ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/3779/25 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1970/25 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілої ОСОБА_9 , належним чином повідомленої про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.07.2025, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лозова Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, розлученого, який має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовослужбовця, солдата в/ч НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , раніше судимого:

- 09.09.2008 Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ст.186 ч.2, ст.357 ч.3, ст.185 ч.2, ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, з іспитовим строком 3 роки;

- 03.09.2012 Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч.2 ст.186, ст.71 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі, звільненого 06.04.2015 умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 14 днів;

- 23.05.2017 Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, з іспитовим строком 2 роки;

- 26.06.2017 Лозівським міськрайонним судом Харківської області (вирок змінено ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.02.2021) за ч.2 ст.190, ч.4 ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, з іспитовим строком 2 роки 6 місяців;

- 03.03.2021 Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.4 ст.70, ч.1 ст.71 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого 21.04.2023 за відбуттям строку покарання, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185, з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Змінений в ході судового розгляду запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 з домашнього арешту на тримання під вартою залишено незмінним до вступу вироку в законну силу.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 30.06.2025, зарахувавши в рахунок відбуття покарання строк тримання під вартою відповідно до ст.72 КК України.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст.100, 126 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що 23.04.2025 близько 12-00 год., точний час в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , спільно вживали спиртні напої в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , в якій мешкає останній. Через деякий проміжок часу між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 виникла сварка, обумовлена їх станом алкогольного сп`яніння. Після чого, ОСОБА_13 зайшов до приміщення іншої кімнати вказаної квартири, де на дивані виявив мобільний телефон марки «POCO C75 Green 6 Gb RAM», який належить ОСОБА_9 , після чого у нього виник умисел, направлений на таємне викрадення вказаного телефону. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння майнової шкоди потерпілій та бажаючи їх настання, умисно, з корисливого мотиву, з метою наживи, достовірно знаючи про те, що згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 було введено воєнний стан на всій території Україні, впевнившись, що ніхто за його діями не спостерігає, таємно викрав мобільний телефон марки «РОСО С75 Green 6 Gb RAM», вартістю 3667 гривень 50 копійок, який належить ОСОБА_9 .

Після скоєння злочину ОСОБА_7 з місця події зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, спричинивши своїми умисними діями майнову шкоду потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 3667,50 грн.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість строку покарання, просить скасувати вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.07.2025 та увалити новий, більш м`який, а саме застосувати до нього положення ст.75 КК України і надати можливість захищати країну в таку складну годину.

Просить врахувати, що він є військовозобов`язаним та не вважає себе злодієм, який систематично вчиняє кримінальні правопорушення. Крім того, потерпіла наполягала на примиренні та просила не застосовувати до нього реальний строк покарання.

При цьому, вказує, що суд першої інстанції помилково не зупинив провадження у зв`язку з тим, що він проходив військову службу.

Зазначає, що було порушено порядок проведення товарознавчої експертизи, а тому не вірно кваліфіковано вчинене.

У зв`язку з викладеним обвинувачений просить виправити зазначені недоліки.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу, просив про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі.

Просив врахувати, що у нього є малолітні діти, батько, який є особою з інвалідністю, а також просив взяти до уваги його характеристику з місця служби.

Обвинувачений зазначив, що має бажання сплатити заставу, визначену йому раніше.

Клопотання обвинуваченого про внесення застави було залишено без розгляду, як таке, що подано поза межами відповідної процесуальної стадії.

Крім того, в судовому засіданні брала участь захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , яка просила пом`якшити покарання її підзахисному, застосувавши ст.75 КК України.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Зазначив, що вирок в частині призначеного покарання є законним і обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції, оцінивши особу обвинуваченого, дійшов до висновку про неможливість застосування до нього положень ст.75 КК України.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою, у судове засідання не з`явилася, на особистій участі не наполягала, жодних заяв про неможливість розгляду апеляційної скарги без її участі не надходило.

Враховуючи вимоги ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду вироку за відсутності потерпілої, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, думку захисника та прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За згодою учасників судового провадження, а також, враховуючи зізнавальні покази обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

У зв`язку з цим вирок в частині цих обставин справи судом апеляційної інстанції не переглядається.

