ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/90/25
Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 23 липня 2024 року в кримінальному провадженні №0000173 від 10 липня 2024 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Загорянівка Білозерського району Херсонської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2014 року, зміненого ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 24.04.2015, за ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, з конфіскацією частини майна, звільненого за відбуттям строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 23 липня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України та призначено покарання:

-за ч.2 ст.125 КК України у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки;

-за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки

На підставі ч.2 ст.59-1 КК України ОСОБА_7 зобов`язано:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта в розмірі 451 (чотириста п`ятдесят одну) гривню 68 (шістдесят вісім) копійок.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 09.07.2024 близько 21:00 години, переслідуючи прямий умисел, направлений на незаконне порушення права на недоторканість іншого володіння особи, передбаченого ст. 30 Конституції України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи її настання, шляхом вільного доступу, відкривши хвіртку проник на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , де на законних підставах проживає ОСОБА_8 , не реагував на неодноразові прохання останньої покинути прибудинкову територію, де перебував проти волі останньої близько 7 хвилин.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 162 КК України як незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Крім того, ОСОБА_7 09.07.2024 близько 21:00 години, перебуваючи на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень іншій людині, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, наніс не менше трьох ударів кулаком правої руки в область голови потерпілої ОСОБА_8 , в результаті чого заподіяв легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та легкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційні скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені під час кримінального провадження обставини та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 23 липня 2024 року стосовно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць, за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць.

В решті вирок суду просить залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначив, що призначаючи обвинуваченому покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді пробаційного нагляду, суд першої інстанції не визначив обвинуваченому конкретні обов`язки, передбачені ч.2 ст.59-1 КК України, однак визначив їх при призначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень за ч.1 ст.70 КК України.

Крім того, визначаючи обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч.1 ст.70 КК України, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до ст.51 КК України покарання у виді пробаційного нагляду є менш суворим ніж обмеження волі, а тому призначене ОСОБА_7 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень за принципом поглинення менш суворим покаранням більш суворого, призвело до неправильного застосування закону України про кримінальної відповідальності.

Також, на думку прокурора, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді пробаційного нагляду є занадто м`яким та таким, що не відповідає особі обвинуваченого.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчиненні умисного кримінального правопорушення за яке відбував реальне покарання у виді позбавлення волі та звільнився з місць позбавлення волі незадовго до вчинення злочину. Крім того, суд залишив поза увагою дані, що характеризують потерпілу сторону у кримінальному провадженні. Так, потерпіла беззахисна жінка, мати-одиначка, до якої на територію її домоволодіння проник у нічний час доби обвинувачений, де спричинив тілесні ушкодження без будь-якої причини, що завдало не лише фізичного болю, але і психологічних переживань у зв`язку з пережитим страхом, що у сукупності свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення.

Також стверджує, що на час внесення апеляційної скарги ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.162 КК України відносно тієї ж потерпілої, що свідчить про те, що останній схильний до вчинення кримінальних правопорушень та продовжує свою протиправну діяльність.

Також прокурор просить на підставі ч.3 ст.404 КПК України повторно дослідити матеріали, що характеризують ОСОБА_7 , а саме дані щодо судимостей обвинуваченого, характеристику за місцем проживання та інші наявні у провадженні дані, які характеризують особу обвинуваченого.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив вирок суду в частині покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_7 заперечив проти апеляційної скарги.

В останньому слові ОСОБА_7 просив пробачення.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних проступків розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ст.ст. 381, 382 КПК України.

В апеляційній скарзі не оспорюються висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за встановлених і викладених у вироку обставин та кваліфікацію його дій за ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України, а також сформульоване обвинувачення, визнане судом доведеним, тому відповідно до приписів ч.1 ст. 404 КПК України вирок суду в цій частині в апеляційному порядку не перевіряється.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання:

-у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

-відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

-враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст.33 КК України сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено. При цьому не враховуються кримінальні правопорушення, за які особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом.

Згідно з ч.1 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Як вбачається зі змісту вироку, суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.162 КК України та ч.2 ст.125 КК України. За скоєння проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України суд призначив покарання у виді обмеження волі, а за ч.2 ст.125 КК України у виді пробаційного нагляду. Вказані кримінальні проступки відповідно до вимог положень ст.33 КК України утворюють сукупність, у зв`язку із чим суд згідно з вимогами ч.1 ст.70 КК України мав призначити остаточне покарання із застосуванням одного із принципів, що наведені в даній нормі (шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, шляхом повного чи часткового складання призначених покарань).

Поруч із цим, як вірно вказав в апеляційній скарзі прокурор, суд першої інстанції невірно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме ч.1 ст.70 КК України, оскільки визначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, визначив його шляхом поглинення більш суворого покарання менш суворим, що не передбачено положеннями Кримінального кодексу України.

Так, передбачену кримінальним законом систему покарань визначено в ст.51 Кримінального кодексу України. Наведений у вказаній нормі перелік покарань структурований за ступенем суворості, починаючи від менш суворого (більш м`якого) до більш суворого.

Виходячи із вказаного переліку, покарання у виді пробаційного нагляду є більш м`яким ніж обмеження волі. Таким чином при застосуванні положень ст.70 КК України та визначенні остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим саме покарання у виді пробаційного нагляду мало бути поглинене більш суворим покаранням обмеженням волі.

Крім того, як вірно звертає увагу прокурор, суд першої інстанції призначивши ОСОБА_7 покарання у виді пробаційного нагляду за ч.2 ст.125 КК України не поклав на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст.59-1 КК України, натомість поклав на обвинуваченого вказані обов`язки лише за наслідками визначення остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України, що є помилковим.

Таким чином, суд першої інстанції не застосував закон, що підлягає застосування, що відповідно до положень ст.409, 413 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального проступку та особі обвинуваченого, то суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкцією ч.2 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин; виправних робіт на строк до одного року; пробаційного нагляду на строк до двох років; обмеження волі на строк до двох років.

Як вбачається зі змісту вироку суду, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. Крім того, місцевий суд врахував те, що обвинувачений визнав свою вину, наявність пом`якшуючої покарання обставини щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченому за ч.2 ст.125 КК України покарання у виді пробаційного нагляду на строк два роки.

Проте місцевий суд належним чином не мотивував такого рішення та не врахував конкретні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а також відомості про його особу.

Так, в ході кримінального провадження встановлено, що обвинувачений у вечірній час доби, перед цим незаконно проникнувши до домоволодіння потерпілої, наніс останній не менше трьох ударів кулаком правої руки в область голови потерпілої, в результаті чого заподіяв легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та легкі тілесні ушкодження.

При цьому вбачається, що обвинувачений наніс ряд легких тілесних ушкоджень потерпілій, яка є особою жіночої статі та завідомо для обвинуваченого фізично слабша. При цьому кримінальним правопорушенням заподіяно шкоду здоров`ю потерпілої, яке відповідно до ст.3 Конституції України є однією з найвищих соціальних цінностей та особливим об`єктом кримінально-правової охорони.

Також апеляційний суд не може залишити поза увагою, що потерпіла має статус внутрішньо переміщеної особи, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, що ставить її у більш вразливе становище та вимагає від держави належних заходів щодо захисту прав і свобод таких осіб.

В той же час, обвинувачений не працює та суспільно-корисною працею не займається, раніше судимий за вчинення тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Інкриміновані кримінальні проступки скоїв в період непогашеної судимості. Згідно громадської характеристики Музиківської сільської військової адміністрації зарекомендував себе із задовільної сторони, в порушення громадського порядку не помічався, спиртними напоями не зловживає, по характеру агресивний (а.к.п.78).

На переконання суду апеляційної інстанції наведені вище обставини значно підвищують суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та його особи.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому за ч.2 ст.125 КК України покарання у виді пробаційного нагляду не відповідає меті покарання, що визначена ст.50 КК України, а саме не забезпечить виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому є явно несправедливим, непропорційним ступеню тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості, а тому оскаржуваний вирок у частині призначення покарання за ч.2 ст.125 КК України належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є кримінальними проступками, підвищений ступінь суспільної небезпеки, виходячи з обставин вчинення, а саме умисного нанесення обвинуваченим легких тілесних ушкоджень потерпілій, яка є завідомо для фізично слабшою жінкою для обвинуваченого, особу ОСОБА_7 , який є раніше судимою особою, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, є працездатним, але не працює, суспільно-корисною працею не займається, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України необхідно призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та 1 місяць, а за ч.1 ст.162 КК України - обмеження волі на строк 1 рік. Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 слід призначити остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць.

Обмежень, передбачених ч.3 ст.61 КК України, щодо застосування до обвинуваченого покарання у виді обмеження волі в ході судового та апеляційного розгляду не встановлено.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ч.15 ст.615, ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 23 липня 2024 року в частині призначення ОСОБА_7 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання:

-за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць;

-за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його прибуття до місць відбування покарання для відбування покарання за даним вироком.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3