В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

захисника - адвоката ОСОБА_4

особи, яка звернулася з заявою про

продовження провадження у справі з метою

реабілітації померлої підсудної ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді кримінальну справу по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, з вищою освітою, одруженої, працюючої до дня смерті лікарем-інфекціоністом інфекційного відділення для дорослих обласної інфекційної лікарні м. Ужгорода, раніше не судимої

у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 140 КК України

ВСТАНОВИВ:

Згідно з обвинувальним висновком, ОСОБА_5 органом досудового слідства обвинувачується в тому, що вона працюючи на посаді лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення для дорослих обласної інфекційної лікарні на підставі наказу головного лікаря обласної інфекційної лікарні № 2 від 02.01.2004 року, будучи медичним працівником, у порушення Міжнародного кодексу медичної етики, Стандартів медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 507 від 28.12.2002 року, посадової інструкції лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення для дорослих обласної інфекційної лікарні, затвердженої головним лікарем обласної інфекційної лікарні 05.01.2005 року, в період часу з 19 по 26 липня 2005 року, під час стаціонарного лікування в інфекційному відділенні для дорослих обласної інфекційної лікарні хворої ОСОБА_7 , неналежно виконувала професійні обов`язки медичного працівника внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до них, що призвело в подальшому до смерті останньої.

Так, 19.07.2005 року, за направленням лікаря невропатолога, в інфекційне відділення для дорослих обласної інфекційної лікарні, з приводу гострої респіраторної вірусної інфекції та інтоксикаційного синдрому, на стаціонарне лікування поступила громадянка ОСОБА_7 , якій цього ж дня лікуючим лікарем ОСОБА_5 було встановлено діагноз: правобічна негоспітальна нижньо-дольова плевропневмонія та призначено лікування хворої.

Однак, ОСОБА_5 неналежно виконуючи професійні обов`язки лікаря-інфекціоніста, покладені на неї у відповідності з вимогами посадової інструкції, затвердженої головним лікарем обласної інфекційної лікарні 05.01.2005 року, згідно з якою вона знала епідеміологію інфекційних хвороб, етіологію, структуру, класифікацію клінічних форм інфекційних хвороб, сучасні методи діагностики, диференціальної діагностики, лікування, реабілітації та диспансеризації при інфекційних хворобах, оскільки у червні 2004 року у Харківській медичній академії післядипломної освіти їй було підтверджено звання лікаря спеціаліста за спеціальністю інфекційні хвороби, однак, внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до них, не провела відповідний комплекс діагностичного диференціального обстеження хворої, у відповідності з Стандартами медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги щодо діагностики захворювань дихальної системи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 507 від 28.12.2002 року, не провела диференційну діагностику розпізнання різних захворювань, які мають подібну клінічну картину негоспітальної плевропневмонії, туберкульозу легень та менінгоенцефаліту.

При цьому, ОСОБА_5 при постановці діагнозу хворій ОСОБА_7 , незважаючи на те, що у хворої з першої доби поступлення на стаціонарне лікування були всі ознаки підвищеного внутрішньочерепного тиску, через несумлінне ставлення до своїх професійних обов`язків, не провела правильної інтерпретації клінічних симптомів та чіткого визначення провідних симптомів менінгоенцефаліту, неадекватно оцінила загальний стан хворої, ретельно не вивчила анамнез захворювання і неврологічний статус, не провела диференційну діагностику провідних синдромів менінгоенцефаліту і не вивчила механізм їх походження, що призвело до відтермінування проведення діагностичної люмбальної пункції і встановлення правильного діагнозу менінгоенцефаліту, його генезу, перебігу і прогнозу.

Крім цього, ОСОБА_5 через недбале ставлення до виконання своїх професійних обов`язків допустила несвоєчасний та неповний обсяг етіологічної діагностики (несвоєчасний забір біологічного матеріалу крові, ліквору, сечі, мокроти для обстеження), що не дозволило у ранні терміни встановити хворій правильний етіологічний діагноз менінгоенцефаліт, його генез, перебіг і прогноз.

Таким чином, ОСОБА_5 неналежно виконуючи свої професійні обов`язки внаслідок недбалого ставлення до них, неправильно оцінивши та виконавши не в повному обсязі діагностичного пошуку, що призвело в подальшому до ускладненого перебігу менінгоенцефаліту, визначена нею тактика лікування була емпіричною, для чого застосовувалася недиферинційна антибактеріальна терапія, яка суттєво видозмінила традиційне розгортання клініки менінгоецефаліту і призвело до пізніх термінів проведення діагностичної ендолюмбальної пункції, встановлення збудників менінгоецефаліту, пошуку походження інфекції і встановлення правильного діагнозу, а також значно погіршило прогноз захворювання.

В подальшому, за весь час перебування на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні, з 19 липня по 26 липня 2005 року хворої ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , неналежно виконуючи свої професійні обов`язки, наслідок недбалого та несумлінного ставлення до них, не звертала увагу на наявність у хворої феноменів гіперестензії підвищеної чутливості від зовнішнього впливу (світлової, звукової), а також не перевірила при інтенсивному розпираючому характері головного мозку, больові феномени, не розпізнала та не інтерпретувала енцефалітичний синдром (психотичні розлади, зміни свідомості, судомний синдром), розлади серцево-судинної системи, та незважаючи на такий критичний стан хворої не прийняла міри по скликанню консиліуму лікарів, що привело до ускладненого перебігу менінгоенцефаліту.

Всупереч стандартів лікування, ОСОБА_5 через недбале ставлення до виконання своїх професійних обов`язків, не призначила рентгенографію навколоносових порожнин, несвоєчасно призначила консультацію ЛОР-лікаря, призначила, але не проконтролювала виконання консультації лікарем-нейрохірургом.

В цілому, лікування, яке було призначено ОСОБА_7 та проводилося лікуючим лікарем ОСОБА_5 не було етіологічно обґрунтованим, тому, що у хворої не були встановлені збудники генералізованого інфекційного ураження і на ранніх стадіях проводилася звичайна емпірична стандартна схема комбінованої антибіотикотерапії. Позитивної динаміки від проведеної терапії не спостерігалося, а навпаки на цьому грунті прогресували інфекційно-токсичні розлади і зростали прояви менінгоенцефаліту, а саме поява судомного синдрому і грубих вогнищевих неврологічних симптомів, симптомів ураження стовбура головного мозку з розладами вітальних функцій та стійкою центральною гіпертермією.

Таким чином, ОСОБА_5 усвідомлюючи, що внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до виконання своїх професійних обов`язків лікаря, вона встановила неправильний діагноз захворювання ОСОБА_7 , а також об`єктивно оцінюючи, що її недбалі дії призвели до незворотніх процесів у перебігу захворювання ОСОБА_7 та те, що стан хворої продовжував з цих причин погіршуватися, вона 26 липня 2005 року безпідставно ініціювала перевід хворої ОСОБА_7 для подальшого стаціонарного лікування в Ужгородську центральну міську клінічну лікарню, чим у такий спосіб вирішила уникнути відповідальності за неналежне виконання своїх професійних обов`язків та перекласти відповідальність за настання тяжких наслідків на інших лікарів Ужгородської ЦМКЛ, які продовжуючи лікування ОСОБА_7 , не змогли добитися позитивного результату під час лікування хворої, так як через допущені недбалі дії ОСОБА_5 , у хворої суттєво видозмінилося традиційне розгортання клініки менінгоенцефаліту та призвело до погіршення прогнозу захворювання, в результаті чого, незважаючи на всі зусилля лікарів 10.08.2005 року хвора ОСОБА_7 померла в реанімаційному відділенні Ужгородської центральної міської клінічної лікарні внаслідок менінгоенцефаліту з геморагічним компонентом, важкого перебігу, коми IV ступеню, набряку головного мозку з ураженням стовбурових структур.

Дії підсудної ОСОБА_5 органом досудового слідства кваліфіковано за ч.1 ст. 140 КК України, як неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Відповідно до п.11 Перехідних положень КПК України ред. 2012 року, кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Розглянувши справу по суті, провівши в повному обсязі судове слідство, оцінивши покази свідків, дослідивши інші матеріали справи і перевіривши доводи учасників процесу, суд доходить висновку про недоведеність стороною обвинувачення участі ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.140 КК України, тому вона по пред`явленому обвинуваченню підлягає визнанню невинуватою та виправданою з наступних підстав.

Як убачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 15.03.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( т.8 а.с. 152).

Чоловік підсудної ОСОБА_5 ОСОБА_6 та її батько ОСОБА_8 подали до суду заяви про продовження провадження у справі для встановлення невинуватості ОСОБА_5 ( т.8 а.с. 150-151).

Потерпілий ОСОБА_9 13.08.2019 року подав до суду заяву у якій зазначив, що у зв"язку з тривалим розглядом справи та погіршенням стану здоров"я він не буде брати участь у судових засіданнях у цій кримінальній справі. Просив всі його попередні виступи та звернення в судових засіданнях Ужгородського міськрайонного суду та в апеляційному суді Закарпатської області (що є в матеріалах цієї кримінальної справи) врахувати як докази по кримінальній справі, а також просив задовольнити цивільний позов, що є у матеріалах справи та відшкодувати завдані матеріальні та моральні збитки по вказаній кримінальній справі (т.13 а.с. 102).

Потерпілий ОСОБА_10 , 02.06.2022 року подав до суду заяву у якій зазначив, що повторний допит та виклик свідків у даній справі уважає недоцільним, оскільки свідки уже допитувалися судом. Наполягає на проведенні незалежної судово-медичної експертизи, по усіх без виключення пунктах викладених у клопотанні, які суддею ОСОБА_11 не було задоволено. Просить розглядати кримінальну справу у його відсутності та його представника адвоката ОСОБА_12 , оскільки від послуг якої він відмовляється. Також позовні вимоги цивільного позову підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (т.13 а.с. 180-181).

Представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 11.05.2022 року також подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутності потерпілого ОСОБА_10 , яке їй було надіслано ОСОБА_10 , у якому ОСОБА_10 зазначає, що повторний допит та виклик свідків у даній справі уважає недоцільним, наполягає на проведенні незалежної судово-медичної експертизи, по усіх без виключення пунктах, які суддею ОСОБА_11 не було поставлено на вирішення експертизи. Також просить дати оцінку кожному пункту таблиці подій, яка подана вигляді великого згортка та у електронному вигляді на диску, та долучена до матеріалів справи колегією у складі трьох суддів під час одного з апеляційних розглядів по даній справі (т.13 а.с. 177-179).

Потерпіла ОСОБА_13 , 17.09.2019 року подала до суду заяву у якій зазначила, що просить задовольнити цивільний позов, що є у матеріалах справи та провести розгляд поданого нею цивільного позову без її участі (т.13 а.с. 84).

Судовий розгляд проведено відносно підсудної ОСОБА_5 і лише в межах пред"явленого їй обвинувачення, згідно до вимог статті 275 КПК України (ред.1960р.).

Будучи допитаною 02.04.2008 року в якості обвинуваченої, ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнала та просила врахувати пояснення написані нею власноручно та надані слідчому 02.04.2008 року на 16 аркушах (т.6 а.с.74-91).

Особа, яка звернулася з заявою про продовження провадження у справі з метою реабілітації померлої підсудної ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у судовому засіданні просив постановити відносно обвинуваченої ОСОБА_5 виправдувальний вирок, зазначаючи, що пред"явлене їй обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення спростовується показами свідків, а також висновками Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, якими підтверджується, що під час лікування хворої ОСОБА_7 в обласній інфекційній лікарні переконливі об"єктивні ознаки ураження центральної нервової системи, а саме: вогнищева неврологічна симптоматика та менінгеальний симптомокомплекс - були відсутні, що підтверджувалочсь консультаціями лікарів - невропатологів від 19.07.2005 року, 20.07.2005 року, 23.07.2005 року, а також в подальшому їх свідченнями в сумі, консультацією окуліста від 20.07.2005 року та результатами інструментальних досліджень: 19.07.2005 року - електроенцефалографією, 23.07.2005 року - комп"ютерною томографією мозку. Висновком судово-медичної експертизи Головного бюро СМЕ МОЗ України № 153 від 01.09.2009 року, констатовно, що немає підстав стверджувати, що лікуючий лікар ОСОБА_5 неналежним чином виконувала свої професійні обов"язки при наданні медичної допомоги ОСОБА_7 , тобто між діями цього лікаря і настанням смерті хворої причинно-наслідковий зв"язок відсутній, що говорить про відсутність в діях ОСОБА_5 кримінально караного діяння передбаченого ч.1 ст. 140 КК України. Висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи Головного бюро СМЕ МОЗ України № 299/15 від 04.12.2015 року констатується, що обстеження і лікування, що проводились в обласній інфекційній лікарні, відповідали встановленому діагнозу та Стандартам медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги дорослому населенню в лікувально-профілактичних закладах України, які затверджені наказом МОЗ України від 27.07.1998 року № 226.

Представник цивільного відповідача - адвокат ОСОБА_14 в судових дебатах просив відмовити у задоволенні заявлених цивільних позовів, зазначаючи, що за результатами розгляду справи не встановлено наявності причинно -наслідкового зв"язку між діянням лікаря ОСОБА_5 при наданні медичної допомоги та смертю потерпілої ОСОБА_7 , а тому ОСОБА_5 підлягає виправданню, а відтак відсутні підстави для задоволення цивільних позовів.

