УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Київ

Справа № 569/7854/19

Провадження № 51-2515 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 березня 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2

ст.146, ч.3 ст.189 КК України;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає у

АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2

ст.146, ч.3 ст.189 КК України;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає у АДРЕСА_3 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2

ст.146, ч.3 ст.189 КК України,

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі положень ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім цього, ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 189 КК України визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі положень ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років і 6 місяців з конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Рівненського міського суду від 19 серпня 2022 року більш суворим, призначеним за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років і 6 місяців з конфіскацією майна.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі положень ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Рівненського міського суду від 18 жовтня 2024 року більш суворим, призначеним цим вироком, остаточне покарання ОСОБА_7 визначено у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертиз в сумі 8 553,56 грн. Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком місцевого суду 15 січня 2019 року, приблизно о 16:00,

ОСОБА_4 , діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_7 та

ОСОБА_5 , перебуваючи у м. Рівне (біля будинку № 18 по вул. Шухевича), на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне позбавлення волі та викрадення людини, проти волі останнього, порушуючи конституційні права і свободи останнього на недоторканість особи, свободу дій та пересування, з метою придушення опору потерпілого, застосували до нього фізичне насильство, яке виразилося у нанесенні декількох ударів руками по обличчю та тілу потерпілого, чим спричинили потерпілому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Продовжуючи свої злочинні дії, всупереч волі ОСОБА_8 помістили останнього в автомобіль «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , та, подавляючи його волю, позбавивши можливості чинити фізичний опір, утримували потерпілого у вищевказаному автомобілі, тим самим створивши зовнішні перешкоди для вільного пересування. В подальшому утримували потерпілого до 21:00 цього ж дня в підсобному приміщенні у АДРЕСА_4 , прикувавши при цьому кайданками, обмотавши обличчя липкою стрічкою та періодично наносячи удари по тулубу, завдаючи йому фізичних страждань шляхом спричинення сильного фізичного болю.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що 15 січня 2019 року, в період часу з 16:00 по 21:00, він, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , знаходячись в підсобному приміщенні у

АДРЕСА_4 , з метою особистого незаконного збагачення за рахунок чужого майна, з корисливих мотивів, із застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_8 , яке виразилося у нанесенні ударів руками по тілу; усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, пред`явили незаконну вимогу щодо передачі потерпілим права власності на автомобіль «ВМW-520», який перебуває в користуванні сина потерпілого ОСОБА_9 , та права власності на квартиру у АДРЕСА_5 , а також грошових коштів в сумі 1000 євро, що в еквіваленті до національної валюти згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 32 130 гривень, супроводжуючи свої дії погрозами застосування насильства та вбивства щодо потерпілого та його близьких родичів.

Згідно з обвинуваченням, за результатами вищевказаних протиправних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . ОСОБА_8 погодився виконати та передати грошові кошти у сумі 1000 євро, що в еквіваленті до національної валюти згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 32 130 гривень, які потерпілий мав передати того ж дня за місцем свого проживання, однак потерпілий, скориставшись відсутністю спостереження за ним, втік від останніх біля місця свого проживання.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 березня 2025 року апеляційне провадження у зв`язку із відмовою від апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 в цій частині було закрито. Апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а зазначений вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про недоведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 189 КК України, не розкрив суті зібраних у провадженні доказів, не проаналізував їх у контексті з конкретними доводами апеляційної скарги і не співставив їх як між собою, так і з наявними іншими доказами у справі.

Стверджує, що покази потерпілого, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають тим, що були надані безпосередньо в судовому засіданні. А саме: в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в присутності всіх осіб висунув до потерпілого вимогу передати майно, при цьому погрожуючи насильством.

Разом з тим у рішенні суду першої інстанції зазначено інші покази потерпілого ОСОБА_10 , в тому числі про те, що ОСОБА_4 вимог про передачу майна потерпілому не висував, а апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 404 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора про необхідність повторного дослідження доказів, зокрема й повторного допиту потерпілого.

Крім того, на думку прокурора, під час судового розгляду було доведено наявність спільного умислу у обвинувачених на вчинення інкримінованих їм протиправних діянь, а суди неправильно дійшли висновку про скоєння ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, без попередньої змови групою осіб.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, що підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам закону відповідає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікація їхніх дій за ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 189 КК України відповідно до вимог ст. 433 КПК України колегія суддів не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість судового рішення у цій частині прокурором не оскаржується.

Щодо доводів прокурора про істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Як визначено положеннями ст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Як убачається з наданих суду копій судових рішень, судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України було надано оцінку доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, для ухвалення відповідного процесуального рішення. Суд дійшов висновку, що докази, надані стороною обвинувачення, не доводять того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 189 КК України, було вчинене ОСОБА_4 .

Згідно зі змістом вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, постановляючи рішення про виправдання ОСОБА_4 , суд першої інстанції взяв до уваги надані в судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_8 , який вказав, що ОСОБА_4 жодних вимог про передачу майна чи коштів йому не пред`являв і підтвердив відсутність останнього під час його побиття в приміщенні будинку АДРЕСА_4 .

