Провадження № 1-кп/643/655/25
Справа № 643/1600/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0002447 від 13.07.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого:

1. 30.05.2008 року Київським РС м. Харкова за ч. 1 ст. 121, ст. 69, ч. 4 ст. 296, ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки 1 місяць, 21.09.2010 року, звільнений по відбуттю строку покарання з Холодногірської виправної колонії (№ 18);

2. 04.04.2012 року Київським РС м. Харкова за ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років, 24.06.2016 року звільнений по відбуттю строку покарання з Олексіївської виправної колонії (№ 25);

3. 10.01.2017 року Ленінським РС м. Харкова за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік;

4. 13.06.2018 року Київським РС м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, 13.07.2020 року звільнений по відбуттю строку покарання з Темновської виправної колонії (№ 100),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період дії в Україні воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, строк дії якого неодноразово було продовжено, 22.06.2024 року приблизно у період часу з 21 години 30 хвилин по 22 години 32 хвилини перебував на дитячому майданчику поблизу будинку № 49-А по вулиці Світлій в місті Харкові разом із малознайомим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де сумісно вживали алкогольні напої.

Достовірно знаючи, що у ОСОБА_5 є банківська картка, яка відкрита в АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_2 , у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на викрадення та привласнення зазначеної банківської картки, яка є офіційним документом відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, підпунктів 1.4, 1.14, 1.27, 1.31, ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2000, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000.

Надалі, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення та привласнення офіційного документу, діючи з корисливих мотивів, з метою подальшого викрадення грошових коштів з банківської картки та отримання у подальшому грошової винагороди за повернення викрадених документів їх власнику, усвідомлюючи суспільно-небезпечний, протиправний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи, що банківська картка є офіційними документом, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав з чохла мобільного телефону ОСОБА_5 , який останній мав при собі, банківську картку № НОМЕР_2 , відкриту в АТ КБ «Приват Банк» держателем якої є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та поклав до кишені власного одягу, чим саме і привласнив вище вказаний офіційний документ.

Після цього продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на викрадення та привласнення офіційних документів з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що у будь-який час може бути викритий потерпілим ОСОБА_5 , утримуючи при собі вказаним вище офіційним документ-банківську картку, залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився ним у подальшому на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України, тобто викрадення, привласнення офіційних документів, вчинене з корисливих мотивів.

Також, у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22.06.2024 року у період часу з 22 години 32 хвилин по 22 години 52 хвилини під час дії в Україні воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, строк дії якого неодноразово було продовжено, виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення грошових коштів з банківського рахунку НОМЕР_3 , за допомогою наявної в нього банківської картки АТ КБ «Приват Банк» N? НОМЕР_2 , держателем якої є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Далі, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи повторно, з прямим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи при цьому корисливу мету, усвідомлюючи протиправність своєї поведінки та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою власного збагачення за допомогою викраденої ним банківсько карти АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_2 , держателем якої є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без волі та згоди останнього, 22.06.2024 року о 22 годині 32 хвилини перебуваючи поряд із банкоматом АТ КБ «Приват Банк» з єдиним унікальним номером САНА 1031, що розташований за адресою: м. Харків, пр-т. Тракторобудівників 160 Б, використовуючи заздалегідь відомий пароль від вказаної банківської картки ОСОБА_5 , отримав готівкові кошти у розмірі 3000 гривень.

Після, ОСОБА_4 продовжуючи реалізацію раніше виниклого злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, 22.06.2024 року перебуваючи у приміщенні магазину «Посад» де здійснює господарську діяльність ТОВ «Рітейл», що розташований за адресою: м. Харків, пр.-т. Тракторобудівників, буд. 105, здійснив оплату покупок о 22 годині 50 хвилин на суму 100 гривень та о 22 годині 52 хвилини на суму 79 гривень 90 копійок.

Таким чином, ОСОБА_4 таємно, незаконно заволодів грошовими коштами на загальну суму 3179 гривень 90 копійок, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на зазначену суму.

Таким чином, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

У ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень визнав у повному обсязі. Не заперечував фактичні обставини справи, викладені вище. Зазначив, що в обвинувальному акті правильно зазначені час, спосіб, місце та інші обставини вчинення ним кримінальних правопорушень. Також обвинувачений вказав, що по закінченню досудового розслідування у повному обсязі ознайомлений з матеріалами кримінального провадження і не заперечує докази, зібрані в ході досудового розслідування. Крім того обвинувачений пояснив, що показання надає добровільно.

Враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини, неоспорення ним фактичних обставин справи, суд за згодою обвинуваченим та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив кримінального правопорушення, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого; інші обставини, які характеризують особу обвинувачуваного, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням даних, які характеризують його особу. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України є щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання за вчинені кримінальні правопорушення, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винної, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженої.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, наявність обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), та відсутність обтяжуючих обставин, повне відшкодування завданої шкоди.

Надаючи оцінку особі обвинуваченого суд також зазначає, що офіційно не працевлаштований, неповнолітніх дітей та інших осіб на утриманні не має, не одружений, хворіє на ОСОБА_6 , на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий у т.ч. за вчинення корисливих злочинів проти власності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі на мінімальний строк із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України.

На переконання суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченому сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені ним протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою. Саме таке покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування приписів ст. 75 КК України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку з положеннями статей 50, 65 цього Кодексу. Положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення особи від його відбування.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання, який має ґрунтуватися на відповідних відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, форму вини, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, кількість вчинених кримінальних правопорушень, про особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, її спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на її утриманні, наскільки її ціннісні орієнтири співпадають із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику винуватої тощо.

У даному випадку суд зауважує, що обвинувачений раніше неодноразово судим за вчинення злочинів проти життя та здоров`я людини а також корисливих злочинів проти власності і призначене йому покарання у вигляді позбавлення волі відбував реально, однак незважаючи на це обвинувачений на шлях виправлення не став, і, після звільнення у липні 2020 року з місць позбавлення волі знову вчинив тяжкий корисливий злочин проти власності, що свідчить про стійку асоціальну поведінку обвинуваченого, схильність до вчинення ним протиправних (кримінально-караних) дій і небажання адаптуватись до нормального життя на волі.

Наявність у обвинуваченого щирого каяття з приводу вчиненого, повне відшкодування спричиненої шкоди та відсутність претензій з боку потерпілого не є безумовною підставою до його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На стадії досудового розслідування запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.

Щодо висловленого у судовому засіданні усного клопотання прокурора про обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та взяття його під варту в залі суду, суд зауважує, що жодних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не наведено, на стадії досудового розслідування запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався і обвинувачений належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки.

З огляду на вищевикладене суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирати.

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати в даному кримінальному провадженні відсутні.

Згідно з ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України 5 (років) років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 357 КК України 2 (два) роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту його фактичного затримання у порядку виконання вироку.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирається.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази:

- оптичний диск CD-R диск для лазерних систем зчитування, на якому міститься інформація від фінансової установи АТ КБ «Приват Банк» - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати в даному кримінальному провадженні відсутні.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд міста Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1