КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/279/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 187 (86, 86-1, 142) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2

судді у складі колегії суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою прокурорки ОСОБА_10 , вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.02.2025, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Боровківка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, без освіти, неодруженого, без утриманців, безробітного, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

-22.02.2012 вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна, 23.03.2017 звільнений по відбуттю покарання;

-28.12.2020 вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин;

-20.04.2021 вироком Глобинського районного суду Полтавської області за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки;

-15.09.2021 вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років,

засуджено до покарання за: ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років із конфіскацією майна, ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначене покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років із конфіскацією майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за даним вироком та вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15.09.2021, вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2020, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, визначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років із конфіскацією майна,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Нікополя, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, не має освіти, неодруженого, без утриманців, безробітного, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

-20.04.2021 вироком Глобинського районного суду Полтавської області за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки;

-15.09.2021 вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років;

засуджено до покарання за: ч. 4 ст. 187 КК України у виді у виді позбавлення волі на строк дев`ять років із конфіскацією майна, ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначене покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років із конфіскацією майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за даним вироком та вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15.09.2021, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, визначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років із конфіскацією майна.

Ухвалено стягнути з кожного з обвинувачених на користь держави процесуальні витрати у розмірі 1 307 грн 60 коп на залучення експерта.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнані винуватими за вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_9 із кваліфікованою ознакою особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого.

Кримінальні правопорушення вчинені при наступних обставинах.

ОСОБА_9 маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість за вчинення корисливого злочину та будучи особою, яка раніше вчинила розбій, спільно із ОСОБА_8 , 15.11.2020 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, рухались по вулиці Вищепразькій міста Олександрія Кіровоградської області.

Під час руху вказані особи вирішили зайти на територію подвір`я домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_3 , де у вікні будинку побачили раніше незнайомого їм ОСОБА_11 , 1944 року народження, і помітили, що останній являється особою похилого віку, а отже особою, яка не зможе чинити їм опір.

Тоді ж у них виник злочинний умисел, спрямований на напад з метою незаконного заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, а також умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 для реалізації спільного корисливого мотиву.

Реалізуючи виниклий спільний злочинний умисел та корисливий мотив, діючи спільно за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 постукали у вхідні двері будинку та, дочекавшись коли ОСОБА_11 відчинив їм двері, під вигаданим приводом зайшли до приміщення будинку, де, застосовуючи силу рук та словесні погрози фізичною розправою, взяли останнього під руки, завели до кімнати, посадили на ліжко та почали вимагати грошові кошти.

Після того як ОСОБА_11 повідомив про відсутність коштів, речей та іншого цінного майна, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , прагнучі доведення злочинного умислу та корисливого мотиву, в тому числі злочинного умислу на спричинення тілесних ушкоджень для реалізації спільного корисливого мотиву, почергово почали цілеспрямовано наносити руками та ногами удари в область голови і тулубу ОСОБА_11 , який від завданих ударів та отриманих тілесних ушкоджень впав на підлогу.

У такий спосіб ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подолали опір ОСОБА_11 і вимагали повідомити про місцезнаходження грошових коштів, майна та інших цінних речей.

Після чого, з метою досягнення свого злочинного умислу та реалізації корисливого мотиву, ОСОБА_9 відшукав в кімнаті під ліжком грошові кошти, які належали ОСОБА_11 , у сумі 4 000 гривень та 1 200 доларів США, що становить, згідно із курсом Національного банку України відносно іноземної валюти, 33 835 гривень 56 копійок.

Потім ОСОБА_9 почав обшукувати кімнати у будинку, а ОСОБА_8 залишився біля лежачого на підлозі ОСОБА_11 і продовжував наносити останньому удари ногами в область тулубу.

ОСОБА_9 у цей час знаходився в одній з кімнат будинку, де проживав ОСОБА_12 , й, продовжуючи спільні злочинні дії, заволодів належним ОСОБА_12 майном, а саме: портативною акумуляторною батареєю «Power Box 50000 mAh Black», вартість якої відповідно до висновку судової-товарознавчої експертизи №4242 від 24.12.2020 становить 278 гривень 41 копійок; портативним обігрівачем «Wonder warm», вартість якого відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи №4242 від 24.12.2020 становить 521 гривень 76 копійок.

Після відшукання грошових коштів та вказаних речей, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 продовжили почергово наносити цілеспрямовані удари руками та ногами в область голови та тулубу ОСОБА_11 , який перебував в положення лежачи та не міг чинити їм опір.

Після цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , приблизно о 19 годині 00 хвилин 15.11.2020, з грошовими коштами та речами, якими вони незаконно заволоділи, з місця події зникли, залишивши ОСОБА_11 лежачи на підлозі з ознаками отриманих тілесних ушкоджень.

Згідно із висновком судової медичної експертизи № 432 від 31.01.2021, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спричинили ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді: а) синців, саден обличчя; вказані ушкодження могли утворитися від дії тупих твердих предметів предмету), несуть ознаки легких тілесних ушкоджень як викликаючі скороминучий розлад здоров`я на термін до шести діб; б) закритої тупої травми грудної клітини: синці грудної клітини, перелом тіла грудини, ребер з права та зліва: вказаний комплекс ушкоджень міг утворитись від дії тупих твердих предметів (предмету) в своєму комплексі та в сукупності з ознаками дихальної недостатності несе ознаки тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння та може перебувати у прямому причинному зв`язку зі смертю.

ОСОБА_11 , 16.11.2020, приблизно о 09 годині 30 хвилин доставлений до КП «Центральна міська лікарня міста Олександрії» Олександрійської міської ради з комплексом спричинених тілесних ушкоджень, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В апеляційній скарзі прокурорка просить скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених через м`якість, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 , ОСОБА_8 визнати винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень та призначити покарання кожному з обвинувачених за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років, за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, визначити покарання у виді позбавлення волі на строк одинадцять років із конфіскацією майна.

Крім того, ОСОБА_9 , на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за даним вироком та вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15.09.2021, шляхом часткового складання покарань, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років із конфіскацією майна, а ОСОБА_8 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за даним вироком та вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15.09.2021, шляхом часткового складання покарань, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років із конфіскацією майна.

Умотивовуючи свої вимоги, зазначає наступне.

У порушення вимог ст. 65 КК України, положень Постанови Пленуму ВСУ № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, судом першої інстанції рішення в частині визначення міри покарання прийняте без урахування належним чином всіх даних про особи обвинувачених , тяжкості та обставин кримінальних правопорушень.

Також не ураховано взагалі, що злочин вчинений стосовно особи похилого віку, оскільки судом не встановлено обставин, які обтяжують покарання обвинуваченим.

Слід зауважити, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи особами молодого віку, фізично здоровими, не займаючись суспільно корисною працею, для покращення власного майнового стану, вчинили напад на пенсіонера ОСОБА_11 , 1944 року народження, який жодним чином не провокував обвинувачених.

Не взято до уваги судом, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , маючи значну перевагу у силі та віці, почергово наносили потерпілому численні удари руками та ногами, навіть після того, як потерпілий ОСОБА_11 впав на підлогу та лежав на підлозі у безпорадному стані, та навіть після того як відшукали грошові кошти у будинку.

Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер у лікарні.

Вказані обставини лише формально вказані у вироку, але, об`єктивно, не взяті до уваги.

ОСОБА_9 судимий за вчинення розбійного нападу у минулому, а ОСОБА_8 судимий вироками за вчинення разом із ОСОБА_9 кримінальних правопорушень (грабежів) 03.11.2020 та 07.12.2020, що вчинені у короткий проміжок часу порівняно із злочином, за який ОСОБА_8 засуджений оскаржуваним вироком (15.11.2020).

Зазначене, на переконання прокурора, вказує про стійкість протиправної поведінки обвинувачених та небажання стати на шлях виправлення , схильність до вчинення злочинів.

Відсутні й позитивні характеристики обвинувачених .

Вказані обставини, на думку прокурорки, не надавали суду першої інстанції достатніх підстав, навіть з урахуванням визнання вини, щирого каяття, для призначення мінімального у межах ч. 2 ст. 121 КК України покарання обвинуваченим, а за ч. 4 ст. 187 КК України наближеного до мінімального у межах санкції частини цієї статті обвинувачення покарання, тим більше за принципом поглинення покарань.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурорки на підтримку апеляційної скарги, поданої прокурором, думку сторони захисту (обвинувачених та адвоката, який здійснює їх захист), які заперечили апеляційну скаргу прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих злочинів, кваліфікація дій обвинувачених, колегія суддів не надає юридичної оцінки фактичним обставинам кримінального провадження та доказам у кримінальному провадженні, і вважає винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_9 із кваліфікованою ознакою особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого доведеною, а кваліфікацію їх дій за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК України правильною.

Стороною обвинувачення оскаржується, зокрема, правильність призначення покарання обвинуваченим з огляду на встановлені обставини кримінального провадження та положення ст. ст. 50, 65 КК України.

Згідно із ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 2) необхідності застосування більш суворого покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого; покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах «Souring v. UK», «Shvydka v. Ukraine», «Tammer v. Estonia», - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Європейський Суд з прав людини у справах «Бакланов проти Росії» та «Фрізен проти Росії» зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» Європейський Суд вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.

При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання.

Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Рішенням ЄСПЛ «Сельчук проти Туреччини» зауважується: «Наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин».

Апеляційний суд зауважує на те, що верховенство права не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, такі як справедливість, яка є однією з основних засад права і є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, про що зазначив в своєму рішенні від 02.11.2004 № 15рп/2004 у справі № 1-33/2004 Конституційний Суд України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що цих вимог закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримано повною мірою не було, а доводи сторони обвинувачення щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Об`єктом злочину, передбаченого ст. 121 КК України, є життя та здоров`я особи, об`єктом злочину, передбаченого ст. 187 КК України є право власності та особиста безпека (життя та здоров`я).

Згідно з положеннями ст. 3 Конституції України життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, невід`ємним правом, яке ніхто не може порушувати. Тому злочини проти особи становлять найбільшу суспільну небезпеку та потребують призначення покарання, яке б забезпечувало виправлення особи та попередження аналогічних протиправних діянь.

Кримінальні правопорушення, вчинені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких, умисних, насильницьких, тяжче з них корисливе. Внаслідок вчинення кримінальних правопорушень настали тяжкі й непоправні наслідки.

Встановлено й наступне.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неосвічені, безробітні, не мають будь-якого сталого джерела доходу до існування, не займаються суспільно корисною працею.

Обвинувачені, будучи особами молодого віку, фізично здоровими, з корисливих мотивів, для покращення власного майнового становища, вчинили напад на особу похилого віку, пенсіонера ОСОБА_11 , 1944 року народження.

При цьому, ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , маючи значну вікову та фізичну перевагу, почергово наносили потерпілому ОСОБА_11 , який в силу похилого віку та нестачі фізичних сил для самозахисту, не чинив опору, не провокував обвинувачених, численні удари руками та ногами, і навіть після того, як останній впав на підлогу , лежачи у безпорадному стані, та навіть після того як відшукали грошові кошти у будинку.

Після чого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишили безпорадного потерпілого ОСОБА_11 лежати з отриманими тілесними ушкодженнями, залишивши місце вчинення злочину. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер у лікарні.

Обидва обвинувачені неодружені, без утриманців, відсутні характеристики їх осіб, що свідчили б на користь обвинувачених.

Є слушними зауваження сторони обвинувачення, що ОСОБА_9 судимий за вчинення насильницьких кримінальних правопорушень у минулому, зокрема, розбійного нападу, а ОСОБА_8 судимий вироками за вчинення разом із ОСОБА_9 кримінальних правопорушень (грабежів) 03.11.2020 та 07.12.2020, що вчинені у короткий проміжок часу порівняно із злочином, за який ОСОБА_8 засуджений оскаржуваним наразі вироком (15.11.2020), і наведене свідчить про схильність обвинувачених до вчинення протиправних дій, нехтування охоронюваними законом правами та свободами людини, зневагу до обов`язку дотримання законослухняної поведінки, небажання соціюватись та їх суспільну небезпеку для оточення.

Оскільки обвинувачені вказали про визнання своєї винуватості та погодились із обставинами вчинення кримінального правопорушення як їх викладено в обвинувальному акті, не оспорювали фактичні обставини, вказали, що активно сприяли розкриттю злочину, судом першої інстанції встановлені обставини, які пом`якшують покарання обвинувачених щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Також, як зазначено судом, що у кримінальному провадженні обставини, які обтяжують покарання обвинувачених, не виявлені.

Відповідно до встановлених обставин кримінальних правопорушень, наведених вище, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи умотивовані корисливим мотивом, при цьому не вважаючи здоров`я і життя людини найвищою цінністю, безжально, холоднокровно наносили численні тілесні ушкодження, в тому числі у життєво важливі органи, потерпілому ОСОБА_11 , 1944 року народження, вимагаючи видати їм наявні грошові кошти та інші цінні речі; тобто, спричиняли тілесні ушкодження особі похилого віку, яка не створювала для них ніякої небезпеки, не чинила протиправних дій або будь-якого опору, будучи завідома фізично слабшим і значно старшим від обвинувачених, а також не чинив опору й після нанесених йому перед цим ударів, впавши на підлогу та знаходячись у безпорадному стані, що не зупинило обвинувачених від подальшого побиття лежачого потерпілого руками та ногами в область голови та тулубу.

Вказане, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особи обвинувачених, наявність кримінальної історії минулого, обставини скоєних ними злочинів, їх посткримінальну поведінку та інші обставини справи, характеризує особи обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вкрай негативно.

Підсумовуючи зазначені вище обставини й вказані вище фактори у їх сукупності, зважаючи на наведені вище положення закону, Постанов Пленуму, практики ЄСПЛ, не є правильним, доцільним та ефективним в аспекті превенції вчинення як власне обвинуваченими, так і іншими особами кримінальних правопорушень, визначення судом першої інстанції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 майже мінімального покарання у межах санкції ч. 4 ст. 187 КК України (особливо тяжкого кримінального правопорушення, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень) та мінімального покарання у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України (тяжкого кримінального правопорушення, що спричинило смерть особи), а крім того шляхом поглинення покарань.

За встановлених у даному кримінальному провадженні обставин, означене не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання, не стане запорукою перевиховання обвинувачених та у цілому негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися норм закону та розуміння обов`язковості несення відповідно вчиненому пропорційного кримінального покарання.

Тому, врахувавши дані про особи обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у поєднанні із тяжкістю вчинених кримінальних правопорушень, конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень та їх наслідків, колегія суддів прийшла до висновку, що остаточно призначене обвинуваченим за сукупністю злочинів й за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк дев`ять років, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів і особі обвинувачених внаслідок м`якості.

Відтак, доводи сторони обвинувачення заслуговують на увагу і їх прийняття.

З огляду на зазначене, колегія суддів прийшла до висновку про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання, ухвалення нового вироку стосовно обвинувачених.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 420, 424 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурорки ОСОБА_14 задовольнити.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.02.2025 стосовно ОСОБА_9 і ОСОБА_8 скасувати в частині призначення покарання.

ОСОБА_9 визнати винуватим і призначити покарання за: ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк десять років із конфіскацією майна, ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, визначити покарання у виді позбавлення волі на строк одинадцять років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за даним вироком, вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15.09.2021, вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2020, шляхом часткового складання покарань, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років з конфіскацією майна.

ОСОБА_8 визнати винуватим і призначити покарання за: ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк десять років із конфіскацією майна, ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, визначити покарання у виді позбавлення волі на строк одинадцять років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за даним вироком, вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15.09.2021, шляхом часткового складання покарань, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років з конфіскацією майна.

В іншій частині вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.02.2025 стосовно ОСОБА_9 і ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Копію вироку Кропивницького апеляційного суду негайно вручити обвинуваченим та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4