ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/520/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/265/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 172 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника

потерпілого-адвоката ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 , прокурора у кримінальному провадженні на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року.

Даним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Свірж, Перемишлянського району Львівської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, на утримані перебувають чотири неповнолітні дитини, працюючого на посаді тимчасово виконуючого обов`язки Природного заповідника «Медобори», зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в с. Байківці Тернопільської області, раніше не судимого,

визнано невинуватим за ч. 1 ст. 172 КК України за відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення та виправдано.

Цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_7 нанесеної моральної шкоди в розмірі 100000 грн. і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 43000 грн. - залишено без розгляду.

Вироком суду також вирішено питання щодо судових витрат.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, перебуваючи на посаді т.в.о. директора ПЗ «Медобори», на якого покладено обов`язок дотримуватися в установі трудового законодавства, положень Конституції України та Кодексу законів про працю України, знехтував вимогами цього законодавства і службовими обов`язками, вчинив кримінальне правопорушення проти трудових прав особи, а саме повторне звільнення працівника природного заповідника «Медобори» ОСОБА_10 з особистих мотивів, тобто грубе порушення законодавства про працю, за наступних обставин.

На підставі особистих неприязних відносин ОСОБА_7 до працівника ПЗ «Медобори» ОСОБА_10 , у т.в.о. директора ПЗ «Медобори» ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на повторне незаконне звільнення ОСОБА_10 з роботи.

Реалізуючи цей умисел, 23.09.2021 року т.в.о. директора ПЗ «МЕДОБОРИ» ОСОБА_7 письмово повідомив ОСОБА_10 про зміни істотних умов праці в заповіднику та запропонував обійняти одну із вакантних посад, що не відповідали спеціальності та кваліфікації цього працівника. ОСОБА_10 30.09.2021 року надав письмову згоду продовжувати працювати в установі із зміненими умовами праці та виявив бажання обійняти відповідну вакантну посаду. Проте, 06.10.2021 року ОСОБА_7 , в порушення двомісячного строку та при відсутності підстав припинення трудового договору, достовірно знаючи, що працівник не відмовляється від продовження роботи із зміненими умовами праці, в порушення порядку, установленого ст.ст. 32, 36, 49-2 КЗпП України, видав незаконний наказ №176-к від 06.10.2021 року «Про звільнення ОСОБА_10 », яким звільнив з 07.10.2021 року майстра лісу ОСОБА_10 з посади та роботи на підставах п. 6 ст. 36 КЗпП України.

ОСОБА_10 не погодився з прийнятими ОСОБА_7 рішеннями та звернувся в Гусятинський районний суд Тернопільської області із позовними вимогами скасувати наказ роботодавця як незаконний. Суд 19.04.2022 року розглянув трудовий спір та постановив рішення, яким визнав незаконним та скасував наказ ПЗ «МЕДОБОРИ» від 06.10.2021 року №176-ї «Про звільнення ОСОБА_10 », зобов`язав поновити ОСОБА_10 на посаді (роботі) майстра лісу Городницького лісництва ПЗ «МЕДОБОРИ», стягнув із заповідника у користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Отже ОСОБА_7 , обіймаючи посаду виконувача обов`язків директора ПЗ «МЕДОБОРИ», будучи посадовою особою, на яку покладено організаційно розпорядчі та керівні функції, умисно, грубо порушуючи вимоги ст.ст. 19, 43 Конституції України та ст.ст. 5-1, 32, 36, 49-2, 141 КЗпП України, п. 3.6. Положення про ПЗ «МЕДОБОРИ» №231, п. 2.3 Розділу II Колективного договору, Правил внутрішнього трудового розпорядку, усвідомлюючи можливість безпосереднього впливу на підлеглих працівників установи, з особистих мотивів, а саме на ґрунті образ та особистих неприязних відносин, повторно своїм наказом звільнив ОСОБА_10 з роботи, чим порушив гарантоване конституційне його право на працю, заробіток та належні умови проживання.

Тому, органом досудового розслідування на підставі зібраних доказів зроблений висновок про достатність підстав для пред`явлення обвинувачення ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України, а саме незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів повторно, тобто грубе порушення законодавства про працю.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення права обіймати посади з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими повноваженнями в державних органах, органах місцевого самоврядування правоохоронних органах, в державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях в тому числі в ПЗ «МЕДОБОРИ» строком на три роки.

Стягнути з ОСОБА_7 в його користь моральну шкоду у розмірі 100000,00 (сто тисяч) грн., судові витрати, зокрема на професійну правничу допомогу у розмірі 43000,00 (сорок три тисячі) грн.

Вказує, що судом залишено поза увагою факт, що для притягнення обвинуваченого до відповідальності наявні основні обставини, а саме факт незаконного звільнення та особистий мотив у незаконному звільненні працівника з роботи.

Зазначає, що факт його незаконного звільнення із роботи підтверджується рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 19.04.2022 року.