Зокрема, за змістом вироку місцевого суду, потерпілий показав, що ОСОБА_11 наголосив на тому, що за те, що він побив машину ОСОБА_4 , той зобов`язаний їм віддати своє «БМВ». Таку ж вимогу пред`являв ОСОБА_7 . Він запитував у нього, де ключі від автомобіля. Він сказав, що на автомобілі їздить син. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 продовжували його бити, коли потерпілий сказав, що автомобіль не може віддати, оскільки на ньому їздить син, то хтось з них пред`явив вимогу віддати квартиру. Коли він повідомив, що не може переписати на них квартиру, то вони продовжили йому наносити удари, нічого не говорячи. Скільки це тривало часу, сказати не може. Вказав, що свідком цього був вітчим ОСОБА_4 ОСОБА_14 . Потім він сказав, що в нього є 1000 Євро, з яких він готовий віддати в рахунок ремонту автомобіля 200-300 Євро, а решту віддасть ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Далі вони вийшли з сараю, і якийсь час їх не було. Один раз заходив найменший хлопець і бив його, потім заходили двоє. ОСОБА_4 не було.

Під час додаткового допиту, який відбувся 28.11.2024 року, потерпілий ОСОБА_8 повідомив, що не пам`ятає, чи наносив йому ОСОБА_4 тілесні ушкодження. Вказав, що попередні покази підтримує повністю, повідомив, що тілесні ушкодження йому наносили ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . ОСОБА_4 кошти в нього не вимагав. Він точно пам`ятає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 наносили йому тілесні ушкодження і вимагали кошти. Шкода йому відшкодована повністю, матеріальних і моральних претензій до обвинувачених він не має.

Суд також врахував показання обвинувачених ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , які заперечили факт попередньої домовленості з ОСОБА_4 щодо здійснення вимоги передачі потерпілим для них майна чи коштів.

Також суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_17 щодо відсутності ОСОБА_4 при встановлених судом обставинах в с. В. Олексин з участю потерпілого та обвинувачених ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , оскільки ОСОБА_4 поїхав в місто по інсулін для матері і повернувся приблизно через годину.

Судом враховано й показання самого ОСОБА_4 стосовно того, що він не пред`являв жодних вимог майнового характеру потерпілому і заперечив свою присутність під час побиття потерпілого ОСОБА_8 , аргументуючи поїздкою за ліками для матері.

Суд дійшов висновку, що ці докази узгоджуються між собою і доводять невинуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України.

Доводи прокурора про те, що показання потерпілого, викладені у вироку суду, не відповідають тим, що були надані безпосередньо в судовому засіданні, були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції, який аргументовано зазначив, що місцевий суд правильно взяв до уваги показанням потерпілого, надані останнім зокрема і під час додаткового допиту 28 листопада 2024 року, які суд сприймав безпосередньо, попередивши потерпілого про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Як зазначено в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції потерпілий неодноразово зазначив, що він підтримує свої показання, надані ним в суді першої інстанції, деталей в силу спливу часу не пам`ятає, будь-які доповнення до наданих у суді першої інстанції показань відсутні.

Як вбачається зі змісту зазначеної ухвали, апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, погодився з наданою місцевим судом оцінкою доказів у справі.

Зокрема, оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, суд дійшов висновку про дотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які стосуються оцінки доказів, та вказав, що під час судового розгляду досліджено кожен із наведених у апеляційній скарзі доказів, яким надано належну правову оцінку.

Стосовно доводів прокурора про порушення апеляційним судом положень ст. 404 КПК України колегія суддів вбачає необхідним вказати таке.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає необхідність наявності як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження. При цьому сама лише незгода сторони чи учасника судового провадження з оцінкою конкретних доказів не може бути підставою для їхнього повторного дослідження.

Відмова ж у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності такого дослідження не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду. Крім того, відповідно до змісту оскаржуваної ухвали суд апеляційної інстанції погодився із тією оцінкою доказів, яку надав місцевий суд, не надаючи їм іншої власної оцінки.

Таким чином, апеляційний суд діяв у межах своїх повноважень та не допустив порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, про що безпідставно стверджує прокурор у касаційній скарзі.

Твердження прокурора про те, що суди неправильно дійшли висновку про скоєння обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, без попередньої змови групою осіб, не відповідають змісту оскаржуваних рішень.

Відповідно до змісту вироку місцевого суду, суд при вчиненні ОСОБА_5 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, а саме вимоги передачі чужого майна, права на майно, з погрозою насильства над потерпілим та його близькими родичами, встановив факт його вчинення вказаними двома особами за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства, поєднаного з насильством, небезпечним для здоров`я особи.

При цьому, оскільки місцевий суд, з чим погодився й апеляційний суд, виправдав ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 189 КК України з указаних вище підстав, то й факт вчинення ним цього злочину за попередньою змовою з іншими двома особами не міг бути окремо встановлений.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вбачає, що Рівненський апеляційний суд, переглянувши вирок в апеляційному порядку, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які здебільшого є аналогічними доводам його касаційної скарги, й обґрунтовано залишив її без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року - без зміни. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на це, оскільки з касаційної скарги прокурора, копії оскаржуваного рішення, інших матеріалів провадження не убачається підстав для її задоволення, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 березня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3