Судом встановлено, що з 02.01.2004 року, на підставі наказу головного лікаря обласної інфекційної лікарні № 2 від 02.01.2004 року, ОСОБА_5 працювала на посаді лікаря-ординатора інфекційного відділення для дорослих обласної інфекційної лікарні м. Ужгорода.

З дослідженої у судовому засіданні, за участю учасників процесу, експертної оцінки медичної документації (медичної карти стаціонарної хворої № 537 із обласної інфекційної лікарні та медичної карти стаціонарної хворої № 8165/525/524/492 із Ужгородської ЦМКЛ, заповнених на ім"я ОСОБА_7 , 1981 року народження) викладеної у Акті комісійного розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та ОСОБА_10 , проведеної комісією у складі: голова комісії ОСОБА_15 начальник відділу організації лікувально-профілактичної роботи управління охорони здоров`я, члени комісії: ОСОБА_16 головний спеціаліст управління охорони здоров`я, ОСОБА_17 генеральний директор ОТМО «Фтизіатрія», обласний фтизіатр, ОСОБА_18 заступник головного лікаря обласної клінічної лікарні, ОСОБА_19 завідуючий пульмонологічного відділення обласної клінічної лікарні, обласний пуьмонолог, ОСОБА_20 завідуюча діагностичним відділенням обласної клінічної лікарні, ОСОБА_21 завідуюча відділенням обласної інфекційної лікарні, обласний інфекціоніст, ОСОБА_22 завідуючий анестезіологічним відділенням обласної клінічної лікарні, обласний анестезіолог, ОСОБА_23 лікар-патологоанатом патологоанатомічного відділення обласної клінічної лікарні, ОСОБА_24 завідуючий неврологічним відділенням обласної клінічної лікарні, обласний невролог, яка була створена на виконання наказу управління охорони здоров`я від 23.08.2005 року № 379-0 «Про створення комісії для розгляду заяви скарги сімей Лаврів та Петканич», убачається, що хвора ОСОБА_7 поступила в інфекційну лікарню 19.07.2005 року за направленням невролога міської поліклініки Мойсюк у зв`язку з тривалим болем голови протягом останніх шести днів, підвищену температуру тіла, з діагнозом: ГРВІ, інтоксикаційний синдром.

Інфеціоніст ОСОБА_25 оглянула хвору та вирішила госпіталізувати її, призначивши необхідні до обстеження, у т.ч. рентгеноскопію органів грудної клітки, оскільки аускультативно вислуховувалось справа жорстке дихання. Було проведено рентгеноскопію органів грудної клітки, виявлено правобічну нижньочасткову плевропневмонію. Лікуючим лікарем призначено консультацію пульмонолога і з першого ж дня антибіотикотерапію (цефтріаксон 1г х 2 рази на добу).

20.07.2005 року при сумісному огляді із завідуючою відділенням хворій ОСОБА_7 встановлено діагноз: ГРВІ, правобічна нижньочасткова плевропневмонія, інтоксикаційний синдром (tbc?). Рекомендована консультація невролога та пульмонолога, рентгенографія органів грудної клітки.

Пульмонолог оглядає хвору 21.07.2005 року, діагноз пневмонії підтверджує, рекомендує до цефтріаксону додати азитроміцин, що цілком відповідає стандартам лікування негоспітальної пневмонії.

Невролог Ужгородської ЦМКЛ ОСОБА_26 оглядає хвору, а 23.07.2005 року у зв`язку з інтенсивним болем голови хвору оглядають консультанти з обласної клінічної лікарні к.м.н. ОСОБА_27 та завідуючий пульмонологічним відділенням ОСОБА_19 . Лікар невролог в історії хвороби описує повний неврологічний статус. У неврологічному статусі він не виявив вогнищевого ураження центральної нервової системи та менінгеальних знаків, а стан хворої розцінив як астеноневротичний синдром і, виявивши в анамнезі хворої закриту черепно-мозкову травму, призначив безконтрасну комп`ютерну томографію головного мозку, консультацію нейрохірурга та психіатра. Консультант пульмонолог підтвердив діагноз позашпитальної нижньочасткової плевропневмонії, відкоригував лікування.

23.07.2005 року лікар-психіатр ОСОБА_28 відмічає у хворої негативізм та мутизм.

25.07.2005 року хвора почуває себе задовільно. (Т. тіла 36.7; АТ 100/60)мм рт.ст.

26.07.2005 року хвора переводиться для подальшого лікування в пульмонологічне відділення Ужгородської ЦМКЛ з клінічним діагнозом: Негоспітальна правобічна середньо-нижньодольова плевропневмонія, середнього ступеню тяжкості. Лямбліоз. Мутизм. Негативізм. Астеноневротичний стан.

Запис первинного огляду лікуючого лікаря пульмоноголічного відділення в історії хвороби закінчується діагнозом: Негоспітальна правобічна пневмонія з локалізацією в нижній частці, в стадії розсмоктування. Астеноневпротичний синдором. Менінгоенцефаліт???.

26.07.2005 року хвора ОСОБА_7 оглядається консультантом неврологом, завідуючою відділенням судинної неврології ОСОБА_29 . Лікар-консультант знову акцентує на присутності психоорганічного синдрому, відмічає відсутність вогнищевої неврологічної симптоматики, відсутність змін на комп`ютерній томограмі.

27.07.2005 року хвора оглядається консультантом-отоларингологом патології не виявлено.; психіатром, який фіксує астенічний розлад на фоні соматичного захворювання; проводиться рентгенографія органів грудної клітки і відмічається, що у порівнянні з попереднім обстеженням мають місце плевродіагфрагмальні та плевро-реберні злуки справа.

В той самий день лікуючий лікар фіксує скарги хворої на біль голови та двоїння в очах, а о 13:30 год. відмічає в щоденнику, що хвора знаходилась якийсь час без свідомості, в 13:35 год. у хворої спостерігались тонічні судоми, біль виражені в лівих кінцівках, та різко звужена свідомість тривалістю до 9-10 хв. Невролог в цей самий час відмічає короткотривалу вогнищеву симптоматику: збіжна косоокість (біль виражена вправо), позитивний синдром Бабінського справа. Лікар невролог відмічає, що вогнищева симптоматика повністю регресувала протягом 10 хв. і призначає діагностичну люмбальну пункцію та комп`ютерну томографію з підсиленням.

27.07.2005 року хвора переведена в реанімаційне відділення Ужгородської ЦМКЛ з діагнозом: Негоспітальна правобічна нижньочасткова пневмонія в стадії розсмоктування. Виражений астеноневротичний синдром. ЗЧМТ (по анамнезу). 27.07.2005 року лікар-реаніматолог вказує на задовільний стан хворої, їй проведено діагностичну люмбальну пункцію, ліквор прозорий, взятий на загальний аналіз.

28.07.2005 року о 08:00 год. черговий невролог відмічає у хворої помірний біль голови, біль у грудному відділі хребта, ністаг, більш виражений вправо асиметрію сухожильних рефлексів та ригідність м`язів потилиці, рекомендує динамічне спостереження. В той самий день хвору оглядає професор, завідувач курсу неврології УжНУ ОСОБА_30 , який фіксує у хворої наступну симптоматику: не доведення назовні очних яблук, більше вправо ніж вліво, слабість правого лицевого нерву, ригідність м`язів потилиці, позитивний синдром Керніга під кутом 145 градусів, позитивний синдром Пуусена зліва, і робить висновок, що у хворої має місце підгострий бактерійний меніноецефаліт з лікворногіпертензивними кризами і мезенцефальними припадками. Рекомендує: продовжити антибіотикотерапію, дексазон, по 8мг 2 рази на день, цереборолізин в8в, карбамазепін та анальгін з димедролом.

29.07.2005 року хвору ОСОБА_7 оглядає черговий невролог і відмічає у щоденнику, що лице у хворої симетричне, сухожильні рефлекси симетричні, а ригідність потиличних м`язів непереконлива, що свідчить про позитивну динаміку в перебігу захворювання та правильність лікарської тактики. Лікар-невролог ОСОБА_29 відмічає, що стан хворої задовільний, і рекомендує перевести хвору у відділення судинної неврології. Щоденники в історії хвороби за 29.07.,30.07,31.07. і 01.08.2005 року свідчать про стабільність стану хворої.

01.08.2005 року вперше реєструється підвищення температури тіла до 39,4, що супроводжувалося судомами, свідомість при цьому не втрачала, а артеріальний тиск фіксувався в межах 170/90 мм рт. ст.

02.08.2005 року вранці черговий невролог фіксує температуру тіла 39,4, одноразове блювання, а далі перевідний епікриз: на фоні стійкої гіпертермії з ознобом невиясненого ґенезу хвора переводиться у відділення анестезіології, реанімації та інтенсивної терапії. Знизу дописано, що утримується менінгеальний синдром.

02.08.2005 року заступник головного лікаря Ужгородської ЦМКЛ організовує консиліум у складі інфекціоніста ОСОБА_31 , реаніматолога ОСОБА_32 , пульмонолога ОСОБА_33 та невролога ОСОБА_29 . Стан хворої оцінюється як середньої важкості, Т тіла 37,4 С. Відмічається, що утримується напруження м`язів шиї, болючість їх при пальпації. Проводиться повторна діагностична люмбальна пункція: ліквор прозорий. Консиліум ставить діагноз менінгоенцефаліту, та призначає лікування.

04.08.2005 року хвору оглядає консиліум у складі інфекціоніста ОСОБА_31 , завідуючої відділенням судинної неврології ОСОБА_29 , завідуючого відділенням реанімації та інтенсивної терапії ОСОБА_34 , і фіксує, що стан хворої без суттєвих змін, призначає збільшення дози пеніциліну до 24 млн.

Черговий реаніматолог у ніч з 04.08. на 05.08.2005 року фіксує стан хворої як важкий, Т тіла 38,2-40,8С.

05.08.2005 року хвору оглядає консиліум у складі доцента ОСОБА_35 , завідуючої гематологічним відділенням обласної клінічної лікарні ОСОБА_36 , завідуючої відділенням обласного протитуберкульозного диспансеру ОСОБА_37 , завідуючої відділенням судинної неврології ОСОБА_29 та зав. Реанімаційним відділенням ОСОБА_38 . Консиліум вирішує, що через стійку гіпертермію, ураження центральної нервової системи менінгоенцефашлітом з підкресленою симптоматикою базального менінгіту і неможливість виключення туберкульозного процесу, доцільно змінити лікування і призначити спецпрепарати.

У той же день хвору оглядає консультант завідуючий курсом інфекційних хвороб УжНУ доцент ОСОБА_39 , який діагностує у хворої туберкульозний менінгоенцефаліт.

06.08.2005 року стан хворої реєструється як важкий.

08.08.2005 року заступник головного лікаря Ужгородської ЦМКЛ ОСОБА_40 організовує консиліум у складі зав. Відділенням судинної неврології ОСОБА_29 , завідуючого реанімаційним відділенням ЦМКЛ ОСОБА_32 , завідуючої відділенням обласної інфекційної лікарні ОСОБА_31 , лікарів неврологів обласної клінічної лікарні ОСОБА_41 , в.о. завідуючого неврологічним відділенням ОКЛ Бабенка та асистента УжНУ к.м.н. ОСОБА_27 . Висновок консиліуму: Гострий вірусний меніногоецефаліт.

09.08.2005 року у хворої на фоні судомного нападу розвивається порушення дихання, хвору інкубують і переводять на штучну вентиляцію легень, а о 17:00 год. хвору оглядає консультант, зав. Курсом реанімації УжНУ ОСОБА_42 , рекомендує провести вірусологічне дослідження кроваі та ліквору, проводити інтенсивну терапію згідно з листком призначень.

У ніч з 09.08 на 10.08.2005 року у хворої спостерігається погіршення показників гемодинаміки. 10.08.2005 року хвору оглядає консультант д.м.н. ОСОБА_43 головний лікар стаціонару Інституту епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського АМН України . Він відзначає, що у хворої має місце менінгоецефаліт з геморагічним компонентом, важкий перебіг, кома IV, набряк головного мозку з порушенням вітальних функцій і проводить їй люмбальну пункцію. Рекомендує продовжувати призначене лікування.

10.08.2005 року о 22 год. 30 хв. у хворої зафіксовано клінічну смерть.

Судово-медичний діагноз: Менінгоенцефаліт. Енцефаломаляція. Набряк, набубнявіння та вклинення речовини головного мозку. Інтерстиціонально-геморагічна плевропневмонія.

Гістологічний діагноз: гнійний менінгіт, у просвітах судин оболонок септичні тромби; дифузний і периваскулярний енцефаліт; вогнища енцефаломаляції набряк і повнокрів`я мозку, підготстра пневмонія в стадії розрішення, фіброз вісцеральної плеври, залишкові явища запалення в ній; тромбоз (септичний) синусів твердої мозкової оболонки; септична гіперплазія селезінки; токсичний міокардит, паренхіматозна дистрофія міокарда (т.1 а.с. 39-44) .

З дослідженого в судовому засіданні акту судово-медичного дослідження № 386 від 29.08.2005 року, за результатом судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_7 встановлено, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок гнійного менінгоенцефаліта, який ускладнився енцефаломаляцією, набряком, набубнявінням та вклиненням речовини головного мозку. Дана причина смерті підтверджується наявністю в ділянці вароліївого моста та продовгастого мозку біло-жовтого кольору гнійної рідини, розм`якшення речовини варолієвого моста та продовгастого мозку, борозни ущемлення, яка проходить через потиличні долі обох півкуль, а також даними судово-гістологічних методів дослідження. Беручи до уваги дані бактеріологічного дослідження (№ 917 від 11.08.2005 року бактеріологічного дослідження посівів із оболонок мозку та легень), де виявлено в оболонках мозку та легень золотистий стафілокок, а також дані гістологічного дослідження та розтину трупа, можна допустити, що етіологія менінгоенцефаліту є бактеріальною (Т.1 а.с. 20-34).

У висновку експерта № 1 від 16.01.2006 року , складеного за результатами проведення Закарпатським обласним бюро судово-медичної експертизи судово медичної експертизи по факту смерті ОСОБА_7 вказано аналогічні дані щодо причин смерті ОСОБА_7 (т.3 а.с. 198-200).

Об`єктом злочину передбаченого ст.140 КК України є життя та здоров`я особи, а також установлений порядок надання кваліфікованої медичної допомоги.

Об`єктивна сторона даного злочину закріплює три обов`язкові умови кримінальної караності неналежного виконання обов`язків медичним або фармацевтичним працівником: а) невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов`язків медичним або фармацевтичним працівником; б) якщо ця діяльність спричинила тяжкі наслідки для хворого; в) причинний зв`язок між діями винної особи і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Надання медичної допомоги включає в себе діагностику (оцінку об`єктивних і суб`єктивних даних про стан здоров`я, вибір і прийняття рішення про лікування) та лікування (застосування різного роду процедур, проведення медикаментозної та іншої терапії, виконання хірургічних операцій тощо).

Злочин, передбачений ст.140 КК України, може бути вчинений шляхом двох дій: невиконання або неналежного виконання професійних обов`язків медичним або фармацевтичним працівником. Під невиконанням слід розуміти невчинення ним певних дій при наданні лікарської допомоги хворому, які він повинен був вчинити. А під неналежним виконанням професійних обов`язків вчинення необхідних дій не у повному обсязі чи вчинення не тих дій, які необхідно було вчинити (наприклад, поверхове проведення огляду хворого).

Невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов`язків є наслідком недбалого чи несумлінного ставлення до них, під яким слід розуміти погане, байдуже, без належної старанності, неуважне, неакуратне, халатне їх виконання.

Диспозиція ч.1 ст.140 КК України має бланкетний характер, у кожному конкретному випадку має встановлюватися, які саме професійні обов`язки покладались на винну особу і які з цих обов`язків не виконані взагалі або виконані неналежним чином, а також вимоги яких конкретно нормативних актів (інструкцій, правил, вказівок тощо) порушено винним. Зокрема, за коментованою нормою може кваліфікуватись поєднане з порушенням спеціальних вимог Міністерства охорони здоров`я України застосування нових методів профілактики, діагностики, лікування, реабілітації та лікарських засобів, які знаходяться на розгляді у встановленому порядку, але ще не допущені до застосування. При цьому необхідно враховувати, що встановлення діагнозу та вибір конкретного способу і методу лікування залежать від багатьох чинників, зокрема індивідуальних особливостей організму хворого, досягнень медичної науки і досвіду лікувальної діяльності, а тому не можуть бути заздалегідь і повністю регламентовані нормативними актами у сфері охорони здоров`я. Особою, винною у вчиненні цього злочину, можуть бути порушені правила як нормативного, так і деонтологічного (професійного) характеру.

Обов`язковою умовою кримінальної караності неналежного виконання професійних обов`язків медичним або фармацевтичним працівником є причинний зв`язок між діянням і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

У кримінальній справі з метою встановлення причини смерті, а також встановлення правильності лікування ОСОБА_7 , як під час досудового слідства так і судового розгляду, було призначено та проведено ряд експертиз, які дослідженні судом у ході судового розгляду.

Так, як встановлено згідно з матеріалами кримінальної справи, на підставі постанови слідчого від 03.02.2006 року, судово-медична комісія бюро судово-медичної експертизи управління охорони здоров`я Львівської обласної адміністрації провела експертизу по матеріалах справи № 6114005, за результатом чого складено висновок (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року.

Згідно з дослідженого в судовому засіданні зазначеного вище висновку (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року, який покладено досудовим слідством в основу обвинувачення, убачається, що експерти звернули увагу на значні недоліки у проведенні діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги хворій ОСОБА_7 , а саме, що не було проведено диференційної діагностики плевропневмонії, менінгоенцефаліту та туберкульозу легень, не своєчасно і правильно розпізнано та проведено раціональну топічну, клінічну, лабораторну і лікворо-діагностику менінгоенцефаліт, не було проведено правильної інтерпретації клінічних симптомів і чіткого визначення провідних симптомів менінгоенцефаліту, що призвело до відтермінування проведення діагностичної люмбальної пункції і встановлення правильного діагнозу, своєчасно не проведено диференційну діагностику форми менінгоенцефаліту, його генезу, перебігу і прогнозу; не були правильно вирішені всі діагностичні проблеми - не адекватно оцінений загальний стан хворої, ретельно не вивчався анамнез захворювання і неврологічний статус, не проводилася диференційна діагностика провідних синдромів менінгоенцефаліту і не вивчався механізм їхнього походження; не було проведено повного збору анамнестичних даних; призначено але не виконано консультацію нейрохірурга; не провірялися при інтенсивному розпираючому характері головного мозку больові феномени; не було проведено рентгенографію навколоносових порожнин; не своєчасно була проведена консультація ЛОР лікаря; тактика лікування була емпіричною, для чого застосовувалася не диференційована антибактеріальна терапія, що суттєво видозмінила традиційне розгортання клініки менінгоенцефаліту; не було встановлено первинного вогнищевого ураження менінгоенцефаліту; лікування яке проводилося хворій з приводу плевропневмонії та менінгоенцефаліту не було етіологічно обґрунтованим, тому що при житті хворої не були встановлені збудники генералізованого інфекційного ураження; не виконано повного комплексу лабораторного, інструментального консультативного обстеження хворої на встановлення і підтвердження туберкульозної інфекції; додаткові консультації спеціалістів були організовані несвоєчасно; посів крові на стерильність хворої проведено через 13 днів після початку лікування; під час лікування хворої не було дотримано встановленого алгоритму ні в діагностиці плевропневмонії ні в діагностиці менінгоенцефаліту; не було проведено систематизованої оцінки і аналізу клініко-анамнестичних даних та загального стану хворої, про що свідчить негативна динаміка прогресування клінічних симптомів, не було чітко визначені основні симптоми захворювання підтвердженням цього є необгрунтовані переводи з одного відділення у інше; тяжкість самого захворювання і допущені лікарські помилки та відсутність своєчасної раціональної організації діагностично-лікувального процесу стали основними причинами смерті хворої (т.5 а.с. 70-96).

Також, як встановлено згідно з матеріалами кримінальної справи, згідно з постановою начальника слідчого відділу прокуратури Закарпатської області від 02.08.2007 року, у зв`язку з тим, що у висновку (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року, не дано чіткі і конкретні відповіді на ряд питань, які поставлені на вирішення експертам, що мають важливе значення для встановлення у справі об`єктивної істини, зокрема, у зв`язку з тим, що у висновку експертизи не конкретизовано, хто саме з медичних працівників і які конкретно порушення та помилки допустив, не зазначенням посад та прізвищ цих медичних працівників, на ненаданням відповіді на питання № 15,17, у кримінальній справі призначено додаткову комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи.

За результатом проведення вказаної експертизи, яка досліджена в судовому засіданні, судово-медичною екпертною комісією обласного бюро судмедекспертизи Головного управління охорони здоров"я Львівської обласної державної адміністрації складено висновок експерта (додаткової комісійної експертизи за матеріалами справи) № 17 , у якому на питання про те, хто конкретно з медичних працівників і які конкретно допустив порушення і помилки при обстеженні та лікуванні хворої ОСОБА_7 , чи були вони наслідком невиконання чи неналежного виконання медичними працівниками своїх професійних обов`язків і чи знаходяться ці порушення та помилки у безпосередньому причинному зв`язку із смертю ОСОБА_7 експерти у п. 1 висновків зазначили, що під час перебування у інфекційній лікарні м. Ужгорода хворої ОСОБА_7 лікуючий лікар ОСОБА_5 поставивши діагноз плевропневмонії, не провели повне обстеження, а також диференціації діагнозу з туберкульозом. Лікуючий лікар ОСОБА_5 , зав відділенням ОСОБА_31 під час перебування в інфекційній лікарні не запідозрили туберкульозу, хоча важкість стану, а також неврологічна симптоматика не відповідала діагнозу, поставленому в стаціонарі. Після аутопсії при гістологічному дослідженні препаратів були знайдені ознаки гранулематозного запалення легень, мозкових оболонок, характерних для туберкульозу. Також зазначили, що перші клінічні прояви менінгіту у хворої були 26.07.2005 року, питання диференціальної діагностики з туберкульозом виникло лише 05.08.2005 року після неефективної терапії, 05.08.2005 року консиліумом за участю фтизіатра ОСОБА_44 було запідозркено специфічний генез менінгоенцефаліту і призначено протитуберкульозну терапію згідно стандартів.

У відповіді на питання про те, чи залишилася б ОСОБА_7 живою, якщо б в ході її лікування медичними працівниками був своєчасно і правильно встановлений вірний діагноз, і на підставі цього застосовані адекватні лікувальні заходи, у п. 2 висновків експерти зазначили, що ОСОБА_7 хворіла важким захворюванням, яке часто призводить до летальних наслідків, проте коли діагноз туберкульозу був встановлений у перші 10 діб, у ОСОБА_7 була б велика ймовірність залишитися живою.

Надаючи відповідь на питання хто конкретно з медичних працівників несвоєчасно встановив у хворої ОСОБА_7 діагноз менінгоенцефаліту і чи можливо було виправити цю помилку на подальших етапах лікування хворої, експерти зазначили, що оскільки хвору ОСОБА_7 консультувала велика кількість спеціалістів, не можливо встановити медичного працівника, який не своєчасно встановив діагноз, хоча за ведення хворої, своєчасність встановлення діагнозу, скликання консиліуму, насамперед відповідає лікуючий лікар ОСОБА_45 (т.6 а.с. 54-59).

Водночас, суд констатує, що вказані висновки є суперечливими і такими, що не відповідають іншим матеріалами справи.

Так, у висновку № 69/06-к від 06.23.06.2006 року вказується, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок туберкульозу легень, який ускладнився вторинним менінгоенцефалітом, із приєднанням вторинної стафілококової інфекції, а у додатковому висновку № 17 від 25.01.-21.02.2008 року зазначають, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок несвоєчасного встановлення діагнозу туберкульозу.

Разом з тим, такі висновки не враховують акт СМЕ № 386 від 29.08.2025 року та встановлений зав.відділом експертизи потерпілих, звинувачених та інших осіб Закарпатського обласного бюро СМЕ ОСОБА_46 та зав. патологоанатомічним відділенням Ужгородськох ОКЛ ОСОБА_47 під час розтину та дослідження трупа ОСОБА_7 діагноз, який постановлено за результатами судово-медичного та патологоанатомічного дослідження трупа, і не є спростованим.

При цьому, як зазначається у самому висновку (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року (сторінка 13 висновку) такі виконані на неякісних гістологічних препаратах та неповній кількості гістологічних зразків, на підставі чого неможливо достовірно стверджувати про наявність туберкульозу.

Відповідно до постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.01.2009 року, у зв`язку з наявністю розбіжностей між існуючими у справі висновком (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз, висновком експерта (додаткової комісійної експертизи за матеріалами справи) №17 від 21.02.2008 року та актом СМЕ Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи № 386 від 11.-29.08.2005 року, актом судово-гістологічного дослідження Закарпатського обласного бюро СМЕ № 1387 від 11.-22.08.2005 року, щодо причин сметрі ОСОБА_7 призначено повторну судово-медичну експертизу проведення якої доручено Головному бюро судово-медичних експертиз України.

Згідно положень Інструкції «Про проведення судово-медичної експертизи» № 6 від 17.01.1995 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.07.1995 року за № 254/790, проведення експертизи у справах про притягнення до кримінальної відповідальності медичних працівників за професійні правопорушення здійснюється у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичних експертиз управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів, у відділі комісійних експертиз республіканського бюро (Автономної Республіки Крим), а також у судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України.

Отже, Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України є експертною установою найвищої категорії у медичній галузі.

Як, убачається із дослідженого в судовому засіданні висновку повторної судово-медичної експертизи Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України №153 від 01.09.2009 року за матеріалами кримінальної справи №1-98/09 за фактом смерті ОСОБА_7 , підстав стверджувати, що лікуючий лікар ОСОБА_5 неналежним чином (недбало чи несумлінно) виконувала свої професійні обов`язки при наданні медичної допомоги ОСОБА_7 немає, тобто між діями цього лікаря і настанням смерті хворої причинно-наслідковий зв`язок відсутній, оскільки на момент поступлення хворої ОСОБА_7 у неї була виявлена і підтверджена пневмонія, лікування якої було своєчасне та адекватне. (Т.8 а.с. 11-109).

Так, відповідаючи на питання: яка безпосередня причина смерті ОСОБА_7 експерти Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України у висновку експерта № 153 від 30.04-01.09.2009 року зазначили, що згідно даних судово-медичного дослідження трупа (акт № 38 (Т.1 а.с. 20-34), даних експертизи шматочків внутрішніх органів від трупа ОСОБА_7 , проведеної у Головному бюро СМЕ МОЗ України (висновок експерта № 32 від 27.05.2009 року) слідує, що безпосередньою причиною смерті ОСОБА_7 був набряк та набубнявіння головного мозку з вклиненням його в великий потиличний отвір порушенням вітальних функцій, що виникло на тлі тяжкого перебігу меніноецефаліту.

Також експерти Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України у висновку експерта № 153 у відповідь на те чи підтверджується документально (історіями хвороби, заключеннями консультантів, експертними оцінками обласних спеціалістів) п. 1 висновків додаткової комісійної експертизи за матеріалами справи Львівського обласного бюро СМЕ № 17 від 25.01.-21.02.2008 року зазначили, що діагноз туберкульозу навіть після дослідження трупа ОСОБА_7 залишився гіпотетичним та остаточно лабораторно не підтвердженим.

Експерти зазначили, що з медичної карти № 537 вбачається, що лікуючий лікар ОСОБА_5 з метою виключення підозри ураження головного мозку (менінгоенцефаліт) призначала консультацію лікаря невропатолога, який виключав цю патологію (19.07.05р., 20.07.05р. та 23.07.05р.) і лише 26.07.05р. за наявності вогнищевих змін запідозрив менінгіт (т.2 а.с. 10-42). Як слідує з наданих медичних документів гр. ОСОБА_7 була госпіталізована в обласну інфекційну лікарню з діагнозом: «Гостра інфекція верхніх дихальних шляхів. Інтоксикаційний синдром». 19.07.05р. в цьому лікарняному закладі був встановлений клінічний діагноз: «ГРВІ, інтоксикаційний синдром. Пр. пневмонія »При переведенні в пульмонологічне відділення ЦМКЛ вказаний заключний клінічний діагноз: «Негоспітальна правобічна середньо-нижньодольова плевропневмонія середньої ступені важкості». Діагноз правобічної плевропневмонії підтверджений даними судово-медичного та гістологічного дослідженнями трупа гр. ОСОБА_7 . Тобто, діагноз встановлений клінічно, підтверджений судово-медичними та гістологічними даними. Обстеження і лікування, що проводились в обласній інфекційній лікарні відповідали встановленому діагнозу та «Стандартам медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги дорослому населенню в лікувально-профілактичних закладах України», які затверджені Наказом МОЗ України від 27.07.1998р. № 226. Також, згідно даних медичної документації слідує, що лікуючий лікар-інфекціоніст ОСОБА_5 в межах своєї компетенції призначала обстеження, викликала лікарів консультантів для встановлення правильного діагнозу та виконувала їхні вказівки.

Дотримання методики лікування ОСОБА_7 стверджується записами та призначеннями лікаря ОСОБА_48 в історії хвороби (т.2 а.с.14), рентгенологічним заключенням лікаря-рентгенолога ОСОБА_49 (т.2 а.с.13-14), консультаціями пульмонологів ОСОБА_50 та ОСОБА_19 (т.2 а.с.15-17), консультаціями невропатологів ОСОБА_26 та ОСОБА_27 (т.2 а.с.16-17), а також даними додаткових методів дослідження електроенцефалографії (т.2 а.с.14) та комп`ютерної томографії головного мозку ОСОБА_7 (т.2 а.с.18).

Зауважили, що протягом всього перебування у стаціонарі (в різних відділеннях) хвора оглядалася лікарями різних спеціальностей, в тому числі і такими, що мають вчену ступінь, думки яких щодо діагнозу, були досить різними (від вірусної інфекції до туберкульозу), а лікування, яке призначалося одним спеціалістом, другим відмінялося та призначалося інше. Звернули увагу на те, що призначене протитуберкульозне лікування також було відмінене. Вказали, що лікуючий лікар, враховуючи статус хворої та дані її обстеження, не мала можливості одразу встановити діагноз туберкульозу.

Отже, п. 1 висновків додаткової комісійної експертизи за матеріалами справи Львівського обласного бюро СМЕ № 17 від 25.01.-21.02.2008 року, не можна вважати обґрунтованим.

Також, експерти у вищевказаному висновку вказали на те, що можна вважати обґрунтованим п. 2 висновків додаткової комісійної експертизи за матеріалами справи Львівського обласного бюро СМЕ № 17 від 25.01.-21.02.2008 року, зазначивши, що ОСОБА_7 хворіла важким захворюванням, яке за даними наданих матеріалів, остаточно не було діагностовано навіть посмертно. Зазначили, що швидкий розвиток та тяжкий перебіг захворювання у ОСОБА_7 свідчать про те, що патологічний процес викликаний високовірулентним(ми) збудником(ами), виражена патогенність якого (-их) обумовила швидку розповсюдженість патологічного процесу та виснаження імунної системи організму, наслідком чого і стала смерть хворої. При такому характері захворювання навіть своєчасна госпіталізація (а не через 6 діб), діагностування та проведення специфічного лікування з перших днів могли підвищити імовірність сприятливого прогнозу для життя ОСОБА_7 , проте не гарантували його.

У відповіді на питання про те, чи підтверджується туберкульозна інфекція у хворої ОСОБА_7 , як прижиттєво так і посмертно? Чи був виявлений діагноз туберкульоз під час патологоанатомічного дослідження трупа ОСОБА_7 та при первинному гістологічному дослідженні шматочків внутрішніх органів померлої зазначили, що діагноз туберкульозу навіть після дослідження трупа ОСОБА_7 залишився гіпотетичним та остаточно лабораторно не підтвердженим.

Отже висновком експерта № 153 від 01.09.2009 року, складеного судово-медичною експертною комісією Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, спростовано висновку (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз, висновок додаткової комісійної судово-медичної експертизи Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз № 17 від 21.02.2008 року, які покладені в основу обвинувачення ОСОБА_5 .

При цьому суд констатує, що висновки експертів Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України повністю узгоджуються і підтверджують первинні експертні дослідження, а саме: акт СМЕ № 386 Ужгородського міжрайонного відділення СМЕ від 11-29.08.2005 року, та висновок експерта № 1, складеного за результатами проведення Закарпатським обласним бюро судово-медичної експертизи у період з 03.01. по 16.01.2006 року судово медичної експертизи по факту смерті ОСОБА_7 .

В той же час, висновок (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз та висновок додаткової комісійної судово-медичної експертизи Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз № 17 від 21.02.2008 року є суперечливими і такими, що не відповідають наявній медичній документації хворої ОСОБА_7 .

У висновку (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз міститься припущення, а саме у такому зазначено, що «морфологічні зміни можуть бути проявами гематогенного туберкульозу». При цьому, вказаний висновок виконаний за твердженням самих експертів на «неякісних гістологічних препаратах та неповній кількості парафінових зразків (доставлено лише 5 із 11), які не дозволяють більш повно аналізувати мікроскопічну картину патологічних змін».

За таких обставин, суд, відхиляє висновок (експерта по матеріалах справи) № 69/06-к від 23.06.2006 року та висновок експерта (додаткової комісійної експертизи за матеріалами справи) №17 від 21.02.2008 року Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз, та може покласти їх в основу обвинувачення ОСОБА_5 щодо неналежного виконання нею своїх професійних обов"язків унаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого, як такі, щодо яких є сумніви у їх достовірності та які суперечать іншим дослідженим у судовому засіданні матеріалам справи.

З цих підстав суд визнає необгрунтованими твердження потерпілого ОСОБА_10 , викладені ним у таблиці, яка долучена до матеріалів справи (Т. 10 а. с. 125), з посиланням на вказані висновки експертів.

Окрім того, за клопотанням сторони потерпілих, згідно з постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.06.2015 року у кримінальній справі призначено додаткову комісійну судово-медичну експертизу проведення якої доручено експертам Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, за результатом проведення якої складено висновок експерта № 299/15 від 20.11.-04.12.2015 року (т.12 а.с. 3-19), у якому експерти на питання про те, для якого саме захворювання найбільш характерними є симптоми, з якими хвора ОСОБА_7 поступила до стаціонарного відділення обласної інфекційної лікарні м. Ужгород та чи були симптоми, з якими хвора ОСОБА_7 поступила до стаціонарного відділення обласної інфекційної лікарні м. Ужгород достатніми для діагностування менінгіту та здійснення спинно-мозкової пункції вказали, що згідно даних медичної карти стаціонарного хворого за № 537 ОСОБА_7 була госпіталізована зі скаргами на виражену слабкість, головну біль (більше в лобній ділянці), нудоту, високу температуру тіла, першіння в горлі». При огляді «Стан середньої важкості, слабка, помірно активна. Шкіра чиста, бліда, слизова зіву гіперемована. Чиста. Язик сухий, обкладений біля кореня. Менінгоознаки відсутні. Легені: дихання жорстке справа у нижніх відділах ослаблене. Серце: тони приглушені. Ритмічні. Пульс 64 уд. За хв.., АТ 100/60 мм.рт.ст. Живіт м`який, не болючий. Печінка не палькується. Фізвідправлення у нормі. Вказані скарги та дані огляду дозволяли встановити діагноз «ГРВІ, інтоксикаційний синдром. Правобічна пневмонія?, але не давали на той час, підстав для діагностування менінгіту та здійснення спинно-мозкової пункції. Також, у відповідь на питання які першочергові методи діагностики та засоби лікування слід було застосувати при симтомах з якими ОСОБА_7 поступила до стаціонарного відділення обласної інфекційної лікарні м. Ужгород, та чи були вони застосовані лікуючим лікарем експерти вказали, що після огляду хворої було призначено: 1) Загальний аналіз крові-формула. 2) загальний аналіз сечі. 3) кров на RW, кал на яйця глист. 4) кров на лептоспіри. 5) Змив з носоглотки на віруси. 6) Посів з зіву на бак флору, дифтерію. 7) Посів з носоглотки на менінгокок. 8) Дезиітоксикаційна терапія. 9. Антибіотикотерапія. 10. Симптоматична терапія . П. EKF, рентгеноскопія органів грудної клітки. Консультація сумісних спеціалістів, що відповідало встановленому діагнозу. У відповідь на питання чи спостерігалося прогресування, або, навпаки, регресування симптомів менінгіту/менінгоецефаліту у хворої ОСОБА_7 за період лікування у обласній інфекційній лікарні експерти вказали, за період перебування в обласній інфекційній лікарні з 19.07.2005 року по 25-26.07.2005 року (медична карта стаціонарного хворого за № 537) при огляді різними фахівцями, в тому числі і невропатологами не були виявлені симптоми, які б підтверджували наявність у неї такого захворювання як менінгіт/менінгоецефаліт. Також, у відповідь на питання про те, чи було допущено лікуючим лікарем порушення вимог нормативних документів при проведенні діагностики, лабораторно-клінічних досліджень та призначенні лікування хворої ОСОБА_7 експерти зазначили, що обстеження і лікування, що проводились в обласній інфекційній лікарні, відповідали встановленому діагнозу та Стандартам медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги дорослому населенню в лікувально-профілаактичних закладах України, які затверджені наказом МОЗ України від 27.07.1998 року № 226.

Судом також досліджено покази свідків на які посилається сторона обвинувачення в обвинувальному висновку як докази вчинення ОСОБА_5 злочину передбаченого ч.1 ст.140 КК України.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_39 показав, що на час події він перебував на посаді завідуючого курсом інфекційних хвороб і епідеміології медичного факультету УжНУ. Зазначив, що у зв"язку із значним спливом часу уже погано пам"ятає події, що відбувалися у 2005 році, повністю підтримав покази раніше надані ним під час досудового слідства.

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_39 , убачається, що 05.08.2005 року за ініціативою лікарів інфекційного відділення, завідуючого реанімаційним відділенням та фтизіатрів, його було запрошено до участі у консиліумі при огляді хворої ОСОБА_7 , яка на той час знаходилася у реанімаційному відділенні ЦМКЛ м. Ужгорода. Стан хворої був важкий, мали місце всі ознаки менінгоенцефаліту, а саме: ригідність, асиметрія лиця, судоми. Під час огляду хворої з урахуванням об`єктивного обстеження, даних люмбальної пункції наявності вогнища хвороби-правобічна плевропневмонія, відсутність позитивних зрушень лікування від звичайної схеми антибіотиків і появи явищ менінгоенцефаліту на фоні лікування, дали підстави вважати, що у хворої є туберкульозний менінгоенцефаліт. В зв`язку з цим, консиліумом була рекомендована звичайна схема протитуберкульозних препаратів. Зазначив, що процес визначення туберкульозного менінгоенцефаліту досить тривалий. Захворювання ОСОБА_7 прогресувало і кінцевий діагноз не можна було встановити. Стверджує, що з клінічної точки зору призначення протитуберкульозної терапії було обґрунтованим, підставою цього є дані рентгенографії і результати дослідження ліквору (т.5 а.с. 107-109).

В судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року свідок ОСОБА_39 зазначив, що будь яких претензій до лікаря інфекціоніста ОСОБА_5 не може бути, лікування з її боку було правильним. Даний діагноз мав виставити невропатолог (т. 10 а.с. 9-10).

