Справа № 159/7120/23 Провадження №11-кп/802/273/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового

засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції)

захисника - ОСОБА_9 , (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000400 від 14.10. 2023 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ковель Волинської області, громадянина України, з середньою освітою , не одруженого, має на утриманні двох дітей, непрацюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і призначено покарання у вигляді 1700 (одна тисяча сімсот) гривень штрафу.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, в іншій частині позову відмовлено.

Згідно із вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2025 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у скоєнні злочину за те, що він 13 жовтня 2023 року, близько 15 год. 25 хв., на території гаражних приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , у ході конфлікту з ОСОБА_10 , який виник ґрунті тривалих особистих неприязних стосунків, умисно, з метою заподіяння йому тілесних ушкоджень, наніс один удар лобною ділянкою голови в область носа останнього, таким чином заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми із струсом головного мозку та забою м`яких тканин обличчя, перелому кісток носа, які згідно висновку експерта №144 від 20.10.2023 року за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з таким вироком потерпілий ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2025 року та постановити новий, яким призначити ОСОБА_8 більш суворе покарання. Цивільний позов про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу просить задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що вказаний вирок за своїм видом та змістом не відповідає нормам матеріального права, є несправедливим через свою м`якість.

Вказує на те, що відмова суду щодо задоволення цивільного позову про стягнення витрат на правову допомогу суперечить дослідженим в судовому засіданні обставинам та наданим суду документам.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, про дату, час судового розгляду був повідомлений належним чином. До суду надійшла заява потерпілого, в якій він просить здійснювати судовий розгляд без його участі та повністю підтримує апеляційні вимоги.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, прокурора, яка щодо задоволення апеляційної скарги в частині призначеного покарання заперечувала, а щодо стягнення витрат на правничу допомогу поклалася на розсуд суду, представника потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

За змістом положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції всебічно, повно, й неупереджено з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Кваліфікація дій та доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України є правильною, і ніким із учасників судового провадження в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду не оскаржується.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів враховує таке.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання, під час розгляду справи місцевим судом не встановлено.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, а саме у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.

На думку колегії суддів, такі висновки місцевого суду, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

Враховуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворого покарання, ніж призначене судом першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності,справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим,ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи,і неповинен приводити до її безпідставного збагачення.

Так, на переконання колегії суддів, розмір моральної шкоди, яку визначено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 у сумі 5 000 гривень, є обґрунтованим, відповідає засадам розумності, справедливості, обставинам кримінального провадження та наслідкам, що наступили для потерпілого, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав потерпілий внаслідок протиправної поведінки обвинуваченого.

Тоді як, посилання в апеляційній скарзі потерпілого про необхідність стягнення з обвинуваченого 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, є непереконливими, оскільки такий розмір моральної шкоди нічим не підтверджений та, на думку колегії суддів, за наявних в матеріалах справи даних, не буде співрозмірним завданій немайновій шкоді і не відповідатиме характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Правовою підставою відшкодування витрат на правничу допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Матеріалами справи стверджується, що у заявленому цивільному позові потерпілий просив про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_8 на його користь 20 000 грн., сплачених ним витрат на професійну правничу допомогу, у підтвердження понесення таких витрат надав договір про надання правничої допомоги від 03.01.2024 рокута квитанції від 12.12.2024 року про сплату 20 000 гривень.

Хоча сторона обвинувачення і заперечувала обґрунтованість судових витрат на професійну правничу допомогу, однак, оцінивши надані суду докази, ураховуючи зміст заявленого потерпілим цивільного позову, загалом обсяг виконаної адвокатом ОСОБА_7 юридичної й технічної роботи, загальну кількість, а також тривалість судових засідань, при розгляді даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що заявлена до стягнення сума 20 000 грн. за надання правничої допомоги у суді першої інстанції, є такою, що відповідає критерію співмірності та підстав для відмови в її стягненні, попри заперечення обвинуваченого, не убачає.

Враховуючи вищенаведені обставини та норми законодавства, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні доводи потерпілого частково знайшли своє підтвердження, а тому вирок в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає зміні. В іншій частині оскаржуваний вирок слід залишити без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2025 року стосовно ОСОБА_8 частині вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу змінити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 витрати на правничу допомогу у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді