Номер провадження: 11-сс/813/783/25
Справа № 521/4657/25 1-кс/521/1375/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2025, якою в межах к/п №0000389 від 11.03.2025 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Балта Подільського р-ну Одеської обл., громадянина України, працевлаштованого на посаді начальника групи моніторингу відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000389 від 11.03.2025 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України було відмовлено в задоволенні скарги захисника ОСОБА_7 на незаконне затримання підозрюваного ОСОБА_6 , задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_8 та застосовано стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.05.2025, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», із визначенням в якості альтернативного запобіжного заходу застави в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400 грн., з покладенням на нього у разі внесення застави строком на 60 днів певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та в зазначеному кримінальному провадженні органом досудового розслідування доведено існування ризиків переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків та схову або спотворення доказів у кримінальному провадженні, обумовлені підозрою у вчиненні тяжкого злочину та тяжкістю покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, ймовірною обізнаністю ОСОБА_6 у методах та способах перетину державного кордону в незаконний спосіб.

Водночас, керуючись ч. 4 ст. 183 КПК України, а також з огляду на особистість підозрюваного, надані стороною обвинувачення докази та бажання ОСОБА_6 отримати за переправлення однієї особи через державний кордон України 7000 доларів США, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність визначення підозрюваному ОСОБА_6 застави в якості альтернативного запобіжного заходу з виходом за межі, встановлені п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908 400 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи його незаконною та необґрунтованою з огляду на наступні обставини:

- поза увагою слідчого судді залишилось те, що в клопотанні слідчого взагалі відсутні будь-які посилання на те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, зокрема, ризик можливого переховування ОСОБА_6 від органу досудового розслідування та суду є лише припущенням, натомість, наразі, у зв`язку із введеним на території України воєнним станом, виїзд за межі держави громадянам України чоловічої статі віком від 18 до 60 років заборонено, з 2015 року ОСОБА_6 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , тобто є діючим військовослужбовцем ЗСУ, внаслідок чого перебування на непідконтрольній Україні території загрожує його життю; ризик знищення, схову або спотворення будь-якої із речей або документів не є обґрунтованим, оскільки із клопотання не зрозуміло, які саме документи чи речі прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » може сховати або спотворити ОСОБА_6 та яким чином вони відносяться до інкримінованого останньому кримінального правопорушення; органом досудового розслідування не було наведено жодної конкретної особи, на яку ОСОБА_6 має змогу вчинити тиск; жодних доказів наявності інших ризиків, зокрема, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, слідчим надано не було;

- слідчим суддею не було враховано обставин, які характеризують ОСОБА_6 як законослухняного громадянина з міцними соціальними зв`язками, зокрема, підозрюваний раніше не судимий, має вищу освіту, за місцем постійного проживання характеризується позитивно, має батьків похилого віку та постійно здійснює догляд за мамою, має двох дітей на утриманні, працевлаштований та проходить військову службу, брав участь в АТО на території Донецької та Луганської областей, є учасником бойових дій, за час проходження військової служби неодноразово нагороджений різними грамотами, відзнакою та медаллю, за місцем служби характеризується позитивно;

- перебування ОСОБА_6 в умовах слідчого ізолятору є небезпечним для його здоров`я з огляду на перенесені захворювання та систематичне знаходження на стаціонарному лікуванні;

- слідчим суддею було залишено поза увагою те, що обшук транспортного засобу ОСОБА_6 26.03.2025 було проведено із істотними порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема, неуповноваженою особою, а саме слідчим, який не мав повноважень здійснювати досудове розслідування, підслідне органам ДБР України, без фіксування за допомогою аудіо- та відео-запису, а також без ухвали слідчого судді та без наведення мотивів невідкладності випадку в розумінні ч. 3 ст. 233 КПК України, при цьому, під час проведеного обшуку у ОСОБА_6 не було виявлено та вилучено жодних доказів, які б підтверджували його причетність до вчинення інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України;

- в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості або докази, що підтверджували б причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України; всупереч твердженням органу досудового розслідування, матеріали провадження не містять жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 надавав усні вказівки та поради, орієнтовані на перетин державного кордону України в обхід офіційних пунктів пропуску, натомість, на підставі аналізу руху підозрюваного вбачається, що маршрут його руху не пролягав у бік державного кордону, а він здійснював переміщення в напрямку південної частини м. Одеси, при цьому, ОСОБА_6 не було відомо про злочинний план ОСОБА_9 щодо незаконного переправлення ОСОБА_10 через державний кордон України;

- в порушення вимог ч. 2 ст. 184 КПК України, клопотання слідчого про застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було подане без розписок підозрюваного та захисника стосовно отримання його копії;

- визначений слідчим суддею розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу є надмірно високим та непомірним для підозрюваного ОСОБА_6 , з урахуванням довідки про розмір його грошового забезпечення.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визнати незаконним затримання ОСОБА_6 , звільнити його з-під варти; у разі часткового задоволення апеляційної скарги визначити ОСОБА_6 заставу в якості альтернативного запобіжного заходу відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України в розмірі від 20 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Прокурор Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду, призначене на 19.05.2025, не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.