З оголошених у судовому засіданні показів потерпілого ОСОБА_10 убачається, що 11 липня 2005 року вони з дружиною ОСОБА_7 купалися у водоймі кар`єру. 13 липня 2005 року в Зоряни були слабкі прояви загального нездужання, вона скаржилася на важкість у голові. Вперше дружина звернулася в ЦМКЛ 17.07.2005 р., її оглянула невропатолог та сказала, щоб вони прийшли наступного дня. 18.07.05 року він привіз дружину в інфекційну лікарню, залишив її там, хто її оглядав не знає, додому вона прийшла самостійно. 19.07.05 року він знову привіз дружину в лікарню, стан її здоров`я не видавася важким, діагностували пневмонію та була направлена в приймальне відділення обласної інфекційної лікарні. При лікуванні його дружини ОСОБА_7 лікуючим лікарем ОСОБА_5 стан її лікарем був недооцінений через упереджене ставлення лікарів, які хибно припустили, що в Зоряни розвивається психічна хвороба, через це не було здійснено всіх необхідних обстежень. Дружина скаржилася на страшенний головний біль, проте лікарі запевняли його, що голова у хворої не може так сильно боліти і все це вигадки. Він просив лікарів, щоб зробили необхідні обстеження і перевірили чи немає у хворої менінгіту. Лікар, яка вперше обстежувала ОСОБА_51 ствердила, що ніякого менінгіту немає. Медична література свідчить, що пізня діагностика захворювання «менінгіт» призводить до тяжких наслідків, аж до летального кінця. Вина ОСОБА_5 у смерті Зоряни ключова, адже стан організму хворої був нормальний і її можливо було вилікувати, якби лікування проводилося не упереджено та не на хибних припущеннях. Його дружину обстежували і інші лікарі: пульмонолог ОСОБА_52 , невропатолог ОСОБА_27 , збирався консиліум лікарів, але діагноз менінгіт ними не було виставлено, його діагностував значно пізніше професор Булеца, а саме, через 13 днів.

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_43 убачається, що з 1992 року він працює на посаді головного лікаря Інституту епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Академії медичних наук України. 07.08.2005 року його було викликано за заявкою МОЗ (телефоном) для огляду і консультування хворої ОСОБА_7 в Ужгородській ЦМКЛ. 10 серпня 2005 року в приміщенні Ужгородської ЦМКЛ ним проведено огляд останньої, яка знаходилась в термінальному стані (в стані клінічної смерті), їй проводилася штучна вентиляція легенів, підтримка серцевої діяльності проводилася присорними медикаментами. За клінічними симптомами та даними медичних обстежень він встановив менінгоенцефаліт з геморагічним компонентом за анамнестичними, клінічними симптомами (наявності уражень нервової системи та оболонок мозку) та на основі даних лабораторних досліджень. Свідок вказує, що стан хворої був недооцінений на всіх етапах до госпіталізації в реанімацію. Медичні працівники повинні були більш адекватно оцінити можливість розвитку тяжких уражень нервової системи, призначити патогенетичну терапію яка б протидіяла запаленню та набряку мозку, не призначати протитуберкульозну терапію, збільшити обсяг вірусологічних досліджень. Пояснити несвоєчасність та неповний обсяг обстеження можна недостатнім рівнем знань цієї патології. В більшості випадків правильна діагностика та почате лікування дає позитивний результат. Протитуберкульозна терапія була призначена не обгрунтовано, що могло негативно вплинути на перебіг хвороби. Згідно встановлених Міністерством охорони здоров`я України стандартів при встановленні у хворого ознак захворювання менінгоенцефалітом, в тому числі бактеріальним, туберкульозним, вірусним повинні бути проведені наступні обстеження: клінічні (огляд та заключення невропатолога, фтизіатра, інфекціоніста), лабораторні (обстеження спинно-мозкової рідини, бактеріоскопія, бактеріологія, вірусологічні (іммуно-ферментний метод та полімерезно-ланцюгова реакція) (т.3 а.с. 189-193).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_23 - лікаря патологоанатома вбачається, що в її обов`язки входить розтин трупів для встановлення якості лікувально-діагностичного процесу, прижиттєва діагностика захворювань шляхом гістологічного дослідження. Наказом № 379-0 'Про створення комісії для розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та Петканич" по Управлінню охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 23.08.2005 року було створено комісію для експертної оцінки медичної документації на ім`я ОСОБА_7 , її було включено як члена комісії. Як член даної комісії вона проводила експертну оцінку протоколу розтину трупа, гістологічного дослідження органів та тканин померлої та відповідність клінічних даних судово-медичному дослідженню. При експертній оцінці протоколу та гістологічних досліджень, нею було зроблено висновки про те, що в протоколі розтину трупу було повністю описано усі зміни в органах та тканинах померлої. Висновки лікаря гістолога відповідали дійсності. Судово-медичний діагноз, сформульований правильно, тобто смерть наступила в результаті набряку речовини головного мозку та легень, які були зумовлені безпосередньо гнійним менінгоенцефалітом. Збудник патологічного процесу в даному випадку - золотистий стафілокок. Вважати, що смерть ОСОБА_7 наступила від „Ханта-вірусу неможливо, так як під час розтину не було виявлено ні ураження нирок ні відповідного ураження легенів, що відповідає і клінічним даним. Яких не будь недоліків при вивченні медичної документації хворої ОСОБА_7 , з боку судово-медичного розтину та гістологічного дослідження нею виявлено не було. Після складання даного акту, він був підписаний всіма членами комісії, а потім головою комісії. У разі якщо б хтось з членів комісії не погодився з висновками викладеними в даному акті то він мав право на окрему думку і це було б відмічено в акті. Так як ніхто з членів комісії не виразив окремої думки, тому він був підписаний всіма членами комісії (т.5 а.с. 116-118).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_19 завідуючого пульмонологічного відділення обласної клінічної лікарні вбачається, що наказом № 379-0 "Про створення комісії для розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та Петканич" по Управлінню охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 23.08.2005 року було створено комісію для експертної оцінки медичної документації на ім`я ОСОБА_7 , його було включено як члена комісії. Він як член даної комісії, проводив експертну оцінку, щодо правильності лікування хворої ОСОБА_7 по діагнозу негоспітальної правобічної нижньочасткової плевропневмонії. При експертній оцінці лікування вказаної хвороби хворої ОСОБА_7 , ним було зроблено висновки про те, що лікування плевропневмонії в інфекційному відділення та пульмонологічному відділенні ЦМКЛ проводилося в достатній мірі (згідно встановлених стандартів ). Яких не будь порушень процесу лікування даного захворювання встановлено не було. Після складання даного акту, він був підписаний всіма членами комісії, а потім головою комісії. У разі якщо б хтось з членів комісії не погодився з висновками викладеними в даному акті то він мав право на окрему думку і це було б відмічено в акті. Так як ніхто з членів комісії не виразив окремої думки, тому він був підписаний всіма членами комісії. Також він проводив консультацію хворої ОСОБА_7 , на четвертий день її перебування в інфекційному відділенні. До призначених лікуючих засобів він зробив корекцію, доповнивши лікування ще одним антибіотиком. На час консультації ОСОБА_7 лікування її проводилося згідно з наявною легеневою патологією (т.5 а.с. 122-124).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_16 - головного спеціаліста відділу лікувально-профілактичної роботи Управління охорони здоров`я Закарпатської ОДА вбачається, що наказом № 379-0 "Про створення комісії для розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та Петканич" по Управлінню охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 23.08.2005 року було створено комісію для експертної оцінки медичної документації на ім`я ОСОБА_7 , її було включено як члена комісії. Вона як член даної комісії зібрала всю медичну документацію на ім`я ОСОБА_7 , забезпечила її збереження і не доступ до неї сторонніх осіб, з метою запобігання внесення до неї змін та виготовила копії даної медичної документації. Після отримання від членів комісії їхніх довідок з даного питання нею було проведено узагальнення та виготовлення акту розгляду заяви скарги сім`ї ОСОБА_53 та Петканич. Акт було зачитано всім членам комісії і після цього його було підписано всіма членами комісії та головою комісії. У разі якщо б хтось з членів комісії не погодився з висновками викладеними в даному акті то він мав право на окрему думку і це було б відмічено в акті. Так як ніхто з членів комісії не виразив окремої думки, тому він був підписаний всіма членами комісії (т.5 а.с. 110-112).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_15 начальника відділу організації лікувально-профілактичної роботи Управління охорони здоров`я Закарпатської ОДА вбачається, що наказом № 379-0 "Про створення комісії для розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та Петканич" по Управлінню охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 23.08.2005 року було створено комісію для експертної оцінки медичної документації на ім`я ОСОБА_7 , його було призначено головою комісії. Він як голова комісії організовував засідання роботи комісії та створював належні умови для її роботи, а саме інформував членів комісії про час та місце проведення засідання комісії, забезпечував своєчасне надання медичної документації хворої ОСОБА_7 , на вимогу комісії забезпечував явку на засідання відповідних спеціалістів. Аналізом медичної документації та складанням відповідних висновків займалися члени комісії, кожен відповідно до своєї спеціальності. Після складання даного акту, він був підписаний всіма членами комісії, а потім ним. У разі якщо б хтось з членів комісії не погодився з висновками викладеними в даному акті то він мав право на окрему думку і це було б відмічено в акті. Так як ніхто з членів комісії не виразив окремої думки, тому він був підписаний всіма членами комісії (т.5 а.с. 128-130).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_17 - генерального директора ОТМО "Фтизіатрія" вбачається, що наказом № 379-о "Про створення комісії для розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та Петканич" по Управлінню охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 23.08.2005 року було створено комісію для експертної оцінки медичної документації на ім"я ОСОБА_7 , його було включено як члена комісії. Він як член даної комісії проводив експертну оцінку історії хвороби на предмет кваліфікованих дій лікаря-фтизіатра ОСОБА_37 , яка працює завідуючою 3-го терапевтичного відділення ОТМО "Фтизіатрія" і безпосередньо займається питанням діагностики та лікування туберкульозного менінгіту, під час лікування хворої ОСОБА_7 . При вивченні медичної документації хворої ним було встановлено, що при проведенні консиліуму 05.08.05 р. лікар ОСОБА_37 не мала можливості виключити діагноз туберкульозного менінгіту, в зв`язку з чим правомірно призначила протитуберкульозні препарати. Призначені протитуберкульозні препарати ніяким чином не могли призвести до ускладнення подальшого перебігу хвороби. Тому ним було викладено думку про те, що дії лікаря фтизіатра були адекватними до ситуації. Яких не будь недоліків при вивченні медичної документації хворої ОСОБА_7 , з боку лікаря-фтизіатра ним виявлено не було (т.5 а.с. 113-115).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_18 - заступника головного лікаря по лікувальній роботі обласної клінічної лікарні вбачається, що наказом № 379-О "Про створення комісії для розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та Петканич" по Управлінню охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 23.08.2005 року було створено комісію для експертної оцінки медичної документації на ім`я ОСОБА_7 , його було включено як члена комісії. Він як член даної комісії проводив експертну оцінку, щодо організації лікувально-діагностичного процесу даної хворої, тобто своєчасність госпіталізації хворої, своєчасність переводів з одного відділення в інше, своєчасність скликання консиліумів та їх склад, своєчасність призначення консультації суміжних спеціалістів. При експертній оцінці лікувально діагностичного процесу хворої ОСОБА_7 , ним було зроблено висновки про те, що грубих порушень при організації лікування ОСОБА_7 встановлено не було. Після складання даного акту, він був підписаний всіма членами комісії, а потім головою комісії. У разі якщо б хтось з членів комісії не погодився з висновками викладеними в даному акті то він мав право на окрему думку і це було б відмічено в акті. Так як ніхто з членів комісії не виразив окремої думки, тому він був підписаний всіма членами комісії (т.5 а.с. 125-127).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_22 завідуючого відділення реанімації обласної клінічної лікарні вбачається, що наказом № 379-О "Про створення комісії для розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та Петканич" по Управлінню охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 23.08.2005 року було створено комісію для експертної оцінки медичної документації на ім`я ОСОБА_7 , його було включено як члена комісії. Він як член даної комісії проводив експертну оцінку, щодо правильності лікування хворої ОСОБА_7 при перебуванні її в реанімаційному відділенні. При експертній оцінці лікування вказаної хвороби хворої ОСОБА_7 , ним було зроблено висновки про те, що діагноз гострий гнійний менінгоенцефаліт переважно стовбурових відділів головного мозку був встановлений вірно, набряк-набубнявіння речовини головного мозку теж встановлений правильно, пневмонія теж встановлено правильно. Яких не будь порушень процесу лікування з боку лікуючих лікарів в реанімаційному відділенні ним встановлено не було. Після складання даного акту, він був підписаний всіма членами комісії, а потім головою комісії. У разі якщо б хтось з членів комісії не погодився з висновками викладеними в даному акті то він мав право на окрему думку і це було б відмічено в акті. Так як ніхто з членів комісії не виразив окремої думки, тому він був підписаний всіма членами комісії (т.5 а.с. 119-121).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_26 - лікаря невролога Ужгородської міської поліклініки №1 вбачається, що вона як лікар невролог здійснює прийом та обстеження пацієнтів із захворюваннями судин центральної нервової системи. Наприкінці липня 2005 року, в кінці робочого дня, в кабінет в якому вона знаходиться, на обстеження (електроенцефалографію), звернулася молода жінка, як потім їй стало відомо ОСОБА_7 . Дана жінка заявилася самостійно, без будь-якого направлення, вона скаржилася на загальну слабкість, підвищену температуру, головний біль, пітливість та кашель. Медичною сестрою було зроблено хворій електроенцефалографію. За проханням медичної сестри ОСОБА_54 вона оглянула пацієнтку і виявила в неї ознаки вірусного захворювання з нейротоксикозом, які виражалися в підвищеній температурі, головному болі, пітливості, кашлі, почервонінні очей та загальній слабкості. Жінка повідомила їй, що декілька днів тому купалася на річці і після цього їй стало погано. В зв`язку з цим вона зі своєю консультацією відправила ОСОБА_7 в приймальне відділення обласної інфекційної лікарні. Під час обстеження пацієнтки менінгіальних ознак виявлено не було. Цього ж дня ОСОБА_7 звернулася за медичною допомогою в ОІЛ. На слідуючий день, вона знову прийшла до неї, за результатами ЕЕГ. Згідно з результатами ЕЕГ, розшифровку яких робив невропатолог ОСОБА_55 , грубої патології з боку головного мозку виявлено не було. Вона повідомила її, що після внутрівенних крапельниць їй стало краще, вона забрала результати ЕЕГ і після цього з нею не зустрічалася. Якщо б було виявлено під час обстеження у ОСОБА_7 менінгіальні ознаки, то вона направила б її в інфекційне відділення під нагляд невролога (т.4. а.с.12-13, т.5а.с. 101-103).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_56 - медичної сестри неврологічного відділення Ужгородської ЦМКЛ поліклініки №1 вбачається, що вона як медична сестра відділення виконує призначення лікарів, в тому числі здійснює функціональні обстеження пацієнтів із захворюваннями головного мозку та судин центральної нервової системи. 19 липня 2005 року в кінці робочого дня, в кабінет в якому вона знаходиться, на обстеження ( електроенцефалографію), звернулася молода жінка як потім їй стало відомо ОСОБА_7 . Дана жінка, з`явилася самостійно, без будь-якого направлення, вона скаржилася на загальну слабкість, підвищену температуру, головний біль, пітливість та кашель. Нею було зроблено хворій електроенцефалографію. Під час проведення даної процедури та обстеження хворої, хвора повідомила на що скаржиться. Вона сказала, що декілька днів перед цим купалася в "кар`єрі" і після цього їй стало погано. Після проведення процедури, за проханням ОСОБА_7 , вона звернулася до лікаря-невролога ОСОБА_26 , щоб та оглянула хвору, так як її сильно болить голова. ОСОБА_26 оглянула її і направила в інфекційне відділення Ужгородської ЦМКЛ. Дані електроенцефалограграфії були розшифровані невропатологом ОСОБА_57 , у хворої ОСОБА_7 було порушення роботи головного мозку, але вона не пам`ятає якої степені були ці відхилення. На слідуючий день ОСОБА_7 прийшла за результатами ЕЕГ, які їй видала на руки. Вона повідомила ОСОБА_26 про те, що знаходиться на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Ужгородської ЦМКЛ і після внутрішньовенних крапельниць їй стало краще (т.5 а.с. 104-106).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_36 завідуючої гематологічного відділення ОКЛ убачається, що 05.08.2005 року вона приймала участь у консиліумі в складі лікарів ОСОБА_35 , ОСОБА_44 , ОСОБА_29 , ОСОБА_58 . Під час консиліуму вони провели огляд хворої ОСОБА_7 у відділенні загальної реанімації Ужгородської ЦМКЛ. Під час огляду вона вивчила дані аналізів крові і встановила, що такі аналізи характерні для запального процесу, про що повідомила своїх колег. Загальний стан хворої був вкрай важкий, вона вже перебувала без свідомості та знаходилась на штучному підтриманні життєдіяльності. Консиліумом було прийнято рішенні провести терапію спрямовану на лікування менінгоенцефаліту. Безпосередньо нею лікування не призначалося (т.4 а.с. 43-44).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_27 - лікаря невропатолога Ужгородської ОКЛ вбачається, що 23.07.2005 року ним проводився консультативний огляд разом з завідуючим пульмонологічним відділенням УОКЛ ОСОБА_19 , хворої ОСОБА_7 , під час якого його здивувала її поведінка, яка була навіть неадекватна з проявами негативізму, небажанням контактувати. Під час огляду ними були встановлені симптоми запалення легенів, симптомів ураження нервової системи виявлено не було. Враховуючи негативізм хворої, наявність в анамнезі можливих травм голови, була призначена комп`ютерна томографія головного мозку без контрастування, яка не виявила органічної патології головного мозку, а також, була призначена консультація психіатра. Пізніше, в цей же день, він по телефону передзвонив в інфекційне відділення з метою з`ясувати результати томографії. Йому стало відомо, що якої-небудь органічної патології головного мозку виявлено не було. Після цього його жодного разу не залучали до консультування та лікування ОСОБА_7 (т.4 а.с.14-15).

В судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року свідок ОСОБА_27 показав, люмбальна пункція і аналіз крові не були зроблені тому, що не було показників менінгіального синдрома. (т.9 а.с. 201).

В судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 16.07.2010 року свідок ОСОБА_27 показав, що підозр на менінгіт не було, люмбальна пункція і аналіз крові не були зроблені тому, що не було показників менінгіального синдрома. Зазначив, що результати призначеної ним комп"ютерної томографії головного мозку були в нормі, про менінгіт і мови не могло бути. (т.7 а.с. 196-197).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_42 - кафедра госпітальної хірургії УжНУ вбачається, що 09.08.2005 року о 17 год. 40 хв. ним був проведений огляд в реанімаційному відділенні Ужгородської ЦМКЛ хворої ОСОБА_7 , її загальний стан був вкрай важким. Важкий стан хворої був обумовлений тривалим перебігом гіпертермічного синдрому, ускладненого генералізованими судомами, ймовірною наявністю у хворої вірусного енцефаліту. Хвора знаходилась на штучній вентиляції легень в режимі помірної гіпервентиляції. Ним було відмічено жорстке дихання з обох боків, помірна кількість провідних хрипів, живіт на дотик був м`який. З метою уточнення діагнозу, ним було рекомендоване вірусологічне дослідження крові та ліквору, а також продовження лікування згідно листка інтенсивної терапії (т.4 а.с. 48-49).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_28 - лікаря психіатра обласного центру нейрохірургії та неврології вбачається, що 23.07.2005 року по телефону його викликали в Ужгородську ЦМКЛ по рекомендації лікаря Колесника з метою проведення огляду хворої ОСОБА_7 . Після обіду він приїхав у лікарню і провів огляд хворої. Під час огляду хвора не вступала в контакт, його прохання відкрити очі або показати язик вона не виконувала, на його запитання відповідала мімікою або окремими одинокими словами. Галюцинацій у неї не відмічалося, маячних ідей не висловлювала. Фактично ним у хворої ознак психічного захворювання або психічного розладу виявлено не було. В загальному перед початком огляду її стан був соматично незадовільний, вона була бліда, перебувала, якби, у глибокому сні (т.4 а.с. 39-40).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_50 - завідуючої пульмонологічним відділенням Ужгородської ЦМКЛ убачається, що 26.07.2005 року в пульмонологічне відділення з інфекційного відділення була переведена хвора ОСОБА_7 з діагнозом: "Негоспітальна правобічна нижньочасткова пневмонія в стадії розсмоктування". Нею та лікарем Стряпко була оглянута хвора, лікування призначене в інфекційному відділенні було продовжено. Під час обстеження хворої, даних на гострозапальний процес у бронхо-легеневій системі ними не було виявлено, У хворої домінував головний біль, а відповідно був викликаний невропатолог ОСОБА_29 (зав. судинноневрологічним відділенням ЦМКЛ), яким був встановлений діагноз астеновретичний синдром. Порушення центральної нервової системи не виявлено. Гострих запальних процесів у хворої ОСОБА_7 також не виявлено. У хворої була пневмонія і вона доліковувалася, стадія розсмоктування може тягнутись до півроку. 27.07.2005 року хвора була обстежена рентгенологічно, інфільтративних (відсутність гострого запалення) змін не виявлено, проведено лабораторне обстеження загальний аналіз крові ( ШОЄ) і лейкоцити в межах норми, температурна реакція за добу в межах норми. Для виключення внутрішньочерепних ускладнень ЛОР-органів проведено консультацію лікаря ЛОР, який паталогічних змін не виявив. При поступленні хворої та підчас першого її огляду ними був поставлений діагноз "негоспітальна правобічна нижньочасткова пневмонія в стадії розсмоктування". Крім цього був запідозрений діагноз: "менінгоенцефаліт", про що було відмічено в історії хвороби (т.4 а.с. 30-31).

В судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року свідок ОСОБА_52 показала, що у хворої ОСОБА_7 аналіз крові не вказував на менінгіт. Для виключення внутрішньочерепних ускладнень ЛОР органів проведена консультація лікаря ЛОР, який паталогічних змін не виявив. Близько 13 год. 30 хв. стан хворої різко погіршився, вона втратила свідомість, у неї виникли судоми. Нею був повторно викликаний невропатолог і хвора була переведена у реанімаційне відділення (т.10 а.с. 11-12).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_45 - лікаря пульмонолога пульмонологічного відділення Ужгородської ЦМКЛ вбачається, що хвора ОСОБА_7 поступила у пульмонологічне відділення з діагнозом пневмонія, її лікування проводилося особисто нею та зав. відділенням Зимокосовою. ОСОБА_7 на лікуванні в відділенні пробула нетривалий час і після цього була переведена у реанімаційне відділення. На даний час точно не пам`ятає яке саме лікування проводилося у відділенні. Пам`ятає, що викликався невропатолог, яким діагноз неврологічний не підтвердився. (т.4 а.с. 16-17).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_40 - заступника головного лікаря Ужгородської ЦМКЛ вбачається, що 2, 5 та 8 серпня 2005 року у зв`язку з погіршенням стану здоров`я хворої ОСОБА_7 були проведені консиліуми з метою визначення подальшої тактики лікування. 02.08.2005 року був проведений консиліум в якому взяли участь безпосередньо він, та лікарі ОСОБА_31 , ОСОБА_59 , ОСОБА_52 , ОСОБА_29 . На момент огляду хворої її стан був середньої тяжкості, свідомість збережена, гемодинамика стабільна, температура тіла 37,4 градусів. Утримувалось напруженість м`язів спини, шиї, болючість їх при пальпації. Було проведено повторну контрольну люмбальну пункцію. Ліквор був прозорий. Був поставлений діагноз менінгоенцефаліт та призначено відповідне лікування. Враховуючи те, що стан хворої не прокрашувався, 05.08.2005 року був проведений ще один консиліум в складі його та лікарів ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_44 , ОСОБА_29 , ОСОБА_58 . Під час огляду ними було встановлено, що на фоні проведеного лікування, включаючи 24 млн. пеніциліну, літичних коктейлів, у хворої зберігається постійна гіпертермія 38,5-40,8 градусів, наростають симптоми ураження центральної нервової системи, менінгоенцефаліт з підкресленням симптомів базального менінгіту, що характерно для специфічних вірусних менінгітів. Відповідно, ними було рекомендовано зміну лікування на протитуберкульозну терапію з призначенням ріфампіцину замість пеніциліну, стрептоміцин, метил преднізолон та жаропонижаючі препарати. В подальшому стан хворої не покращувався і 08.08.2005 року був знову проведений консиліум в складі його та лікарів ОСОБА_29 , ОСОБА_59 , ОСОБА_31 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 та ОСОБА_27 . Стан хворої був дуже тяжкий. Попереднє лікування не дало позитивних результатів. За наслідками проведеного консиліуму, враховуючи відсутність позитивних результатів лікування було прийнято рішення викликати для консультації лікаря-нейроінфекціониста з м. Києва. 10.08.2005 року з м. Києва приїхав лікар Матяш, який провів огляд хворої, при якому він особисто участі не брав. На жаль, ІНФОРМАЦІЯ_3 хвора ОСОБА_7 померла (т.4 а.с. 45-47).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_31 завідуючої інфекційного відділення для дорослих ОІЛ вбачається, що 23.07.2005 року на її домашній телефон зателефонувала в.о. зав. інфекційного відділення ОСОБА_25 та попросила її надати допомогу в проведенні комп`ютерної томографії хворій ОСОБА_7 , оскільки в цей час перебувала у відпустці. В той же день, вона приїхала у відділення, передзвонила всім необхідним фахівцям, для проведення томографії. Під час розмови з ОСОБА_25 їй стало відомо, що огляд ОСОБА_62 проводився декількома фахівцями різного напрямку, і з метою виключення об`ємного процесу головного мозку було прийнято рішення провести з діагностичною ціллю комп`ютерну томографію. Під час проведення томографії якої-небудь патології з боку головного мозку виявлено не було і ОСОБА_7 залишилась у відділенні для продовження лікування поставленого діагнозу - негоспітальна правобічна середньо- нижньодольова плевропневмонія середнього ступеню важкості. Підтверджує, що вході комп`ютерної томографії ознак енцефаліту виявлено не було. Стан хворої Петканич був відносно задовільний і вона була переведена для подальшого лікування у пульмонологічне відділення (т.4 а.с. 9-11).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_63 - професора кафедри нервових захворювань УжНУ вбачається, що 28.07.2005 року ним був проведений огляд в реанімаційному відділенні Ужгородської ЦМКЛ хворої ОСОБА_7 під час якого вона скаржилась на сильний головний біль, загальну слабкість та запаморочення. Із анамнезу він дізнався, що вона два тижні тому купалася у кар`єрі і мабуть простудилася. В неврологічному статусі хворої були виявлені менінгіальні рефлекси (Керніга, Брузинського), т.т. ригідність потиличних м`язів, а в лікворі виявлений легкий лейкоцитарний плеоцетоз. На основі неврологічних досліджень та даних ліквору ним був виставлений діагноз: гострий бактеріальний менінгоенцефаліт. Враховуючи вищенаведене, ним було призначено відповідне лікування (антибіотики, дегідратаційна терапія, гормональна терапія). Всі дані огляду хворої були відображені у історії хвороби (т.4 а.с. 34-35).

В судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року свідок ОСОБА_63 показав, що у хворої ОСОБА_7 був атиповий перебіг менінгоенцефаліту, який було важко встановити, тобто ознаки його не проявлялися на ранніх стадіях хвороби. Такий діагноз виставляє невропатолог і лікар робить люмбальну функцію (т.10 а.с. 12-13).

Також, в судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 16.07.2010 року свідок ОСОБА_63 показав, що він поставив діагноз «менінгіт» на підставі того, що був плеоцитоз, переважно лейкоцитарний, хоча це не типово для того менінгіту, який розглядається. Атиповість даного випадку заключається в тому, що не так часто починається психоорганічний синдром, клітин 40 це дуже мало. При класичному менінгіті буває 500-1000 клітин і більше, не були виражені менінгеальні рефлекси. На запитання потерпілого ОСОБА_10 свідок ОСОБА_63 відповів, що лікар ОСОБА_5 вправі була ігнорувати його підозри на менінгіт. На запитання потерпілого ОСОБА_9 свідок ОСОБА_63 відповів, що лікування хворій ОСОБА_7 було призначено правильно. Під час огляду ним хворої ОСОБА_7 вона була контактна, менінгеальні ознаки не були виражені, в лікворі не було грубих змін і вона була в стані середньої важкості. Як показує практика, такі хворі виходять із такого стану, і тому він йому сказав, що не бачить чого страшного (т.7 а.с. 199).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_59 - завідуючого відділенням анестезіології, реанімації, інтенсивної терапії Ужгородської ЦМКЛ вбачається, що хвора ОСОБА_7 двічі перебувала у реанімаційному відділенні ужгородської ЦМКЛ - з 27.07.2005 р. по 28.07.2005 р. та з 02.08.2005 р. по 10.08.2005р. 27.07.2005. хвора ОСОБА_7 була переведена з пульмонологічного відділення ЦМКЛ до реанімаційного відділення з діагнозом підозра на менінгоенцефаліт. Діагнози хворим, які потрапляють в реанімаційне відділення спеціалістами реанімаційного відділення не встановлюються, таке здійснюється вузькопрофільними спеціалістами - лікарями, тільки саме лікування, яке призначається лікарями, проводиться спільно з спеціалістами реанімаційного відділення. 27.07.2005 р. завідуючою нейросудинного відділення Ужгородської ЦМКЛ ОСОБА_29 було проведено обстеження ОСОБА_7 - зроблено спинномозкову пункцію, а в подальшому і інші обстеження, за наслідками яких було встановлено діагноз - менінгоенцефаліт. 29.07.2005 р. з реанімаційного відділення Ужгородської ЦМКЛ хвора ОСОБА_7 була переведена до нейросудинного відділення ЦМКЛ. 02.08.2005 р. ОСОБА_7 було повторно переведено до реанімаційного відділення в зв`язку з погіршенням її стану. Під час перебування ОСОБА_7 у реанімаційному відділенні ЦМКЛ з 02.08.2005 р. по 10.08.2005 р. хвору ОСОБА_7 лікували згідно встановленого діагнозу - менінгоенцефаліт, за цей же час її лікування не змінювалося. Враховуючи клінічний перебіг захворювання - менінгоенцефаліту, після 02.08.2005 р. і те, що лабораторно не було ідентифіковано збудника менінгоенцефаліту, хвора ОСОБА_7 неодноразово оглядалася консиліумом лікарів з відповідною зміною лікування, що відтворено в історії хвороби. Дане лікування ОСОБА_7 проводилося згідно встановленого діагнозу - менінгоенцефатіт. До 27.07.2005 р. про хвору ОСОБА_7 йому нічого відомо не було, про призначене їй лікування він також не знав. За час перебування хворої ОСОБА_7 в Ужгородській ЦМКЛ їй дійсно було встановлено діагноз менінгоенцефаліт, однак в зв`язку з тим, що неможливо було віднайти збудника її хвороби, встановити саме яким є менінгоенцефаліт не надалося можливим (т.4 а.с. 24-26).

В судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року свідок ОСОБА_59 показав, що у хворої ОСОБА_7 був атиповий перебіг менінгоенцефаліту, який було важко встановити, що і спонукало їх збирати вузькопрофільних лікарів ( т.10 а.с. 13).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_37 вбачається, що 05.08.2005 року її було викликано на консиліум на якому розглядалося питання подальшого лікування хворої ОСОБА_7 . Вона перебувала у вкрай важкому стані. За даними клініко-рентгенологічного та лабораторного обстеження не виключалась можливість розвитку тубзахворювання. Відповідно, в таких випадках, подальше лікування обов`язково повинно включати протитуберкульозні препарати. Підозра на тубзахворювання базувалась на даних аналізів ліквору (спинномозкова рідина), наявності змін в плеврі та легенях, відсутність позитивної динаміки на фоні застосування неспецифічної масивної антибіотикотерапії, крім того, хвора відносилися до групи ризику (ослабленість організму після пологів). Все це дало підстави призначити їй специфічну протитуберкульозну терапію. Всі члени консиліуму, лікарі ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , повністю підтримали вищевказані рекомендації. Короткочасна протитуберкульозна терапія не може погіршити стан хворого.

В судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року свідок ОСОБА_37 показала, що у хворої ОСОБА_7 був атиповий перебіг менінгоенцефаліту, який було встановити не можливо.

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_29 - завідуючої нейросудинного відділення Ужгородської ЦМКЛ вбачається, що 29.07.2005 р. з реанімаційного відділення Ужгородської ЦМКЛ до нейросудинного відділення, яке вона очолює поступила хвора ОСОБА_7 з діагнозом менінгоенцефаліт. Даний діагноз був встановлений нею 27.07.2005 р., коли хвора ОСОБА_7 перебувала на лікуванні в реанімаційному відділенні Ужгородської ЦМКЛ. Також, 28.07.2005 р. професором ОСОБА_68 даний діагноз було підтверджено. ОСОБА_7 перебувала у нейросудинному відділенні протягом трьох днів з 29.07.2005 р. по 02.08.2005 р. з діагнозом менінгоенцефаліт. Лікування ОСОБА_7 проводилося згідно встановленого нею діагнозу. ОСОБА_7 вона оглядала один раз у реанімаційному відділенні та кожен день у власному нейросудинному відділенні з іншими лікарями. До 27.07.2005 р. про хвору ОСОБА_7 їй нічого відомо не було, про призначене їй лікування вона також не знала. Під час перебування ОСОБА_7 у нейросудинному відділенні лікарні її стан був середньої важкості, однак після того як 02.08.2005 р. її самопочуття погіршилося нею було переведено її у реанімаційне відділення. Після переведення ОСОБА_7 в реанімаційне відділення вона також з іншими лікарями оглядала хвору і діагноз її лікарями не змінювався - менінгоенцефаліт, лікування останньої проводилося згідно даного діагнозу. Нею 27.07.2005 р. в реанімаційному відділенні Ужгородської ЦМКЛ та 02.08.2005 р. спільно з завідуючим реанімаційним відділення ОСОБА_69 в цьому ж відділенні хворій ОСОБА_7 було зроблено пункцію для аналізу спинномозкової рідини, в результаті чого було підтверджено діагноз у хворої - менінгоенцефаліт. Протягом всього часу коли хвора ОСОБА_7 перебувала у нейросудинному відділенні у неї не було приступів коматозного стану, однак в ніч з 01.08.2005 р. на 02.08.2005 р. черговим лікарем ОСОБА_70 було відмічено тонічні судоми в кінцівках та підйом температури тіла хворої до 39,4 градусів. Їй відомо, що хворій ОСОБА_7 коли вона перебувала в обласній інфекційній лікарні, ще до того як вона поступила у нейросудинне відділення Ужгородської ЦМКЛ робилося томографія голови, а нею така томографія проводилася в період перебування ОСОБА_7 у нейросудинному відділенні під час якої патологічних змін в голові хворої не відмічалося та на підставі чого, завідуючим відділенням рентгенології ОСОБА_71 був зроблений висновок про недоцільність проведення контрастної томографії ОСОБА_7 . Також, ОСОБА_71 повідомив родичам ОСОБА_7 про небажаність проведення контрастної томографії. Після 27.07.2005 р. діагноз хворої ОСОБА_7 не змінювався, тобто остання перебувала в лікарні з діагнозом менінгоенцефаліт, лікування ОСОБА_7 проводилося згідно даного діагнозу і по мірі обстеження хворої та протікання хвороби консілярно корегувалося. За час перебування хворої ОСОБА_7 в Ужгородській ЦМКЛ їй дійсно було встановлено діагноз менінгоенцефатіт, однак в зв`язку з тим, що неможливо було віднайти збудника її хвороби, встановити саме яким є менінгоенцефаліт не надалося можливим (т.4 а.с. 27-29)..

В судовому розгляді за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року свідок ОСОБА_29 показала, що у кожного по різному протікає хвороба, саме у хворої ОСОБА_7 вона протікала атипово, що не дало змогу виявити менінгоенцефаліт на ранніх стадіях (т.10 а.с. 13-14).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_72 вбачається, що 05.08.2005 року він приймав участь у консиліумі в складі лікарів ОСОБА_36 , ОСОБА_44 , ОСОБА_29 , ОСОБА_58 .. Під час консиліуму вони провели огляд хворої ОСОБА_7 у відділенні загальної реанімації Ужгородської ЦМКЛ. Під час огляду ними було встановлено, що на фоні проведеного лікування, включаючи 24 млн. пеніциліну, літичних коктейлів, у хворої зберігається постійна гіпертермія 38,5-40,8 градусів, наростають симптоми ураження центральної нервової системи, менінгоенцефаліт з підкресленням симптомів базального менінгіту, що характерно для специфічних вірусних менінгітів. Відповідно, ними було рекомендовано зміну лікування на протитуберкульозну терапію з призначенням ріфампіцину замість пеніциліну, стрептоміцин, метил преднізолон та жаропонижаючі препарати. Таке рішення було прийнято на підставі того, що в практиці дуже часто зустрічається позитивний ефект лікування туберкульозного менінгіту, а також виходили з практики лікування. Фактично таке лікування ніяк не могло зашкодити хворій (т.4 а.с. 41-42).

З оголошених у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_73 - лаборанта-бактеріолога клініко-діагностичної лабораторії Ужгородської центральної міської клінічної лікарні вбачається, що лабораторію неодноразово направлявся біоматеріал хворої ОСОБА_7 для проведення різного роду біологічних досліджень. Так, наскільки пригадує в лабораторії проводилися дослідження крові хворої ОСОБА_7 на гемокультуру, на стерильність, сеча і мокрота на бакфлору, а також мазок із зіву. 01 серпня 2005 року в лабораторію надійшла кров хворої ОСОБА_7 для проведення її мікробіологічного дослідження на стерильність. Кров надійшла у двох флаконах з поживним середовищем. Вона особисто зареєструвала у відповідному журналі реєстрації мікробіологічних досліджень крові на стерильність, один флакон з кров`ю під № 161, яка досліджувалася протягом 5 днів, а саме з 02 по 06 серпня 2005 року, а інший флакон з кров`ю ОСОБА_7 під № 162, яка досліджувалася протягом 10 днів, а саме з 02 по 11 серпня 2005 року. Протягом вказаного періоду часу кров хворої ОСОБА_7 кожного дня нею пересівалася, про що у журналі наявні дати пересівів, а лікар-бактеріолог ОСОБА_74 досліджувала пересіяну кров хворої ОСОБА_7 на ріст мікроорганізмів. Кожного дня лікарем ОСОБА_74 у вищевказаному журналі записувалися результати пересівів крові хворої ОСОБА_7 а саме про те, що росту мікроорганізмів в крові хворої ОСОБА_7 не має. За результатами таких досліджень крові хворої ОСОБА_7 лікарем ОСОБА_75 був виданий відповідний результат аналізу крові хворої ОСОБА_7 на стерильність, згідно якого кров останньої стерильна. Відмітки про це лікарем ОСОБА_74 також і зроблені і у вищевказаному журналі. В період пересівів крові ОСОБА_7 її лікуючий лікар неодноразово телефонувала до них в лабораторію і цікавилася результатами аналізу крові цієї хворої (т.4 а.с. 215-218).

