Справа № 545/753/25
Провадження № 1-кп/545/375/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.08.2025 року Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

обвинувачених:

ОСОБА_4

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

захисників обвинувачених:

ОСОБА_9

ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстру досудових розслідувань за №0000131 від 31.01.2025 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.127 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.127, ч.2 ст.121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Полтавського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненнні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.127 КК України, ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.127, ч.2 ст.121 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу, обраного на досудовому слідстві у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, мотивуючи свою позицію тим, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувалися слідчим суддею при обранні запобіжного заходу, відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою не змінилися та продовжують існувати. Зокрема, в клопотанні вказав, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, вчиненого з використанням службового становища, а саме ОСОБА_4 вчинив злочин з використанням службового становища, перебуваючи на посаді старшого інспектора (з професійної підготовки) відділу по роботі з персоналом Державної установи «Божковська виправна колонія (№ 16)».

Обвинувачений ОСОБА_4 має широке коло знайомих, у тому числі і серед службових осіб різних правоохоронних органів, та обізнаний із особливостями роботи правоохоронних органів. Крім того, розуміючи про відсутність покладених на нього обов`язків, як гарантії належної процесуального поведінки, може процесуально зловживати своїми правами, ухиляючись від явки до органів досудового розслідування та суду.

Також значно підсилений ризик впливу обвинуваченого на свідків та осіб стосовно яких вчинялись катування, що відбувають покарання на даний час в ДУ «БВК № 16», на засуджених, яких вже звільнено та вони перебувають на волі, а також на осіб яким відомі обставини щодо вчинення катувань в установі, з числа службових осіб колонії. Це створює загрозу тиску та підбурювання вказаних осіб до дачі неправдивих показань, або відмови від надання таких.

Ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України (незаконно впливати

на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні), виражається у тому, що з урахуванням відомих обвинуваченому ОСОБА_4 обставин кримінального правопорушення та матеріалів кримінального провадження, він володіє інформацією стосовно характеризуючих, в тому числі біографічних даних свідків та потерпілих, які надали органу досудового розслідування викривальні покази стосовно нього, у зв`язку з чим останній, перебуваючи на волі, матиме можливість безперешкодно впливати на вказаних учасників процесу шляхом підкупу, примусу, погроз з метою зміни або відмови їх від показів.

ОСОБА_4 може аналізувати оперативну обстановку в місцях позбавлення волі, де як встановлено перебувають частина потерпілих, свідків та, маючи тісні соціальні та службові зв`язки з працівниками державної кримінально-виконавчої служби, може їх використати з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Сторона обвинувачення зазначає, що ОСОБА_4 усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення тяжких злочинів, може переховуватись від органів досудового розслідування та має реальні можливості покинути територію України з цією метою, як в межах пункту пропуску через державний кордон України так і поза межами таких, а також переховуватись на території України. Введення воєнного стану на території України безумовно ускладнить контроль держави за поведінкою обвинуваченого в разі обрання запобіжного заходу, не пов`язаного із тримання під вартою, або взагалі унеможливить такий контроль.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечував та прохав суд змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно нього, на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі.

Заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 діб.

Так, відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який неодноразово було продовжено, останній раз - ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 18.06.2025 року, строк дії закінчується 16.08.2025 року включно, однак судовий розгляд по даному провадженню не закінчено і потребує часу для розгляду.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно ч.1 стаття 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суддя повинен врахувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України та обставин, передбачених ст.178 КПК України.

Згідно ст. 178 КПК України, судом при вирішенні клопотання враховуються, дані про особу обвинуваченого, його репутація, відомості щодо наявності у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків за місцем мешкання, вік та стан його здоров`я, відсутність відомостей про наявність постійного місця роботи та джерел доходу, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у вчиненні вказаних злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Взяття під варту відповідно до підпункту « с » пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має задовольняти вимогу пропорційності, що викладено у рішенні ЄСПЛ від 18.03.2008 р. у справі « Ладент проти Польщі » ( Ladent v. Poland ), а тому тримання обвинувачених під вартою є необхідним для забезпечення їх присутності в суді, та інші, менш суворі заходи, не є достатніми для досягнення цієї цілі.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Застосування запобіжного заходу відносно обвинувачених виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011), а альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, при застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , який обвинувачується у скоєнні тяжких злочинів, вчинених групою осіб, один із інкримінованих йому злочинів пов`язаний із застосуванням насильства, що спричинило смерть особи, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у вчиненні тяжких злочинів, у скоєнні яких він обвинувачується, його вік, стан здоров?я, соціальні зв?язки, у суду є обґрунтовані підстави вважати, що знаходячись на волі обвинувачений може незаконно впливати на потерпілих, свідків, інших обвинувачених, переховуватися від суду, а тому ризики передбачені п.1, п.3 ч.1 ст. 177 КПК України не відпали та не змінилися.

Будь-яких доказів, які б свідчили про існування об`єктивних даних щодо можливості застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів суду не надано

Твердження обвинуваченого ОСОБА_4 про можливість застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов?язаного із позбавленням волі, не забезпечить його належну процесуальну поведінку та є непереконливим з огляду на доведеність ризиків, передбачених п.1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися. Інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, виходячи з конкретних обставин справи, не буде достатнім стимулюючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки ОСОБА_4 оскільки в будь-якому випадку передбачає перебування останнього на волі.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, який вчинено із застосування насильства або погрозою його застосування.

При цьому, беручи до уваги вимоги п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, оскільки ОСОБА_4 , обвинувачується у скоєнні тяжких злочинів, які вчинено із застосування насильства, що спричинило смерть особи, то одночасно із продовженням строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно нього, суд не визначає йому запобіжний захід у вигляді застави та її розмір, враховуючи встановлені підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України.

За таких обставин, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченому ОСОБА_4 під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто по 09.10.2025 року включно без визначення розміру застави.

Керуючись ст.ст.177,178,183,194-197,331,392 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с.Пасківка, Полтавського району, Полтавської області, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, без визначення розміру застави, до 09.10.2025 року включно.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, направити начальнику ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23».

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1