При цьому, доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості не знайшли свого підтвердження.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів виходить із положень ст.ст.50, 65 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень; особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Положеннями ст.75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності: призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався всіх вищезазначених вимог, врахувавши характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який є тяжким, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі за аналогічні злочини, має незняті і непогашені в установленому порядку судимості, розлучений, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовослужбовець, солдат в/ч НОМЕР_1 , за місцем служби характеризується посередньо, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів-психіатра та нарколога не перебуває, раніше перебував на обліку у лікаря-нарколога з приводу вживання опіоїдів та алкоголю зі шкідливими наслідками (з 2004 року), знятий з обліку у зв`язку із засудженням, згідно з висновком, викладеним в досудовій доповіді про обвинуваченого ОСОБА_7 , ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як дуже високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як дуже високий, виправлення особи без позбавлення або обмеження волі може становити дуже високу небезпеку для суспільства (у т.ч. для окремих осіб).

Крім того, судом першої інстанції було враховано обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , а саме щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання, суд першої інстанції визнав вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

Навівши зазначені обставини, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

При цьому, обвинувачений просив врахувати як пом`якшуючі обставини наявність у нього малолітніх дітей та батька, який є особою з інвалідністю. Проте зазначені обставини є лише даними, що характеризують особу обвинуваченого, і самі по собі не свідчать про наявність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, а той факт, що він військовослужбовець не є обов`язковою підставою для призначення йому більш м`якого покарання, а також будь-яких законних підстав для призначення покарання із застосуванням ст.75 КК колегією суддів не встановлено.

Так, колегія суддів враховує досудову доповідь, складену начальником Лозівського РВ №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_14 , відповідно до якої виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі може становити дуже високу небезпеку для суспільства, у т.ч. для окремих осіб. При цьому, слід зазначити, що ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджувався до позбавлення та обмеження волі, зокрема за вчинення аналогічних злочинів, але на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення, не отримав професійної освіти та не має готовності до зміни способу життя (а.с.24-28 т.1).

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що потерпіла наполягала на примиренні та просила не застосовувати до нього реальний строк покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, позиція потерпілої може враховуватися судом, але не є визначальною при призначенні обвинуваченому покарання та звільненні від його відбування, оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону суд ухвалює рішення, керуючись законом, встановленими обставинами кримінального правопорушення, даними про особу обвинуваченого, а також з урахуванням принципів справедливості, пропорційності та індивідуалізації покарання.

Разом з цим, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому частини статті Особливої частини КК України, яка передбачає більш суворе покарання. У зв`язку з цим колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим.

Оцінивши вказані обставини у їх сукупності, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, суспільно небезпечним злочином, конкретні обставини його вчинення, зокрема ступінь негативних та непоправимих наслідків у виді заподіяння матеріальної шкоди потерпілій, а також те, що обвинувачений з метою власного збагачення, маючи незняту і непогашену судимість,відверто знехтував загальноприйнятими моральними нормами та встановленим правопорядком, вчинивши умисне посягання на право власності, гарантоване Конституцією України, що є однією з основоположних цінностей правової держави, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Покарання, призначене ОСОБА_7 , в межах кримінального закону, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Доводи апеляційних вимог обвинуваченого про можливість пом`якшення призначеного покарання та застосування до нього положень ст.75 КК України не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції.

Так, обвинувачений зазначає, що він є військовослужбовцем та добровільно пішов захищати Україну, однак вказане не знижує ступінь суспільної небезпеки вчиненого, щоб вплинути на покарання, призначене судом першої інстанції.

Крім того, згідно зі службовою характеристикою з військової частини, ОСОБА_7 за час проходження служби зарекомендував себе посередньо. Як зазначено у вказаній характеристиці, військовослужбовець під час виконання службових обов`язків проявляє нетерплячість, а серед товаришів по службі виділяється в гіршу сторону (а.с.69 т.1).

Що стосується бажання ОСОБА_7 продовжити проходження військової служби, слід зазначити наступне. Вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення не передбачає спеціальної підстави звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з бажанням продовжити проходження військової служби, проте обвинувачений не позбавлений можливості звернутися з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби до суду у порядку ст.81-1 КК України на стадії виконання вироку.

З наявних в матеріалах кримінального провадження даних, які характеризують особу обвинуваченого, доводів апеляційної скарги, а також фактичних обставин справи, колегією суддів не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та надавали законні підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Усі інші доводи обвинуваченого не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, судом першої інстанції були враховані всі обставини справи, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі всіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, а також детального вивчення особистості обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, призначив покарання, яке є необхідним та цілком достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим вирок суду слід залишити без змін як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.07.2025 по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.4 ст.185 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4