Справа № 149/2415/25
Провадження №1-кп/132/439/25
Вирок

Іменем України

12 серпня 2025 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000238 від 20 лютого 2024 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Кулига Літинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, одруженого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, солдатом, перебуваючи на посаді радіотелефоніста першого зенітного кулеметного взводу третьої зенітної кулеметної роти військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, діючи всупереч інтересам служби та вимог статей 1, 2; пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; статей 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України; статей 1,3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України; статей 3, 17, 27, 28, 41, 65 Конституції України, вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.5 ст.407 КК України, за наступних обставин. Так, солдат ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів, та з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, 30.01.2024 року о 08год.00хв. самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України, із дислокацією у АДРЕСА_1 , внаслідок чого ухилявся від проходження військової служби, проводячи час на власний розсуд за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в період до 24.02.2025 року, а саме до моменту встановлення його місця перебування уповноваженими працівниками Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. За час відсутності у військовій частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, солдат ОСОБА_7 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами зазначеної військової частині, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також учинене ним самовільне залишення військової частини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Він же, 25.02.2025 року у супроводженні представників Військової служби правопорядку був доставлений до розташування військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, як такий, що згідно наказу командира зазначеної військової частини за № 57, був тимчасово до неї прикомандирований. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 28.02.2025 року за № 60, солдата ОСОБА_7 призначено на посаду солдата резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України. Однак, солдат ОСОБА_7 діючи повторно, з прямим умислом, із особистих мотивів, та з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 04.03.2025 року о 15год.30хв. самовільно залишив військову частинуНОМЕР_1 Міністерства оборони України, із дислокацією у АДРЕСА_1 , внаслідок чого ухилявся від проходження військової служби, проводячи час на власний розсуд за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту встановлення його місця перебування уповноваженими працівниками Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, та подальшого затримання 24.07.2025 року. За час відсутності у військовій частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, солдат ОСОБА_7 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами зазначеної військової частині, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також учинене ним самовільне залишення військової частини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю, підтвердивши, що дійсно двічі, за обставин, які наведені в обвинувальному акті, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, самовільно залишав відповідні військові частини, та проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання. При цьому, обов`язки військової служби не виконував усвідомлено, без поважних причин, розуміючи, що вчиняє протизаконно.

Не дивлячись на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, його вина в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, повністю доведена безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами:

військовим квитком серії НОМЕР_3 , виданим 12.05.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якого військовозобов`язаний ОСОБА_7 призваний 11.05.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за мобілізацією;

витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) полковника ОСОБА_8 від 12.06.2023 року № 162, згідно якого солдата ОСОБА_7 з 12.06.2023 року зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 , та призначено на посаду гранатометника 2 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 , ВОС-103061А, шпк «солдат»;

витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) полковника ОСОБА_8 від 01.10.2023 року № 273, згідно якого солдата ОСОБА_7 , гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 , який наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (по особовому складу) від 28.09.2023 року № 297-РС, зарахований у розпорядження командира НОМЕР_4 окремого зенітного кулеметного батальйону, визнано таким, що 01.10.2023 року справи та посаду здав, і вибув до нового місця служби (військова частина НОМЕР_2 АДРЕСА_2 );

повідомленням командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України капітана ОСОБА_9 від 15.02.2024 року № 293, згідно якого Другий слідчий відділ (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві повідомлено про факт самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_7 військової частини, тривалістю понад три доби, що вчинено в умовах воєнного стану;

матеріалами службового розслідування; актом службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_7 , затвердженого 08.02.2024 року командиром військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України капітаном ОСОБА_10 , згідно яких встановлений факт самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_7 військової частини, тривалістю понад три доби, що вчинено в умовах воєнного стану;

протоколом обшуку, складеним 24.02.2025 року слідчим слідчого відділення Хмільницького районного відділу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 , згідно якого в ході обшуку, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_12 від 19.02.2025 року у справі № 149/542/25 (номер провадження 1-кс/149/124/25), за адресою: АДРЕСА_3 , був виявлений ОСОБА_7 ;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_13 від 25.02.2025 року № 57, згідно якого солдата ОСОБА_7 на підставі бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 року № 7038, та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 року № 6837, обліковано як тимчасово прикомандированого до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_13 від 28.02.2025 року № 60, згідно якого солдата ОСОБА_7 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28.02.2025 року № 48-РС, з 28.02.2025 року призначено на посаду солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_13 від 04.03.2025 року № 64, згідно якого, солдата ОСОБА_7 солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу, визнано таким, що самовільно залишив розташування військової частини;

матеріалами службового розслідування; актом службового розслідування щодо самовільного залишення розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_7 , затвердженим 25.03.2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України підполковником ОСОБА_14 , згідно яких встановлений факт самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_7 військової частини, тривалістю понад три доби, що вчинено в умовах воєнного стану;

протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складеним 24.07.2025 року слідчим слідчого відділення Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 , згідно якого ОСОБА_7 був затриманий в порядку ст.208 КПК України.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України.

Від допиту свідків обвинувачення: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , прокурор відмовився з огляду на позицію ОСОБА_7 , який не оспорював обставини вчинених ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, та повністю визнав свою вину у вчинені цих кримінальних правопорушень. З цієї ж самої підстави, обвинувачений та його захисник підтримали позицію прокурора та вважали недоцільним виклик та допит вищезазначених свідків, а тому на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 11.08.2025 року, постановленій у протокольній формі та зафіксованій у відповідному журналі судового засідання, дана відмова прокурора прийнята судом та визнано недоцільним допит свідків обвинувачення: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 під час розгляду даного кримінального провадження.