Таким чином, жодним із зазначених свідків не підтверджуються обставини, які інкримінуються обвинуваченням підсудній ОСОБА_5 . Крім цього, як убачається з показів свідків діагноз менінгоенцефаліт встановлюється лікарем невропатологом. За час перебування хворої ОСОБА_7 в інфекційному відділенні для дорослих обласної інфекційної лікарні м. Ужгорода в лікуючого лікаря ОСОБА_5 така в перший день її звернення 19.07.2005 р. оглядалася лікарем невропатологом ОСОБА_26 при направленні до ОІЛ із діагнозом ГРВІ і інтоксикаційний синдром, і в подальшому 20.07.2005 р., при сумісному обході із зав відділенням, та 23.07.2005 р. кваліфікованим лікарем невропатологом ОСОБА_27 , якими жодних ознак хвороби менінгоенцефаліту виявлено не було. Також хвора оглядалась в цей період вузько - профільними лікарями, проходила різного роду обстеження, але наслідки їх не вказували на ознаки хвороби менінгоенцефаліту. Свідки вказують на атиповий перебіг хвороби менінгоенцефаліту, який було важко встановити, тобто його ознаки не проявилися на ранніх стадіях хвороби. Свідок ОСОБА_52 в ході судового розгляду за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року показала, що після поступлення 26.07.2005 року хворої ОСОБА_7 у пульмонологічне відділення ЦМКЛ у хворої аналіз крові не вказував на менінгіт. Для виключення внутрішньочерепних ускладнень ЛОР органів проведена консультація лікаря ЛОР, який паталогічних змін не виявив. При цьому свідок зазначила, що при поступленні ОСОБА_7 у пульмонологічне відділення ЦМКЛ, нею та лікарем Стряпко була оглянута хвора, лікування призначене в інфекційному відділенні було продовжено. Виставлений свідком ОСОБА_63 28.07.2005 року в реанімаційному відділенні Ужгородської ЦМКЛ хворій ОСОБА_7 діагноз: гострий бактеріальний менінгоенцефаліт мав місце на пізній стадії хвороби на основі неврологічних досліджень та даних ліквору, які були до цього проведені, яким також підтверджено, що на більш ранніх стадіях неврологічного статусу який би вказував на менінгіт не було. Так, свідок ОСОБА_63 , в ході судового розгляду за наслідком якого було ухвалено вирок від 03.12.2012 року, показав, що у хворої ОСОБА_7 був атиповий перебіг менінгоенцефаліту, який було важко встановити, тобто ознаки його не проявлялися на ранніх стадіях хвороби. Такий діагноз виставляє невропатолог і лікар робить люмбальну функцію. Також, у ході судового розгляду за наслідком якого було ухвалено вирок від 16.07.2010 року свідок ОСОБА_63 показав, що він поставив діагноз «менінгіт» на підставі того, що був плеоцитоз, переважно лейкоцитарний, хоча це не типово для того менінгіту, який розглядається. Атиповість даного випадку заключається в тому, що не так часто починається психоорганічний синдром, клітин 40 (дослідження ліквору) це дуже мало. При класичному менінгіті буває 500-1000 клітин і більше, не були виражені менінгеальні рефлекси. На запитання потерпілого ОСОБА_10 свідок ОСОБА_63 відповів, що лікар ОСОБА_5 вправі була ігнорувати його підозри на менінгіт. На запитання потерпілого ОСОБА_9 свідок ОСОБА_63 відповів, що лікування хворій ОСОБА_7 було призначено правильно. Під час огляду ним хворої ОСОБА_7 28.07.2005 року вона була контактна, менінгеальні ознаки не були виражені, в лікворі не було грубих змін і вона була в стані середньої важкості. Як показує практика, такі хворі виходять із такого стану, і тому він йому сказав, що не бачить чого страшного. Свідок ОСОБА_27 , в ході судового розгляду за наслідком якого було ухвалено вирок від 16.07.2010 року показав, що 23.07.2005 року ним проводився консультативний огляд, разом з завідуючим пульмонологічним відділенням УОКЛ ОСОБА_19 , хворої ОСОБА_7 що підозр на менінгіт не було, люмбальна пункція і аналіз крові не були зроблені тому, що не було показників менінгіального синдрома. Зазначив, що результати призначеної ним комп"ютерної томографії головного мозку були в нормі, про менінгіт і мови не могло бути.

Також, з оголошених у судовому засіданні показів свідків ОСОБА_23 - лікаря патологоанатома, (т.5 а.с. 116-118), свідка ОСОБА_19 - завідуючого пульмонологічного відділення обласної клінічної лікарні (т.5 а.с. 122-124), свідка ОСОБА_16 - головного спеціаліста відділу лікувально-профілактичної роботи Управління охорони здоров`я Закарпатської ОДА, свідка ОСОБА_15 - начальника відділу організації лікувально-профілактичної роботи Управління охорони здоров`я Закарпатської ОДА (Т.5 а.с. 128-130), свідка ОСОБА_17 - генерального директора ОТМО "Фтизіатрія" (т.5 а.с. 113-115), свідка ОСОБА_18 - заступника головного лікаря по лікувальній роботі обласної клінічної лікарні т.5 а.с. 125-127), свідка ОСОБА_22 завідуючого відділення реанімації обласної клінічної лікарні (т.5 а.с. 119-121), які відповідно до наказу № 379-О "Про створення комісії для розгляду заяви скарги сім`ї Лаврів та Петканич" по Управлінню охорони здоров`я Закарпатської ОДА від 23.08.2005 року були членами комісії з експертної оцінки медичної документації заповненої на ім`я ОСОБА_7 підтверджується, що будь - яких порушень процесу лікування з боку лікуючих лікарів комісією не виявлено, лікування плевропневмонії в інфекційному відділення та пульмонологічному відділенні ЦМКЛ проводилося в достатній мірі (згідно встановлених стандартів), яких не будь порушень процесу лікування даного захворювання встановлено не було, лікування хворої ОСОБА_7 проводилося згідно з наявною легеневою патологією. (Т.5 а.с. 110-112).

Щодо показів свідка ОСОБА_76 , то суд констатує, що покази вказаного свідка не доводять вину лікаря ОСОБА_5 . Свідком лише констатується, що на підставі клінічних симптомів, даних медичних обстежень та лабораторних досліджень вже виявлений і встановлений під час перебування хворої в реанімаційному відділенні Ужгородської ЦМКЛ 28.07.2005 року лікарем ОСОБА_68 діагноз менінгоенцефаліт (наявності уражень нервової системи та оболонок мозку) та резюмується, що стан хворої був недооцінений на всіх етапах до госпіталізації в реанімацію і що медичні працівники повинні були більш адекватно оцінити можливість розвитку тяжких уражень нервової системи, призначити патогенетичну терапію яка б протидіяла запаленню та набряку мозку, не призначати протитуберкульозну терапію, збільшити обсяг вірусологічних досліджень. При цьому, суд звертає увагу, що ОСОБА_43 оглядав хвору 10.08.2005 року, яка перебувала на лікуванні в Ужгородській МЦКЛ з 26.07.2005 року і на думку суду, відповідно оцінював хід лікування ОСОБА_7 лише у вказаному медичному закладі, аналізуючи лише медичну документацію саме цього закладу. Про що, зокрема, свідчить і його висновок, про те, що протитуберкульозна терапія була призначена не обгрунтовано, що могло негативно вплинути на перебіг хвороби, а згідно із медичною документацією та іншими матеріалами справи, протитуберкульозна терапія була призначена ОСОБА_7 саме під час перебування хворої ОСОБА_7 в УМЦКЛ. Спростування цього матеріали справи не містять.

Таким чином, з досліджених судом доказів, якими обгрунтовується обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, суд не знаходить доведеності участі підсудної ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного злочину, тобто досліджені судом докази не підтверджують вчинення його останньою і обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України спростовуються сукупністю зібраних доказів досліджених в судовому засіданні .

Надаючи оцінку твердженням потерпілого, викладених ним у таблиці, яка долучена до матеріалів справи (т. 10 а. с. 125), суд констатує, що у такій вибірково наведені окремі фрагменти з речень, абзаців, окремих суджень, фактів, які спотворюють фактичний зміст наданих свідками пояснень. Зокрема, щодо посилань на покази свідка ОСОБА_77 із висновком про непроведення 19.07.2005 р. ОСОБА_7 люмбальної пункції лікарем ОСОБА_5 , суд констатує, що як встановлено згідно медичної документації хворої ОСОБА_7 під час перебування її у обласній інфекційній лікарні 23.07.2005 року ОСОБА_7 була оглянута лікарем-невропатологом ОСОБА_27 , який не виявив неврологічної симптоматики. Люмбальну пункцію, ним як невропатологом, не було зроблено по причині відсутності показників менінгіального синдрому, що підтверджується всією медичною документацією, висновками експертів Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України за № 153 від 30.04.-01.09.2009 року, висновком додаткової судово-медичної експертизи експертів Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України № 299/15 від 20.11.-04.12.2015 року, що підтвердив, будучи допитаним у судовому засіданні 19.08.2008 року свідок ОСОБА_78 .

Також, суд уважає, що твердження потерпілого ОСОБА_10 , що при лікуванні його дружини ОСОБА_7 лікуючим лікарем ОСОБА_5 стан ОСОБА_7 був недооцінений через упереджене ставлення, яка хибно припускала, що в хворої ОСОБА_7 розвивається психічна хвороба через це не було здійснено всіх необхідних обстежень є тільки його припущенням та не підтверджується жодними доказами.

Що стосується посилання ОСОБА_10 на підручник з лекційного курсу «Лекционний курс. Неврология. Ю.Н. Биков (іркутськ, 2005), суд не бере такі до уваги, оскільки у такому викладені спеціальні знання, у сфері іншій, ніж право, і для з`ясування обставин, що мають значення для справи з цих питань у кримінальній справі було призначено ряд судово-медичних експертиз.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 64 КПК України ( в редакції 1960 року) при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню: 1) подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); 2) винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотив злочину; 3) обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого,пом`якшують та обтяжують покарання; 4) характер і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.65 КПК України ( в редакції 1960 року)т доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються: показаннями свідка, показаннями потерпілого, показаннями підозрюваного, показаннями обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколами слідчих і судових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами.

Відповідно до ч.1 ст.67 КПК України ( в редакції 1960 року) суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст.324 КПК України ( в редакції 1960 року) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч.1 ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом

Злочином відповідно до положень ч.1 ст.11 КК України є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 р. (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази , що мають проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи у свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його обвинуваченим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

У відповідності до роз`яснень, що містяться в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.1990 р., із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України, вказано на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Оцінивши досліджені під час судового розгляду докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності і з точки зору достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги, що інших доказів, які б беззаперечно, поза розумним сумнівом доводили вину ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, стороною обвинувачення надано не було, керуючись законом, суд доходить переконання, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України не доведено в судовому засіданні, а усі припущення й сумніви стосовно доведеності вини ОСОБА_5 слід тлумачити на її користь.

Згідно з приписами ч.2,4 ст. 327 КПК України (у редакції 1960 року), обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена. Виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Враховуючи викладене, суд доходить переконання, про необхідність постановлення відносно ОСОБА_5 виправдувального вироку, за недоведеністю участі ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.

Відповідно до ч.9 ст.335 КПК України (у редакції 1960 року) в резолютивній частині виправдувального вироку зазначається прізвище, ім`я та по батькові виправданого; вказується, що підсудний в пред`явленому обвинуваченні визнаний невинним і по суду виправданим; вказується про скасування запобіжного заходу, про скасування заходів до забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, про речові докази, судові витрати і про порядок та строк оскарження вироку.

Частиною 2 ст.328 КПК України (у редакції 1960 року), передбачено, що при виправданні підсудного через недоведення його участі у вчиненні злочину, суд відмовляє у цивільному позові.

А тому з огляду на те, що за результатом розгляду кримінальної справи не доведено участі ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, цивільні позови ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , в інтересах малолітньої ОСОБА_79 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 заявлені до Обласної клінічної інфекційної лікарні м.Ужгорода про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином до задоволення не підлягають.

Судові витрати - відсутні.

Питання про речові докази по справі суд вирішує в порядку ст.81 КПК України.

Керуючись ст. ст. 321,323, 324, 327, 328,330-335 КПК України (у редакції 1960 року), суд

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_5 у пред"явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 140 КК України визнати невинною і по суду виправданою.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 до Обласної клінічної інфекційної лікарні м.Ужгорода про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином відмовити.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 , в інтересах малолітньої ОСОБА_80 , до Обласної клінічної інфекційної лікарні м.Ужгорода про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином відмовити.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_13 до Обласної клінічної інфекційної лікарні м.Ужгорода про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином відмовити.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до Обласної клінічної інфекційної лікарні м.Ужгорода про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином відмовити.

Речові докази по справі:

- журнал реєстрації аналізів та їх результатів (ургентної служби) на 613 арк.;

- журнал реєстрації аналізів та їх результатів (загальний білок і білкові франції) на 203 арк.;

- журнал реєстрації аналізів та їх результатів (електроліти) на 202 арк.;

- журнал реєстрації аналізів та їх результатів (гематологічний відділ) на 606 арк.;

- журнал реєстрації мікробіологічних досліджень на бактеріальну флору на 204 арк.;

- журнал реєстрації аналізів та їх результатів (сечовина і креатинін) на 101арк.;

- журнал реєстрації аналізів та їх результатів (печінкові проби) на 301арк.;

- журнал реєстрації пункт атів спино-мозкової рідини в експрес лабораторії на 23 арк.;

- журнал прийому аналізів лікворів, доставлених в експрес лабораторію на 12 арк.;

- журнал реєстрації аналізів та їх результатів (загальний аналіз ліквору) на 103 арк.;

- журнал обліку рентгеноскопічних досліджень - не пронумеровано;

- журнал обліку рентгенологічних досліджень - не пронумеровано;

- журнал обліку томографічних обстежень - не пронумеровано;

- журнал реєстрації мікробіологічних досліджень крові на стерильність на 104 арк.;

- медичну картку №8165/525/524/492 стаціонарного хворого ОСОБА_7 ;

- медичну картку №537 стаціонарного хворого ОСОБА_7 ;

- медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_81 ;

- пакет №2 із зразками гістологічних препаратів (гістологічні скельця в кількості 11 шт., парафінові блоки в кількості 5 шт., 5 нових препаратів) - повернути за належністю до комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна лікарня імені Андрія Новака» Закарпатської обласної ради

Судові витрати відсутні.

На вирок може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом 15 діб з моменту його проголошення.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області ОСОБА_1