Враховуючи неявку прокурора в судове засідання без поважних на те причин, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд проводити без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Так, на підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що 27.03.2025 ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України (а.с. 38-43), санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 9-ти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3-х років з конфіскацією майна.

Відповідно до приписів ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, зокрема, у тому, що він, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, у невстановлений час та місці, однак не пізніше 11.03.2025, вступив у злочинну змову з ОСОБА_9 з метою здійснення дій направлених на незаконне переправлення осіб через державний кордон України.

Так, на початку березня 2025 року ОСОБА_9 за допомогою мобільного додатку «Telegram» домовилась про зустріч з ОСОБА_12 22.03.2025 під час особистої зустрічі з ОСОБА_12 на розі вул. Фонтанська дорога та вул. Посмітного в м. Одесі, ОСОБА_9 запропонувала свої послуги синові ОСОБА_12 щодо незаконного переправлення через державний кордон України за грошову винагороду у розмірі 7000 доларів США в обхід офіційних пунктів пропуску, на що ОСОБА_12 погодилась.

В свою чергу ОСОБА_9 повідомила ОСОБА_6 про те, що знайшла чоловіка мобілізаційного віку який має намір перетнути державний кордон України за грошову винагороду та останні домовились між собою щодо незаконного переправлення особи для подальшого перетину державного кордону України.

Згодом, 26.03.2025 о 06 год. ОСОБА_9 на власному автомобілі марки «Chevrolet Rezzo», д.н.з. НОМЕР_2 , сірого кольору, 2005 року випуску, прибула за адресою м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип біля буд. №30, де дала вказівку ОСОБА_12 та ОСОБА_10 сісти до її автомобіля, після чого вказані особи вирушили до м. Балта Подільського р-ну Одеської обл.

Під час руху до м. Балти, ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію спільного з ОСОБА_6 плану, в ході розмови, демонструвала свою обізнаність щодо конкретного способу незаконного перетину кордону, надавала поради та вказівки щодо дій ОСОБА_10 , а саме, щоб останній після незаконного перетину кордону звернувся до відповідних правоохоронних органів, з метою отримання політичного притулку. Окремо ОСОБА_9 зазначила, що необхідно мати з собою небагато речей та надала зразок заяви для заповнення ОСОБА_10 про пояснення причин незаконного перетину державного кордону.

Прибувши в м. Балту Одеської обл., ОСОБА_9 повідомила ОСОБА_10 про необхідність пересісти в автомобіль марки «Skoda Oktavia» д.н.з. НОМЕР_3 , чорного кольору, який перебував у користуванні ОСОБА_6 .

В подальшому, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 направились на вказаному транспортному засобі в сторону прикордонної зони Подільського р-ну Одеської обл., де по дорозі ОСОБА_13 надавав усні вказівки та поради, орієнтовані на перетин Державного кордону України в обхід офіційних пунктів пропуску, а саме як відбувається безпосереднє перетинання кордону, про відсутність дронів, про наявність можливості подолати рів, виключити та очистити мобільний телефон. В подальшому ОСОБА_6 був затриманий поліцією.

В той же час, ОСОБА_12 , за вказівкою ОСОБА_9 , направилась за адресою АДРЕСА_3 , з метою передачі грошових коштів третій особі за обумовлені послуги щодо перетину її сином ОСОБА_10 державного кордону України, якою виявився неповнолітній син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та який не був обізнаний про злочинні плани групи. Після передачі імітаційних грошових коштів в сумі 7000 доларів США ОСОБА_9 була також затримана поліцією.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченому ч. 3 ст. 332 КК України на даному етапі досудового розслідування підтверджується долученими до клопотання матеріалами провадження, зокрема: протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 24.03.2025 (а.с. 12-15), протоколом обшуку від 26.03.2025 (а.с. 48-52), протоколом огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 26.03.2025 (а.с. 57-68) та іншими матеріалами в їх сукупності.

Що стосується посилань захисника на відсутність в матеріалах провадження жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 надавав усні вказівки та поради, орієнтовані на перетин державного кордону України в обхід офіційних пунктів пропуску, колегія суддів зауважує на передчасності таких тверджень, натомість, наразі досудове розслідування кримінального провадження триває, органом досудового розслідування здійснюється збір доказів на встановлення всіх обставин ймовірного вчинення кримінального правопорушення, на підставі оцінки яких можливо буде дійти однозначного висновку стосовно причетності або непричетності підозрюваного ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Водночас, суд апеляційної інстанції окремо зауважує на тому, що не вправі надавати на даній стадії досудового розслідування оцінку доводам сторони захисту з приводу незаконності проведеного обшуку автомобіля підозрюваного ОСОБА_6 від 26.03.2025, зокрема, його проведення неуповноваженою особою та без відповідної ухвали слідчого судді, оскільки, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку, буде надана судом, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, на іншій стадії провадження стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, натомість, на теперішній час слідчий суддя лише вирішує питання щодо достатності певного обсягу зібраних доказів для переконання стороннього спостерігача у тому, що особа причетна до вчинення злочину та стосовно неї існують законодавчо встановлені підстави для застосування певного запобіжного заходу.

На переконання апеляційного суду, в даному випадку сукупності зібраних органом досудового розслідування у зазначеному провадженні доказів достатньо для формування стійкого переконання у причетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, тому підозра у вчиненні останнім зазначеного злочину є обґрунтованою.

Окрім цього, в даному контексті колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на позицію, викладену в рішенні від 28.10.1994 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88, відповідно до якої, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Апеляційний суд також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Відповідно до п.п. 34-36 рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України», обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла бути підставою для його першого взяття під вартою.

Водночас, колегія суддів не погоджується із доводами сторони захисту про недоведеність органом досудового розслідування існування в зазначеному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України з огляду на наступні обставини.

Частиною 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому, колегія суддів, погоджуючись із висновком слідчого судді, зауважує на тому, що в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування було доведено існування ризиків можливого переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду, здійснення незаконного впливу на свідків у провадженні та схову або спотворення речей та документів, що мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, обумовлені тим, що: останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, пов`язаного із посяганням на недоторканність державних кордонів, при санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 9-ти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3-х років з конфіскацією майна; у разі визнання підозрюваного винуватим у вчиненні зазначеного злочину, стосовно нього, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 05.07.2023 у справі №727/6140/22 (провадження №51-2266км23), неможливе буде застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, що може призвести до спроб переховування останнього з метою уникнення кримінальної відповідальності; ОСОБА_6 має процесуальну можливість ознайомлюватись із матеріалами кримінального провадження та, як наслідок, із анкетними даними свідків у провадженні, внаслідок чого він може вдатись до здійснення впливу на зазначених осіб з метою спонукання їх до зміни показань на його користь; з огляду на займану посаду начальника групи моніторингу відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » вочевидь обізнаний стосовно способів та методів безперешкодного перетину державного кордону у незаконний спосіб.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_6 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Факт законодавчої заборони перетину державного кордону України громадянам України чоловічої статті віком від 18 до 60 років, на яку посилається захисник в апеляційній скарзі, на переконання суду апеляційної інстанції не нівелює в даному випадку ризику можливого переховування підозрюваного ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду, оскільки існує обґрунтований ризик того, що останній, в силу займаної посади та проходження військової служби, може використати наявні у нього зв`язки та отримані під час служби навички з метою перетину державного кордону України в незаконний спосіб.

Водночас, надаючи оцінку твердженням сторони захисту з приводу недоведеності органом досудового розслідування жодними доказами наявності в даному кримінальному провадженні інших ризиків, зокрема перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, колегія суддів наголошує на тому, що вказані захисником ризики не були визнані доведеними оскаржуваною ухвалою, натомість, слідчий суддя встановив наявність лише трьох доведених ризиків, а саме ризику переховування підозрюваного ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків та схову або спотворення доказів у кримінальному провадженні.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчиненні якого обґрунтовано підозрюється ОСОБА_6 та передбачений ч. 3 ст. 332 КК України прямо посягає на обороноздатність держави України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, посягання на недоторканність державного кордону України шляхом незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництва такими діями та сприяння їх вчиненню завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до обов`язку захисту територіальної цілісності держави.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає обґрунтованим та необхідним обрання на даній стадії досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що підозрюваний ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, зокрема, за місцем постійного проживання характеризується позитивно (а.с. 89), має батьків похилого віку, має двох дітей на утриманні (а.с. 90 та 91), працевлаштований та проходить військову службу, брав участь в АТО, є учасником бойових дій (а.с. 92) та за час служби неодноразово нагороджений різноманітними нагородами (а.с. 94-99), проте зауважує на тому, що зазначені обставини, хоча й характеризують підозрюваного з позитивної сторони, з урахуванням обставин вчинення злочину, в якому останній обґрунтовано підозрюється, його характеру та тяжкості, а також встановлених вище ризиків, не можуть слугувати підставою для застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, колегія суддів доходить переконання, що органом досудового розслідування була доведена неможливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою для запобігання названим вище ризикам.

В контексті надання оцінки доводам сторони захисту з приводу непомірності визначеного підозрюваному ОСОБА_6 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зауважує на наступному.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно із п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, розмір застави визначається слідчим суддею, судом, відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Разом із тим, абз. 2 зазначеної ч. 5 ст. 182 КПК України визначає, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» [ВП] (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, вчиненого у сфері недоторканості державних кордонів, пов`язаного із незаконним переправленням осіб, придатних до військової служби, через державний кордон України в умовах воєнного стану; його майновий та сімейний стан, розмір неправомірної вигоди, який планували отримати фігуранти кримінального провадження від зазначеної незаконної діяльності (7000 доларів США), доведені органом досудового розслідування ризики послугували тими виключними випадками, які, на підставі вищевикладених вимог ч. 5 ст. 182 КПК України, дозволили слідчому судді при визначенні підозрюваному ОСОБА_6 застави в якості альтернативного запобіжного заходу вийти за межі розміру застави, передбаченого кримінальним процесуальним законом для осіб, підозрюваних у вчиненні тяжких злочинів.

Додатковим спростуванням тверджень сторони захисту з приводу непомірності визначеного слідчим суддею розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу стосовно підозрюваного ОСОБА_6 слугує той факт, що визначена слідчим суддею застава в розмірі 908 400 грн. 24.04.2025 була внесена за підозрюваного ОСОБА_6 в повному обсязі, а саме: ОСОБА_6 (батьком підозрюваного) в розмірі 302 800 грн., ОСОБА_15 в розмірі 302 800 грн. та ОСОБА_16 в розмірі 302 800 грн., внаслідок чого на теперішній час ОСОБА_6 не перебуває під вартою, а натомість стосовно нього діє альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Доказів суттєвого обмеження фінансових можливостей заставодавців, пов`язаних із внесенням суми застави за підозрюваного ОСОБА_6 , на яке посилається захисник в доповненнях до апеляційної скарги, матеріали судового провадження не містять.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що визначена слідчим суддею застава в розмірі саме 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є помірною для підозрюваного ОСОБА_6 , а також здатна, з огляду на перспективу її втрати, забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та є достатньою для запобігання вищенаведеним ризикам.

Запропонована стороною захисту в апеляційній скарзі застава в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі від 20 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, на переконання колегії суддів, не здатна буде забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_6 , оскільки перспектива її втрати не переважатиме можливості порушення підозрюваним покладених на нього обов`язків, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обґрунтовано підозрюється, встановлених в зазначеному провадженні ризиків та характеристики його особи.

З огляду на факт того, що наразі підозрюваний ОСОБА_6 не перебуває під вартою з огляду на внесення за нього визначеного слідчим суддею розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для надання оцінки твердженням захисника з приводу небезпечності перебування підозрюваного під вартою в умовах ізолятору з огляду на перенесені захворювання та систематичне знаходження ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні.

Що стосується вимог апеляційної скарги сторони захисту стосовно визнання незаконним затримання підозрюваного ОСОБА_6 з підстав відсутності належних та допустимих доказів підтвердження його причетності до вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та наголошує на тому, що, відповідно до наявного в матеріалах кримінального провадження протоколу затримання від 26.03.2025, ОСОБА_6 було затримано уповноваженою службовою особою на підставах п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 208 КПК України, тобто під час вчинення злочину та на підставі того, що безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин, при цьому, останній був затриманий в присутності захисника, жодних зауважень та доповнень до протоколу не надавав (а.с. 18-21).

Натомість, причетність саме затриманого ОСОБА_6 поза розумним сумнівом до вчинення інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, як вже було зазначено апеляційним судом вище, свідчать долучені до клопотання слідчого копії матеріалів кримінального провадження.

Водночас, заслуговують на увагу посилання захисника на те, що подане слідчим клопотання про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не містить розписок сторони захисту про отримання копії такого клопотання (а.с. 9), проте, колегія суддів наголошує на тому, що під час розгляду слідчим суддею даного клопотання сторона захисту вочевидь була обізнана зі його змістом, що підтверджується поданими захисником ОСОБА_7 письмовими запереченнями на таке клопотання (а.с. 71-86), а також тим фактом, що в судовому засіданні суду 1-ої інстанції сторона захисту активно заперечувала проти задоволення такого клопотання.

З урахуванням викладених обставин, відсутність в матеріалах провадження доказів вручення стороні захисту клопотання слідчого про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в даному випадку не призвело до жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, а також до порушень будь-яких прав підозрюваного ОСОБА_6 .

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги захисника немає, тому законна, обґрунтована та вмотивована ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2025, якою стосовно ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.05.2025, із визначенням застави в розмірі 908 400 грн. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4