Згідно статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.5 ст.407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Прокурор ОСОБА_22 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження № 0000238 від 20.02.2024 року слідує, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Кулига Літинського району Вінницької області, є громадянином України, має базову загальну середню освіту, одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого 12.05.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , та наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_13 від 28.02.2025 року № 60, ОСОБА_7 є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, має військове звання «солдат», та перебуває на посаді солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Згідно інформації, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_7 має задовільний стан здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

За довідкою-характеристикою, виданою 20.09.2024 року виконавчим комітетом Хмільницької міської ради Вінницької області, ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, заяв та скарг відносно нього до органу місцевого самоврядування не надходило.

Відповідно до відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 20.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

Згідно положень статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Пунктом 5 частини 1 статті 368 КПК України передбачено, що суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 визначено: щире каяття; активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення. Обставиною, яка обтяжує його покарання, визначено: вчинення злочину особою повторно.

З урахуванням вимог положень статей 66, 67 КК України, роз`яснень щодо застосування його норм, викладених у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 156/98/18 (номер провадження 51-9408км18) та рекомендацій, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків:

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , що визначені статтею 66 КК України, є щире каяття; активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , що визначена статтею 67 КК України, є вчинення злочину особою повторно.

Частина 5 статті 407 КК України визначає, що самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, беручи до уваги характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, наявність обставин, що пом`якшують покарання та обставини, що його обтяжує, та врахувавши всі обставини даного кримінального провадження, суд керуючись принципом справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у мінімальній межі, установленій у санкції ч.5 ст.407 КК України.

Відповідно до частини 1 статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, як вбачається із зазначених положень закону, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ч.1 ст.69 КК України), та звільнення від відбування покарання з випробуванням (ч.1 ст.75 КК України), не застосовується у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтею 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану.

З урахуванням цього, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, або призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом на підставі статті 69 КК України, не є можливим.

Як встановлено судом, солдат ОСОБА_7 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, та проходячи військову службу у відповідних військових частинах, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив військові частини, і проводив час на власний розсуд до моменту його виявлення (затримання).

Такі дії, в умовах воєнного стану, коли інші військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, є недопустимими, а тому звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням або призначення їм більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом, демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування.

Таким чином, ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк - п`ять років, яке він має відбувати реально.

Виходячи з положень частини 1 статті 62 КК України, строк даного покарання не може бути замінений на тримання у дисциплінарному батальйоні.

Частиною 4 статті 52 КК України передбачено, що до основного покарання може бути приєднане одне чи кілька додаткових покарань у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом.

За положеннями статті 54 КК України, особа, засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Порядок призначення покарання, передбаченого статтею 54 КК України, характеризується певними особливостями, зокрема, призначення цього покарання обмежено законом ступенем тяжкості вчиненого злочину, оскільки можливе при засудженні особи лише за тяжкий чи особливо тяжкий злочин; воно може бути призначене тільки як додаткове покарання; це додаткове покарання не передбачене в жодній із санкцій статей (санкцій частин статей) Особливої частини цього Кодексу і тому в усіх випадках призначається на підставі статті 54 Загальної частини КК. Отже, призначення цього додаткового покарання є правом, а не обов`язком суду, який застосовує його на свій розсуд з урахуванням конкретних обставин справи та особи винного.

Крім того, це покарання є спеціальним і тому застосовується не до будь-якого суб`єкта злочину, а лише до тих, які на момент постановлення вироку мали військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, котрі були присвоєні їм у встановленому законом порядку.

Згідно роз`яснень, наведених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу як вид покарання не зазначається у санкціях норм Особливої частини КК України і застосовується за рішенням суду. Відповідно до ч.2 ст.52 і ст.54 КК України це покарання є додатковим і може бути застосоване судом лише щодо особи, засудженої за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, із наведенням у вироку відповідних мотивів. Ті види покарань, які застосовуються як додаткові, крім штрафу і конфіскації майна, можуть призначатися й тоді, коли вони не вказані в санкції закону. В такому разі рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, має містити посилання на статтю Загальної частини КК, якою передбачено умови та порядок застосування цього виду покарання.

Позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є додатковим покаранням, яке спрямоване не лише на здійснення морального впливу на засуджену особу, а й на позбавлення її тих переваг, які надають відповідні звання, ранг, чин, кваліфікаційний клас (постанова Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №820/2501/15).

При цьому, позбавлення військового звання є правом, а не обов`язком суду (ухвала Верховного Суду від 21.11.2023 року у справі № 689/145/23).

Таким чином, позбавлення військового звання є необов`язковим і в розумінні положень ст.54 КК України, є правом суду, а тому суд його не застосовує.

Визначене даним вироком покарання ОСОБА_7 , на переконання суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому ним кримінального правопорушення, а за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими військовослужбовцями.

Саме такий захід примусу, на думку суду, відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_7 , нейтралізувати негативні настанови та змусити його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили; рішення про залік досудового тримання під вартою.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 затриманий 24.07.2025 року в порядку статті 208 КПК України, та щодо нього на підставі ухвали слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_12 від 25.07.2025 року у справі № 149/2348/25 (номер провадження 1-кс/149/425/25), застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 31.07.2025 року, продовжена до 28.09.2025 року включно.

З урахуванням цього, на підставі ч.5 ст.72 КК України, у строк відбування покарання ОСОБА_7 необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 24.07.2025 року по день набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 необхідно рахувати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід ОСОБА_7 необхідно залишити тримання під вартою.

Кримінальним правопорушенням матеріальна шкода не завдавалась.

Потерпілі в кримінальному проваджені відсутні, цивільний позов не заявлявся.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 12 серпня 2025 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Відповідно до вимог частини 15 статті 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 24 липня 2025 року по день набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 залишити утримання під вартою у слідчому ізоляторі Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», до вступу вироку в законну силу, після чого його виконати.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя