У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 338/645/25

02 червня 2025 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 її захисника адвоката ОСОБА_5 розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 по кримінальному провадженню, відомості про яке були внесені до ЄРДР 08 травня 2025 року за №0000047, які надійшли з Івано-Франківської обласної прокуратури за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2,3 ст. 436-2 КК України,

в с т а н о в и в :

В підготовчому судовому засіданні прокурор надав письмове клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 на 60 діб із раніше визначеним розміру застави. Вказує, що матеріалами досудового розслідування, у невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_4 створила у соціальній мережі «Одноклассники» обліковий запис з ідентифікатором користувача « ОСОБА_6 » у квітні 2022 року та січні 2024 року поширювала матеріали, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.

На стадії досудового розслідування ОСОБА_4 Івано-Франківським міським судом обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн., термін дії якого закінчується 06 червня 2025 року.

Прокурор підтримав вказане клопотання зазначив, що ОСОБА_4 обгрунтовано обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Вказує про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином вважає, що до підозрюваної ОСОБА_4 доцільно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден інший запобіжний захід не може забезпечити вирішення завдань кримінального процесу.

Захисник адвокат ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні заперечувала проти клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Пояснила, що належну поведінку підзахисної здатен забезпечити запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Вважає, що сторона обвинувачення не надала доказів, що цей запобіжний захід не здатен забезпечити належної поведінки обвинуваченої. Вказує, що обвинувачена має власне житло у селищі Богородчанах, просила також врахувати її вік та наявність хронічних захворювань про що надала відповідні медичні документи.

Обвинувачена ОСОБА_4 підтримала доводи свого захисника.

Вислухавши учасників, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 3 статті 315 КК України, передбачено під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Положеннями глави 18, зокрема ч.1 ст.177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

За змістом закону, тримання під вартою як запобіжний захід може бути застосовано лише у разі, якщо прокурор наявною сукупністю дозволених законом при прийнятті даного рішення засобів доказування доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим в ст.177 КПК України. Неможливість запобігти даним ризикам слід розуміти як недостатність інших запобіжних заходів для того, щоб запобігти їхньому настанню.

Встановлено, що 08 квітня 2025 року ОСОБА_4 , в порядку п. 3 ч. 1 ст. 276, ч. 1 ст. 278 КПК України, повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 436-2 КК України. Цього ж дня, ОСОБА_4 затримано в порядку п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2025 року застосовано до підозрюваної ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в межах строку досудового розслідування - до 06 червня 2025 року включно. Визначено заставу у вигляді 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень.

16 травня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшов обвинувальний акту по кримінальному провадженню відомості про яке були внесені до ЄРДР 08 травня 2025 року за №0000047, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2,3 ст. 436-2 КК України.

Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2,3 ст. 436-2 КК України. У відповідності до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 436-2 КК України, є нетяжким злочином, санкція якого передбачає покарання обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк, з конфіскацією майна або без такої; кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 436-2 КК України, є тяжким злочином, санкція якого передбачає покарання позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Стороною обвинувачення заявлені ризики, передбачені у п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість: п. 1 - переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки підозрювана усвідомлює про можливість покарання за вчинення вищевказаних злочинів у виді позбавлення волі до восьми років, у зв`язку із чим, враховуючи режим воєнного стану на території України, може покинути її територію, тим же самим переховуватись від органів досудового розслідування та суду. При цьому ОСОБА_4 зможе безперешкодно перетнути державний кордон України в умовах дії правового режиму воєнного стану;

п. 5 - вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, та зможе вчинити інші кримінальні правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, а також національної безпеки України або продовжити здійснювати вищевказане кримінальне правопорушення.

Суд приходить до висновку, що в судовому засіданні прокурором доведено наявність ризиків, які продовжують існувати, та які дають певні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іліє в проти Болгарії" передбачено, що "суворість, передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Разом із цим, в поданому клопотанні та в судовому засіданні стороною обвинувачення не обґрунтовано неможливість застосування щодо ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу про який просить сторона захисту у виді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У цьому контексті необхідно зазначити, що підхід Європейського суду з прав людини до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою, як впродовж досудового розслідування, так і судового розгляду ґрунтується на презумпції, що з перебігом розслідування чи судового слідства справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, і у подальшому про його продовження, суд зобов`язаний у сукупності оцінити обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона підозрюється; вік та стан здоров`я підозрюваного; репутацію підозрюваного, наявність у нього судимостей.

І разом з тим, надані стороною обвинувачення матеріали кримінального провадження дані не свідчать про те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів є недостатнім для запобігання ризикам, доведеним в судовому засіданні.

Мотиви щодо тяжкості вчиненого злочину не можуть бути визначальним фактором при вирішенні питань, пов`язаних із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Така позиція узгоджується з пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України №14-рп/2003 від 08 липня 2003 року, у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, згідно якої тяжкість злочину законом не визначається як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу.

Одночасно слід зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово, в тому числі у його "пілотному" рішенні у справі "Харченко проти України" (у справах "Третьяков проти України" та "Єлоєв проти України") зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Так, обвинувачена є раніше не судимою особою, вперше притягується до кримінальної відповідальності; до затримання проживала у власному житлі у АДРЕСА_1 , досягла пенсійного віку, згідно медичних документів страждає на ряд хронічних захворювань.

Згідно ст. 181 КПК України - домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Прокурором не доведено наявність всіх обставин, передбачених частиною першою ст. 194 КПК України, а саме: недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Враховуючи те, що під час розгляду клопотання прокурором не надано доказів про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначених в клопотанні (п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України), суд згідно положень ч. 4 ст. 194 КПК України, має право застосувати більш м`який запобіжний захід, а також покласти на обвинувачену обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що згідно ч. 4 ст. 194 КПК України, відносно ОСОБА_4 слід застосувати більш м`який запобіжний захід, а саме: у виді цілодобового домашнього арешту без застосування електронного засобу контролю, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 176-178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 202, 205, 309, 372, 376, 395 Кримінального процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

Клопотання задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосування електронних засобів контролю, строком на 60 (шістдесят) діб, терміном по 01 серпня 2025 року (включно), починаючи з 02 червня 2025 року, заборонивши їй залишати житло по АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду.

На час дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) прибувати за кожним викликом до суду;

2) не відлучатися за межі Івано-Франківського району Івано-Франківської області) без дозволу прокурора суду;

3) повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання ( АДРЕСА_1 ).

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади за наявності паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Виконання ухвали та контроль за її виконанням покласти на органи Національної поліції за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_4 .

Ухвала підлягає до негайного виконання після її оголошення, про прийняте рішення повідомити заінтересованих осіб.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: