УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня2025 року

м. Київ

справа № 129/294/24

провадження № 51 - 1688 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4

вивчивши матеріали касаційної скарги захисника ОСОБА_5

в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року,

установив:

За вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 грудня

2024 року

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя міста Гайсин Вінницької обл., раніше несудимого,

засуджено за ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 який є військовозобов`язанийта солдатзапасу, був визнанийвійськово?лікарською комісієюобмеженопридатнимдовійськовоїслужбиі достовірнознаючипро йогообов`язок прибути 05 жовтня 2023 року о 09:00 назбірнийпункт ІНФОРМАЦІЯ_2 заодержаною21?серпня?2023?року бойовоюповісткою, безповажнихпричинупризначенийчасімісценез`явився, чимухиливсявідпризовунавійськовуслужбупідчасмобілізації.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року цей вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій

засудженого, просить скасувати судові рішення у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд

у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що призначене ОСОБА_1 покаранняу видіпозбавленняволі на строк 3 роки єявносуворимінесправедливим, оскільки вчинений ним злочин є нетяжкий, останнійранішенесудимий,

у вчиненому щиро розкаявсята сприяврозкриттю кримінального правопорушення, має позитивні характеристики і утримує хвору матір. Проте суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не застосували?до нього положення ст.?75?КК. Упорушення?вимог статей 370,?419?КПК апеляційний суд

ненавів у своєму рішенні мотивівз яких вінвідхиливдоводи апеляційної скарги сторони захисту, чим допустив істотніпроцесуальніпорушення. Тому вважає, що вказані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 336 КК захисником

у касаційній скарзі не заперечуються.

Фактично зміст доводів касаційної скарги захисника зводиться до його незгоди із висновками суду першої та апеляційної інстанцій про неможливість застосувати до Сафронова?Г.?А. положення ст.?75 КК, що, найогопереконання, призвело допризначення останньому явно суворого танесправедливогопокарання.

Однак такі доводи захисника не є прийнятними.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання

з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо особі призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, і дані про тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи у сукупності дають обґрунтовані підстави суду дійти висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

При призначенні покарання суд першої інстанції, керуючись положеннями статей?50,?65?КК, врахувавступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є нетяжким, особу ОСОБА_1 , пом`якшувальніпокарання обставини та характер злочину, ідійшоввисновкупро неможливість його виправлення за умов застосування положень ст. 75 КК, оскільки умисне ухилення відмобілізації в умовах воєнного стану становить підвищену суспільну небезпеку, негативно впливає на обороноздатність держави й потребує суворої реакції. Посилаючись на позицію Верховного Суду (постанови від?15 листопада 2023 року у справі?№?641/1067/23 тавід?05 лютого 2024 року

усправі?№?625/67/23), суд зазначив, що звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з випробування демотивувало б інших військовослужбовців і стимулювало б нові ухилення від військової служби, негативно позначилося на бойовому дусі та мобілізаційній готовності Збройних Сил України, не забезпечило б мети загальної превенції. Відсутність будь?яких активних дій ОСОБА_1 щодо добровільної явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 під час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження підтверджує, що перспектива його виправлення можлива лише за умов ізоляції й процесуального контролю.

Урахувавши всі ці обставини у сукупності та взявши до уваги відсутністьобтяжуючихпокарання обставин, місцевий суд обрав мінімальний строк покарання, передбачений санкцією ст.?336?КК - у виді?трьох роківпозбавленняволі.

При перегляді вироку суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника та обґрунтовано погодився з правильністю рішення місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_1 покарання та не знайшов підстав для застосування до нього положень ст. 75 КК, а тому залишив апеляційну скаргу без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Доводи захисника в касаційній скарзі про відсутність в ухвалі апеляційного суду обґрунтованих мотивів ухвалення такого рішення спростовуютьсязмістом цієїухвали, з якого вбачається, що цей суд у своєму рішенні перелічивзміст вимогйого апеляційної скарги, навів відповідні мотиви з яких відхилив доводи його скаргипро застосування до засудженого положень?ст.?75?КК тапідтвердив, що призначене ОСОБА_1 покарання відповідає вимогамстатей?65-67?КК. Таким чином, судапеляційноїінстанціївиконавпокладенийнаньогообов`язокзперевіркизаконностітаобґрунтованості вироку місцевого суду в межах апеляційної скарги, а відтак посиланнязахисниканапорушення цим судом положень статей 370 та 419 КПК єбезпідставними.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Призначене ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК та

є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Підстав вважати таке покарання є явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає, як і не вбачає підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року щодо засудженого ОСОБА_1 через відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4