Вважає, що особистий мотив ОСОБА_7 у незаконному звільненні працівника з роботи полягав у неприязному та упередженому ставленні обвинуваченого до ОСОБА_10 , що не бажав звільнятися із роботи за власним бажанням, що також підтверджується показами свідків та наявними у справі доказами.

Зазначає, що ОСОБА_7 , подаючи клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за пред`явленим обвинуваченням за ч. 2 ст. 172 КК України по епізодах незаконного звільнення ОСОБА_10 з роботи 04.02.2020 року, 17.02.2020 року і 27.01.2021 року з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тим самим визнав факти незаконних звільнень із особистих мотивів.

Наголошує, що він не відмовлявся від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці та був згоден із таким, що підтверджується його письмовою відповіддю від 30.09.2021 року, але ОСОБА_7 вона була проігнорована.

Посилається на судову практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тому вважає, що вказаним кримінальним правопорушенням йому було завдано моральної шкоди з врахуванням фізичних і душевних страждань, у розмірі 100000 гривень, що відповідає вимогам розумності та справедливості.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 06.08.2024 року про визнання ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 172 КК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавленням права обіймати посади з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими повноваженнями в державних органах, органах місцевого самоврядування правоохоронних органах, в державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях строком на три роки та стянути із обвинуваченого в користь держави судові витрати в розмірі 2745,92 грн. за проведення судової почеркознавчої експертизи. Задовольнити позовні вимоги потерпілого ОСОБА_10 та стягнути в його користь моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Зазначає, що суд, всупереч вимогам ст.290 КПК України долучив до матеріалів справи докази сторони захисту, що не були відкриті під час досудового розслідування. А також, повторно допитав обвинуваченого, не надавши оцінку доказам сторони обвинувачення.

Звертає увагу, що суд не з`ясував мотиву та мети, якими керувався обвинувачений, підписуючи завідомо незаконний наказ про звільнення, що є неповнотою судового розгляду.

Вказує, що потерпілий не відмовлявся від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці та був згоден із таким, що підтверджується його письмовою відповіддю від 30.09.2021 року, але ОСОБА_7 ініціював перед профспілковим комітетом розгляд питання щодо звільнення із займаної посади ОСОБА_10 ..

При цьому профспілковий комітет не надав обвинуваченому згоду на звільнення ОСОБА_10 з роботи на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП.

Посилається, що ОСОБА_7 протягом 2020-2021 років умисно та з особистих мотивів видав 4 незаконні накази про звільнення потерпілого та два накази про накладення на нього дисциплінарних стягнень, що були скасовані судами.

Наголошує про наявність особистого тривалого конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, про що вказували також допитані у суді свідки, зазначивши про тиск ОСОБА_7 на них та вимоги складати безпідставні акти про порушення ОСОБА_10 трудової дисципліни і вони були змушені виконувати через те, що були його підлеглими.

Посилається на те, що в основу виправдувального вироку суд взяв усні пояснення обвинуваченого та трактував рішення профспілкового комітету на власний розсуд, а не докази, тому вважає, що суд неправильно застосував вимог ч.1 ст.411 КПК України, що перешкодило суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження, встановити істину, забезпечити права і законні інтереси учасників кримінального провадження.

У запереченнях на апеляційні скарги потерпілого та прокуратура захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 зазначає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі належно оцінених доказів та з`ясованих обставин у справі, тому просить залишити апеляційні скарги потерпілого без задоволення, а вирок суду без змін.

21 листопада 2024 року та 25 липня 2025 року від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшло письмове клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , які підтримали клопотання, просять звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити, думку представника потерпілого ОСОБА_10 -адвоката ОСОБА_9 , прокурора, які не заперечили щодо задоволення клопотання обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи наведені в клопотанні, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 286 КПК України - звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом.

Згідно з ч.4 ст. 286 КПК України - якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно з ч.3 ст. 288 КПК України - суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення вчинено 06.10.2021 року.

Органом досудового розслідування його дії кваліфіковано за ч.2 ст. 172 КК України.

Санкція ч.2 ст. 172 КК України (на час вчинення кримінального правопорушення) передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років або виправні роботи на строк до трьох років або арешт до шести місяців.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 172 КК України, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до нетяжкого злочину.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Колегія суддів вважає, що оскільки з дня вчинення інкримінованого кримінального правопорушення минуло понад три роки, останній протягом цього періоду не ухилявся від досудового розслідування або суду, не вчиняв інших кримінальних правопорушень - він може бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Оскільки закон не пов`язує можливість застосування правил ч. 1 ст. 49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з не реабілітуючих підстав.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. 285 КПК України, роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою.

ОСОБА_7 надав згоду та просив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього закрити.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченого ОСОБА_7 слід звільнити від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закрити кримінальне провадження щодо нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Згідно висновку викладеному в Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17 (провадження № 51-4251кмо21), якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави.

