі звільнення обвинуваченого з-під варти, він щонайменше матиме змогу спілкуватися із вказаними особами, отже чинити на них різного роду вплив, що може мати наслідком зміну або відмову останніх від дачі показань в суді.

Під час розгляду клопотання прокурора у судовому засіданні судом достовірно встановлено, що ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані при обранні обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, фактично не зменшилися, не втратили свою актуальність та продовжують існувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6, 8 ст. 176 КПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Виходячи з положень п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою може бути застосовано, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності в минулому, що підтверджується вимогою про судимість, однак судимість погашена та він відповідно до ст. 89 КК України вважається не судимим.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є тяжким злочином.

Крім того, судом встановлено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Розглянувши клопотання сторони обвинувачення та захисту, заслухавши позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що застосований щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою є обґрунтованим, повністю виключає можливості переховування його від суду, здійснення незаконного впливу на свідків, ризики чого на даний час є реальними та дійсними.

Враховуючи, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, у обвинуваченого відсутні міцні соціальні зв`язки у місці його проживання, з метою уникнення незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, для виключення можливості ухилитися від суду, вважаю, що більш м`якого запобіжного заходу очевидно недостатньо.

У зв`язку із викладеним клопотання сторони обвинувачення слід задовольнити, що виключає задоволення клопотання зі сторони захисту про обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. При обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається. Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України відноситься до тяжких, обставини вчинення кримінального правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_4 , доведені стороною обвинувачення ризики, а також обставини, вказані в ст. 178 КК України, суд вважає за доцільне зберегти заставу у визначеному раніше розмірі, що передбачений п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України в розмірі 20 (двадцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60360 (шістдесят тисяч триста шістдесят) гривень.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 314-316, 331, 336, 369-372, 284, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 15-00 год 18.06.2025, яке проводити в режимі відеоконференції, з використанням прокурором, захисником власних технічних засобів, участь обвинуваченого забезпечити в режимі відеоконференцзв`язку із ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів - до 24.07.2025 включно.

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту відмовити.

Розмір застави визначити у межах 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 60360 (шістдесят тисяч триста шістдесят) гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) згідно наступних реквізитів: код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26261092, банк отримувача: ДКСУ, м. Київ, рахунок отримувача: UA0003652; код банку отримувача (МФО) 820172. В призначенні платіжного документу необхідно зазначати інформацію про ухвалу суду, який обрав заставу мірою запобіжного заходу та прізвище, ім`я, по батькові підозрюваного або обвинуваченого.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду;

2) не відлучатись із населеного пункту, де він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватися від спілкування зі свідками по кримінальному провадженню;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт громадянина України для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (за наявності).

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, визначити на строк 2 місяці з моменту внесення застави.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному в даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на вказаний депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно і письмово прокурора та суд. У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у виді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

Роз`яснити, що учасники провадження не позбавлені права звернення до суду у встановленому законом порядку з клопотанням про зміну чи скасування запобіжного заходу впродовж дії запобіжного заходу, однак суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися судом.

Ухвала підлягає негайному виконанню, однак в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала, в частині продовження застосування запобіжного заходу, набирає законної сили після закінчення строків на її оскарження, а в разі оскарження - після розгляду скарги апеляційним судом, якщо така не буде скасована.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику негайно після її проголошення та направити до ДУ «Харківський слідчий ізолятор» для виконання.

Суддя ОСОБА_1