Провадження №1-кс/359/1478/2025
Справа №359/8493/25
У Х В А Л А

Іменем України

18 липня 2025 року м. Бориспіль

Слідчий суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

власника майна ОСОБА_4

адвоката ОСОБА_5

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні з технічною фіксацією клопотання старшого слідчого СВ Бориспільського РУП ГУ НП у Київській області ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000119, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.10.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України,

в с т а н о в и в:

Старший слідчий СВ Бориспільського РУП ГУ НП у Київській області ОСОБА_6 , за згодою прокурора Бориспільської окружної прокуратури ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, в якому зазначив, що слідчим відділом Бориспільського РУП ГУНП в Київській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000119 від 26.10.2020 року, у якому 15.06.2025 року повідомлено про підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ознаками ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 290 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 вчинив зловживання службовим становищем, за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням установлено, що 05.08.2009 року ОСОБА_4 видав довіреність №662 на ім`я ОСОБА_7 з правом передоручення терміном на 3 роки, якою доручив останній вчинити дії пов`язані з отриманням державного акту на право власності на земельну ділянку, а також подальшого її продажу.

Так, 13.08.2009 року управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області, на підставі розпорядження Бориспільської РДА від 08.07.2009 року №226 на ім`я ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯД№955946 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1117, площею 2,0000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, який отримала ОСОБА_7 .

В подальшому, ОСОБА_7 , 22.05.2012 року видала довіреність №2300 на ім`я ОСОБА_8 , якому передоручила від імені ОСОБА_4 реалізувати земельну ділянку площею 2 га, з кадастровим номером :04:006:1117.

Так, 03.08.2012 року ОСОБА_8 (представник продавця), який діяв від імені ОСОБА_4 (Продавця) та ОСОБА_9 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу №2998, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_10 , згідно якого Продавець передає у власність Покупця (продає), а Покупець приймає (купує) земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1117, площею 2 га, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району за 250 000 грн. про що на державному акті серії ЯД№955946 нотаріусом зроблено відповідну відмітку.

Таким чином ОСОБА_9 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :04:006:1117.

В подальшому, у 2020 році, ОСОБА_4 дізнався, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва 06.05.2016 у справі №757/21322/16-к накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1117, власником якої значиться він.

Після чого, у ОСОБА_4 , виник злочинний умисел на заволодіння земельною ділянкою ОСОБА_11 .

Так, ОСОБА_4 дізнавшись, що 22.04.2020 року кримінальне провадження в рамках якого був накладений арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1117 закрито, видаваючи себе за дійсного власника земельної ділянки, вирішив подати клопотання про скасування арешту з метою подальшого оформлення права власності на вказану земельну ділянку за собою.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 28.10.2020 року арешт на вказану земельну ділянку скасовано.

В подальшому, в невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, ОСОБА_4 отримав державний акт серії ЯД№955946 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1117, площею 2,0000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, який надав державному реєстратору Кагарлицької міської ради ОСОБА_12 разом з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №41778351 від 03.10.2020 року.

За результатами розгляду вказаної заяви державним реєстратором Кагарлицької міської ради ОСОБА_12 07.10.2020 року прийнято рішення №54462202 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1117, площею 2,0000 га за ОСОБА_4 .

В подальшому, ОСОБА_4 17.11.2020 поділив земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1117 на 4 та відчужив їх на користь третіх осіб.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 , шахрайським шляхом заволодів земельною ділянкою ОСОБА_9 чим завдав останньому шкоди у особливо великих розмірах.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому в у особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону від 03.07.2020).

Крім того, після вчинення всіх необхідних протиправних дій спрямованих на шахрайське заволодіння земельною ділянкою з кадастровим номером: :04:006:1117, що розташована в с. Гнідин Бориспільського району, Київської області та належна ОСОБА_9 , ОСОБА_4 усвідомлюючи, що завершальним етапом реалізації злочинного плану щодо заволодіння земельною ділянкою має бути приховування та маскування слідів вчинення злочину та надання вигляду законності володіння земельною ділянкою з метою подальшої її передачі у власність третіх осіб, яке не можливо здійснити без застосування процедур їх легалізації.

Так, ОСОБА_4 , вчинивши всі необхідні дії спрямовані на отримання земельної ділянки злочинним шляхом розпочав вчинення дій, спрямованих на її приховування та маскування, зокрема з метою легалізації майна, одержаного злочинним шляхом.

Зокрема, ОСОБА_4 , 17.11.2020 року перебуваючи у місті Васильків, точної адреси в ході досудового розслідування не встановлено та у невстановлений досудовим розслідуванням час подав приватному нотаріусу Васильківського міського нотаріального округу заяву про поділ земельної ділянки з кадастровим номером: :04:006:1117 на чотири земельні ділянки.

В подальшому, 19.11.2020 року ОСОБА_4 точної адреси в ході досудового розслідування не встановлено та у невстановлений досудовим розслідуванням час подав ФОП ОСОБА_13 заяву на підставі якої остання розробила технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки :04:006:1117 на чотири окремих земельних ділянок яким в подальшому присвоєно наступні кадастрові номери: :01:018:0197 площею 0,6 га, :01:018:0198 площею 0,6 га, :01:018:0199 площею 0,4 га та :01:018:0200, тим самим змінив (перетворив) першочергову земельну ділянку, приховавши походження такого майна.