Оскільки ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 172 КК на підставі ст. 49 КК, то витрати за проведені експертизи в сумі 2745,92 грн. - покладаються на рахунок держави.

Щодо вирішення цивільного позову, заявленого у кримінальному провадженні представником потерпілого ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_11 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.129 КПК України, рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» від 31.03.1989 року №3 (зі змінами), у разі закриття кримінальної справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року (справа № 531/2332/14-к) зазначив, що відповідно до вимог ч.4 ст.286 КПК України, якщо сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

З огляду на викладене, цивільний позов у кримінальному провадженні про відшкодування моральної шкоди слід залишити без розгляду та роз`яснити цивільному позивачу ОСОБА_10 право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу, яку поніс потерпілий ОСОБА_10 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься

в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа

№ 598/1781/17), КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат у кримінальному провадженні підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат, покладаються на сторону, що їх подає.

З матеріалів справи убачається, що 24.11.2021 року між потерпілим ОСОБА_10 та адвокатом АО "Сила права" в особі керуючого ОСОБА_12 укладено договір про надання правничої (правової) допомоги для представництва, в тому числі, в судах та призначив для надання правничої (правової) допомоги адвоката ОСОБА_9 ..

За умовами п.3.2 вказаного договору, ОСОБА_10 зобов`язався оплачувати правову допомогу у відповідності до умов розділу 4 цього Договору.

За умовами п.4.3 цього договору, ОСОБА_10 зобов`язався протягом 30 днів з дати укладення додатку до цього Договору (щодо розміру гонорару) оплатити гонорар в розмірі, визначеному Сторонами в додатку до цього Договору.

Згідно з Додатком №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 24.11.2021 року визначено види правничої (правової) допомоги та розмір гонорару по Договору, а саме:

1. Види правничої (правової) допомоги:

- підготовка та подання слідчому або прокурору заяв та клопотань, в тому числі заяв про вчинення кримінальних правопорушень;

- представництво та захист прав та інтересів Клієнта в органах досудового розслідування, в органах прокуратури та судах;

- участь при наданні Клієнтом пояснень та показань;

- участь у слідчих (розшукових) та інших процесуальних діях;

- збір та подання доказів слідчому, прокурору, слідчому судді, суду;

- підготовка та подання цивільного позову;

- участь у судових засіданнях;

- ознайомлення з матеріалами справи;

- підготовка заяв та клопотань;

- складання адвокатських запитів (в разі необхідності);

- інша допомога, пов`язана із справою.

2. За одну годину представництва та захисту в органах досудового розслідування, прокуратурі та суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, Клієнт сплачує Адвокатському Об`єднанню гонорар у розмірі 1000,00 грн.

3. Загальний розмір гонорару залежить від кількості затрачених адвокатом Адвокатського Об`єднання годин по даній справі, але в будь-якому випадку не може бути меншим 20000,00 грн.

Відповідно до Акта №1 обсягу наданої правової допомоги до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 24.11.2021, складеного 12.10.2022 - ОСОБА_10 отримав правничу (правову) допомогу в наступному обсязі: підготовка заяв про вчинення кримінальних правопорушень - затрачені години - 5 год. - вартість послуг 5000 грн.; представництво, захист прав та інтересів в органах досудового розслідування та в органах прокуратури, участь при наданні пояснень та показань - 15 год. - 15000 грн.; збір та подання доказів слідчому, прокурору - 5 год. - 5000 грн.; ознайомлення із матеріалами досудового розслідування 3 год.- 3000 грн.; підготовка та подання цивільного позову -5 год. - 5000 грн.; участь у судових засіданнях в суді першої інстанції - 10 год. (орієнтовно) - 10000 грн. Всього : 43 год. - 43000 грн. (т.1, а.п. 71).

Підтвердження оплати коштів в сумі 43000 грн., в тому числі дубліката квитанції, потерпілим в суд не представлено.

Колегія суддів, враховуючи наявність акта обсягу наданої правової допомоги, бере до уваги те, що в матеріалах провадження наявна складена позовна заява, обсяг і складність цього процесуального документа не є значним, виходить з того, що предмет спору в цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, враховуючи участь адвоката в судових засіданнях суду першої інстанції та не у всіх слідчих діях на досудовому розслідуванні, що не заперечив адвокат, враховує незначну кількість документів при поданні доказів у кримінальному провадженні, вважає, що обґрунтованим і пропорційним до предмету спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 25000 грн., яку слід стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого.

На підставі наведеного, керуючись ст. 49 КК України, ст.ст. 284, 417, 419 КПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року залишити без задоволення.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 - скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закрити.

Процесуальні витрати за проведену судову експертизу в розмірі 2745,92 гривень - покласти на рахунок держави.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_10 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. витрат на правничу (правову) допомогу.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді