Справа №150/363/25
Провадження по справі №1-кп/150/49/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000145 від 18.03.2025 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого

за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , 17 березня 2025 року близько 20 години 00 хвилин, знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_6 , маючи злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень останньому та реалізовуючи його, діючи

свідомо, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю та свідомо бажаючи настання цих наслідків, будучи агресивно налаштованим стосовно останнього, наніс рукою зжатою в кулак не менше чотирьох ударів по голові (точної кількості ударів досудовим розслідування не установлено), та щонайменше три удари взутою ногою у лобову

частину голови (точної кількості ударів досудовим розслідування не установлено) ОСОБА_6 , від чого в останнього утворились тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 наступні тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму - контузійних вогнищ ІІІ типу з формуванням гематом в лівій лобно-скроневій ділянці; мілку епідуральпу гематому на рівні лівої скроневої кістки; гемосинуситу основної та правої нижньої щелепної пазухи; лінійний перелом кісток основи черепа та скроневих кісток білатерально без зміщення; підшкірну емфізему на рівні лівого темпорального м`язу та правого жувального м`язу, пошкодження лівої барабанної перетинки, які утворились одномоментно від дії тупого предмету, по механізму удар, та належать: лінійний перелом кісток основи черепа та скроневих кісток білатерально без зміщення; контузійні вогнища III типу з формуванням гематом в лівій лобно - скроневій ділянці; мілкої епідуральної гематоми на рівні лівої скроневої кістки, - до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя на час їх утворення, згідно п.2.1.3б.г «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Виходячи з аналізу норм ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та показав, що 17.03.2025 близько 20 год. 00 хв., знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_1 , вдарив кілька разів кулаком по голові ОСОБА_6 , а також ногою у лобову частину голови. У вчиненому щиро кається, просить суворо не карати.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотала про застосування положень статті 69 КК України при призначенні її підзахисному ОСОБА_4 покарання призначивши таким чином йому покарання у виді штрафу.

Потерпілий ОСОБА_6 претензій ні матеріального, ні морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_4 не має. Просив суворо не карати.

Прокурор Могилів - Подільсьської окружної прокуратури ОСОБА_3 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Оскільки обставини справи ніким не оспорюються, а обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позицій немає, то суд відповідно до ст.349 КПК України за відсутності заперечень з боку учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а обмежився допитом обвинуваченого, обов`язковість якого встановлено частиною 4 статті 349 КПК України, та дослідженням характеризуючих даних обвинуваченого.

При цьому суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної провадження за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Суд при призначенні покарання виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягара для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007).

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Значення покарання визначається не його жорстокістю, а справедливістю, невідворотністю, своєчасністю і неминучістю його застосування за злочин, вчинений ОСОБА_4 .

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного: по місцю проживання характеризується позитивно; наявність у відповідності до ст.66 КК України обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; відсутність у відповідності до положень ст.67 КК України, обставин, які обтяжують покарання.

З досудової доповіді, наданої Могилів - Подільським районним сектором №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області вбачається, що під час опитування обвинуваченого ОСОБА_4 було встановлено, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.

На думку органу пробації, виправлення ОСОБА_4 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе, та не становить небезпеки для суспільства, у тому числі для інших осіб. Для виправлення ОСОБА_4 та з метою запобігання вчинення ним повторного кримінального правопорушення у подальшому необхідно застосувати щодо нього соціально виховні заходи, а також впливати на його пост кримінальне мислення в умовах нагляду та контролю за його поведінкою. Уразі, якщо суд вирішить, що виправлення ОСОБА_4 можливе без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, орган з питань пробації вважає доцільним покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

З урахуванням особи винного ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що задля досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті КК України, що йому інкримінується, у відповідності до вимог ст.65, 68 КК України, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень із звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням, оскільки на думку суду ОСОБА_4 не є суспільно небезпечною особою, виправлення можливе без ізоляції від суспільства і відбування покарання за умови здійснення інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про можливість застосування статті 69 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд звертає увагу на наступному.

Під час застосування статті 69 КК необхідно не лише встановити наявність двох і більше пом`якшуючих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. На це вказав Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 27 березня 2025 року по справі № 953/3196/23.

Приписи ст. 69 КК про призначення винуватій особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виняткових випадках.

Тобто, для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості повинен оцінюватися з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

У будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Судом при цьому враховується, що злочин, який інкримінується ОСОБА_4 є тяжким, а наявність таких пом`якшуючих обставин як щире каяття обвинуваченого та його сприяння розкриттю кримінального правопорушення не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, тому суд вважає, що правові підстави для застосування у даному випадку положень статті 69 КК відсутні.

Пунктами 12, 13, 14 частини 1 статті 368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не застосовувався.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Відповідно до ухвали слідчого судді Могилів - Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.03.2025 (справа №138/775/25 (провадження по справі №1-кс/138/250/25) накладено арешт на тимчасово вилучене майно по кримінальному провадженні №0000145 від 18.03.2025, яке має значення речового доказу, зокрема, на дві дерев`яні штахети, серветку із пллімами бурого кольору, зразки речовини бурого кольору, металевий прут та металеву трубу.

З врахуванням положень статті 174 КПК України, суд приходить до висновку про необхідність та доцільність скасування ухвали слідчого судді Могилів - Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.03.2025 про накладення арешту на вище зазначені речі.

Питання про долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов потерпілою особою не заявлено.

Керуючись ст., ст.373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Початок іспитового строку ОСОБА_4 обчислювати з моменту проголошення вироку суду 05 червня 2025 року.

З набранням вироком законної сили з метою його виконання арешт, накладений згідно ухвал слідчого судді Могилів - Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.03.2025 на тимчасово вилучене майно по кримінальному провадженні №0000145 від 18.03.2025, яке має значення речового доказу,- скасувати.

Речові докази:

- два дерев`яних штахети, які поміщено у два окремих полімерних мішка, опечатано стяжками з пломбами В444956, В444957 та бірками з підписами понятих, які знаходяться в кімнаті зберігання речових доказів Могилів - Подільського РВП ГУНП у Вінницькій област, - знищити;

- серветку із плямами речовини бурого кольору, яку поміщено до паперового конверту «Національна поліція України» та належним чином опечатано, яка знаходиться в кімнаті зберігання речових доказів Могилів - Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області, - знищити;

- зразки речовини бурого кольору, які поміщено на дерев`яний аплікатор з віскозною кінцівкою та упаковано до паперового конверту «Національна поліція України» та належним чином опечатано, які знаходяться в кімнаті зберігання речових доказів Могилів - Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області, - знищити;

- металевий прут та металеву трубу, які поміщено до спец пакету «Національна поліція України» QYН 0066353 та опечатано, які знаходяться в кімнаті зберігання речових доказів Могилів - Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області, - знищити.

На вирок суду може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в суді, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.302 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

СУДДЯ: ОСОБА_7