Після цього, ОСОБА_4 земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:018:0197 площею 0,6 га, :01:018:0198 площею 0,6 га, :01:018:0199 площею 0,4 га відчужив на користь ТОВ «КАПІТАЛ-АГРОГРУП» та :01:018:0200 площею 0,4 га, на користь ОСОБА_14 .

Тим самим, ОСОБА_4 перетворив земельні ділянки та замаскував факт первинної незаконної приватизації землі та їх протиправного вилучення із власності ОСОБА_9 .

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується в розпорядженні майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі вчиненні дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна, вчинені особою, яка знала, що таке майно одержано злочинним шляхом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, земельна ділянка з кадастровим номером :02:012:0003, площею 1.08 га, розмір частки:1/1 на праві власності належить ОСОБА_4 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, житловий будинок садибного типу загальною площею 45.9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , частки:1/1 на праві власності належить ОСОБА_4 .

Окрім того згідно інформації наданої Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (АРМА), у власності ОСОБА_4 перебуває автомобіль марки TOYOTA HIGLHLANDER, номер та серія знаку НОМЕР_1 , чорного кольору, VIN НОМЕР_2 .

Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

На підставі вище викладеного з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження вказаного майна, що належить підозрюваній ОСОБА_4 , враховуючи сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно може бути стягнуто для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), існують обґрунтовані підстави для накладення арешту на майно, належне підозрюваному ОСОБА_4 .

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити.

ОСОБА_15 та його представник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечили проти задоволення клопотання.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та додані матеріали, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Одним із методів державної реакції на порушення, що мають кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (ч. 1 та 2 ст. 131 КПК України).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням (ч. 3 ст. 132 КПК України).

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді до скасування арешту майна у встановленому порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Встановлено, що слідчим відділом Бориспільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області проводиться №0000119, відомості про яке 15.06.2025 року, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України.

15.06.2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України.

Досліджені матеріали справи у сукупності формують у слідчого судді внутрішнє переконання, що мали місце обставини, про які зазначається у клопотанні, та що до їх вчинення може бути причетний ОСОБА_4 , тому слідчий суддя доходить висновку про доведеність органом досудового розслідування обґрунтованості підозри тією мірою, щоб виправдати застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 209 КК України належать до категорії тяжких злочинів, за які передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк до шести років. До того ж санкцією зазначеної статті передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Тобто, у випадку визнання винуватим ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_4 є підозрюваним у вчиненні тяжких злочинів, майно якого за вироком суду може бути конфісковано, до того ж є обґрунтовані підстави вважати, що незастосування обмежень до користування на розпорядження таким майном може призвести до вжиття ОСОБА_4 заходів для приховування майна, втрати та передачі третім особам, з метою уникнення їх арешту та подальшої можливої конфіскації. Незастосування цього заходу зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині забезпечення конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У свою чергу, ч. 2 ст. 96-2 КК України передбачає, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Водночас у випадку накладення арешту на майно з метою конфіскації майна як виду покарання (п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правові підстави арешту майна, а саме: можливість застосування спеціальної конфіскації, накладення майнових стягнень, конфіскації майна за вироком суду; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; наявність майна, на яке може бути накладено арешт, а також наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Так, слідчим суддею з матеріалів клопотання встановлено, що накладення арешту на вказане майно є необхідним з метою забезпечення подальшої конфіскації.

З урахуванням зазначеного, слідчий суддя прийшов до висновку, що арешт майна на даному етапі є цілком законним і необхідним для забезпечення кримінального провадження, є правильним та належним чином обґрунтованими. Доводи заявника та його представника зазначені в судовому засіданні цей висновок не спростовують.

Зазначене вище, дозволяє дійти висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки сприятимуть досягненню мети щодо забезпечення конфіскації майна як виду покарання, таке втручання у право на власність є пропорційним.

Вирішуючи питання про дотримання справедливого балансу між правом особи на мирне володіння своїм майном та інтересами суспільства під час розгляду питання про арешт майна, слідчий суддя враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, арешт майна в рамках судового розгляду справи зазвичай стосується контролю за використанням майна. Таке втручання повинно бути законним, відповідати загальним інтересам і бути пропорційним, тобто воно повинно досягати "справедливого балансу" між вимогами загальних інтересів спільноти та вимогами захисту основних прав особи. Хоч будь-який арешт і тягне за собою завдання шкоди, фактично завдана шкода не повинна бути більшою, ніж неминуча, а між захистом права власності та вимогами загальних інтересів слід досягати "справедливої рівноваги".

Водночас необхідно зауважити, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або повним позбавленням таких прав, а мають тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна та забезпечення подальшої конфіскації, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

З урахуванням вищенаведеного, вважаю наявність обґрунтованих підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вказане майно.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.371, 372 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт шляхом заборони особам, які здійснюють державну реєстрацію прав на майно, вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших Реєстрів, на майно власника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме земельна ділянка із кадастром номером :02:012:0003 площею 1,08 га; автомобіль марки TOYOTA HIGLHLANDER д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, VIN НОМЕР_2 ; житловий будинок садибного типу загальною площею 45,9 кв.м., що розташований за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Дмитренки, вул. Л.Українки, 54.

Попередити осіб яким ввірено арештоване майно на зберігання, про кримінальну відповідальність за ст.388 КК України за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 22.07.2025 року

Слідчий суддя ОСОБА_1