Справа № 362/6186/25
Провадження № 1-кс/362/573/25
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14 серпня 2025 року

слідчий суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області клопотання слідчого слідчого відділення відділу поліції № 1 Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Слідчий, за погодженням із прокурором, звернувся до суду із клопотанням у якому просить накласти арешт на автомобіль, який є речовим доказом у кримінальному провадженні.

В обґрунтування клопотання слідчий посилається на мету збереження речових доказів.

В судове засідання ніхто не прибув.

Слідчий не повідомив суду про причини свого неприбуття.

Володілець майна був належним чином повідомлений про місце, день і час розгляду клопотання, про причини свого неприбуття суду не повідомив.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Постановою слідчого від 10 серпня 2025 року автомобіль марки «ВАЗ», модель «2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_4 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 120 251 111 400 005 41 від 10.08.2025 року за ч. 1 ст. 289 КК України.

Вирішуючи дане клопотання по суті вимог, слідчий суддя виходить з наступного.

Дане клопотання подано слідчим із посиланням на пункт 1 частини другої статті 170 КПК України з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до частини третьої статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно із нормою статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Пункт 2 частини другої статті 173 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Одночасно, слід врахувати, що кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 289 КК України за якою здійснюється дане кримінальне провадження, є закінченим з моменту встановлення контролю над ним.

Суд зауважує, що момент контролю над транспортним засобом вже відбувся, минув і достовірно встановлений відповідними доказами по справі.

Отже, автомобіль, який є предметом цього кримінального правопорушення, разом із ключем до двигуна, абсолютно не є і не може бути доказом заволодіння ним!

Тобто, автомобіль із ключем, на які слідчий просить накласти арешт, не мають жодного правового значення для підтвердження і доведення факту заволодіння транспортним засобом.

Як наслідок, автомобіль із ключем до нього, як об`єкт рухомого майна і предмет злочину, не є доказом заволодіння ним.

Отже, для встановлення обставин заволодіння транспортним засобом (що вже детально встановлено в даному кримінальному провадженні), відсутня необхідність накладення арешту предмет кримінального правопорушення, оскільки такі заходи не впливають на розслідування обставин заволодіння транспортним засобом.

Також, за змістом клопотання слідчий вказує на існування загрози приховування, пошкодження, псування, знищення і відчуження даного автомобіля з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Насамперед, слід наголосити, що володільцю автомобіля ОСОБА_4 не загрожує кримінальна відповідальність у даній справі, а тому, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що він має на меті приховувати, пошкодити, зіпсувати, знищити чи відчужити даний автомобіль з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У зв`язку із цим, слідчий суддя приходить до висновку, що вказане майно, яке визнано речовим доказом, не може бути використано як доказ заволодіння транспортним засобом, оскільки за кримінальним правом є предметом даного кримінального правопорушення.

Тобто, у даному випадку відсутні достатні підстави вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до частини першої статті 173 КК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Зокрема, під час розгляду клопотання в судовому засіданні не доведено необхідність такого арешту.

Як наслідок, відсутні ризики, передбачені абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Таким чином, враховуючи норми статей 170 173 Глави 17 Розділу ІІ КПК України, приходжу до висновку про відсутність підстав для арешту вказаного майна.

За таких обставин, в задоволенні клопотання слід відмовити як безпідставного і необгрунтованого.

На підставі викладеного, керуючись статтями 98, 168, 170 175, 236, 369 372 КПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні клопотання.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя