ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000500 від 04 грудня 2024 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, пенсіонера, який працює ФОП « ОСОБА_8 », який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ст. 91-1 КК України застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 обмежувальні заходи, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників протягом двох місяців.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує, що суд безпідставно не застосував до обвинуваченого обмежувальні заходи, передбачені п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України.

Вважає, що судом не врахована зухвалість поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 , який вчинив кримінальне правопорушення відносно особи похилого віку, під час досудового розслідування та судового розгляду не виявляв жодних ознак каяття щодо вчинення, намагався переконати суд, що його дії являли собою самозахист, а також наявність у минулому інших фактів вчинення ОСОБА_8 по відношенню до ОСОБА_9 домашнього насильства, факту їх спільного проживання, який обумовлює ризик повторного вчинення домашнього насильства. Тому, на думку апелянта, з метою необхідності зміни насильницької поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 у майбутньому та формування у нього неагресивної моделі поведінки у стосунках, як з потерпілою, так і з оточуючими, до обвинуваченого слід застосувати обмежувальні заходи у вигляді направлення ОСОБА_8 для проходження програми для кривдників строком на два місяці.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначене йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 03 грудня 2024 року приблизно о 13 годині 15 хвилин перебував за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_9 , з якою мешкає разом та має спільний побут. У вказаний час між останніми стався словесний конфлікт на ґрунті побутових відносин, в ході якого у ОСОБА_8 виник злочинний, протиправний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний, протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , розуміючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, 03 грудня 2024 року приблизно о 13 годині 15 хвилин, перебуваючи у приміщенні кімнати кв. АДРЕСА_2 , підійшов до ОСОБА_9 та правою рукою схопив її за 3 палець лівої руки, після чого з силою викрутив його.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_8 , спричинив ОСОБА_9 , тілесне ушкодження у вигляді: повного вивиху середньої фаланги 3 пальця лівої кисті, синця 3 пальця лівої кисті, яке утворилось від дії предмету (предметів), що діяв за ударно-викручувальним механізмом з місцем прикладання діючої сили у вищезазначену область та за своїм характером відноситься до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більше ніж як 21 день).

Дії ОСОБА_8 були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обвинувачений ОСОБА_8 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про день та час апеляційного розгляду був повідомлений (т. 1 а.с. 67), про поважність причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв та клопотань не подав. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги, що в апеляційній скарзі питання про погіршення становища обвинуваченого у розумінні ч. 1 ст. 420 КПК України не порушується, а отже за правилами ч. 4 ст. 401 КПК України його явка не є обов`язковою, колегія суддів вважає за необхідне здійснити апеляційний розгляд без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який частково підтримав доводи апеляційної скарги та просив з вищенаведених підстав вирок змінити відповідно до апеляційних вимог; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України, доведеність його вини, законність та справедливість за видом та розміром призначеного йому покарання за цей злочин, ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку із чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Разом із тим, доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування відповідно до ст.91-1 КК України обмежувальних заходів до обвинуваченого, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ч.1 ст.91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, суд може застосувати до обвинуваченого такі обмежувальні заходи:

- заборону перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; - обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

- заборону наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

- заборону листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; - направлення для проходження програми для кривдників.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 91-1 КК України заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

З матеріалів провадження вбачається, що у цьому кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_8 засуджений за спричинення своїй колишній дружині, яка разом з ним мешкає та має спільний побут, умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння

Відтак колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що з метою необхідності зміни насильницької поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 у майбутньому та формування у нього неагресивної моделі поведінки у стосунках, як з потерпілою, так і з оточуючими, до обвинуваченого слід застосувати обмежувальні заходи у вигляді направлення ОСОБА_8 для проходження програми для кривдників строком на два місяці.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такі обмежувальні заходи, із покладенням обов`язку, будуть сприяти виправленню обвинуваченого, а призначене судом покарання та обмежувальні заходи у своїй сукупності будуть необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення нових злочинів.

У відповідності до п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 409 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з п. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є - незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора є частково обгрунтованими, а ухвала суду першої інстанції підлягає зміні відповідно до апеляційних вимог.

Підстав для виправлення допущеного судом першої інстанції порушення шляхом ухвалення вироку, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, оскільки додатково застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 захід, передбачений ст. 91-1 КК України, не є кримінальним покаранням відповідно до ст. 51 КК України. Відтак його застосування не входить до переліку підстав для ухвалення нового вироку, передбачених ч. 1 ст. 420 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, змінити.

На підставі ст. 91-1 КК України застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 обмежувальні заходи, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників протягом двох місяців.

Направити обвинуваченого ОСОБА_8 до уповноваженого органу з питань пробації для проходження програми для кривдників строком на два місяці.

В іншій частині вирок суду - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4