У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши апеляційну скаргу прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Інгульського районного суду м. Миколаєва від 08.07.2025 року, якою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого АДРЕСА_2 , який проходив військову службу за мобілізацією на посаді майстра ремонтного відділення бронетанкової техніки взводу технічного забезпечення 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат»,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,

- обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 28.08.2025 включно. Визначено заставу у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120 грн.

учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_5

підозрюваний: ОСОБА_6

захисник: ОСОБА_7

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про обрання підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Задоволено частково клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 .

Застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 28.08.2025 включно. Визначено заставу у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та незаконною.

Зазначає, що обрання слідчим суддею запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави не зможе запобігти наявним та доведеним ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України.

Стверджує, що застосування до підозрюваного альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, на цьому етапі кримінального провадження не ґрунтується на законі та фактичних обставинах цього кримінального провадження.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Під час розгляду клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , слідчим суддею встановлені наступні обставини.

Першим СВ ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002778 за ч. 5 ст. 407 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 підозрюється у тому, що 08.04.2025р. близько о 13:00, більш точний час в ході проведення досудового слідства встановити не надалось можливим, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та перебуваючи на посаді майстра ремонтного відділення бронетанкової техніки взводу технічного забезпечення 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, самовільно залишив місце служби-місце дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 та незаконно перебував поза його межами, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби.

Разом з тим, у період з 09.04.2025 по 15.04.2024 ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КНП «Уманська ЦМЛ».

Проте, після закінчення лікування, ОСОБА_6 , незаконно перебуває поза місцем служби, проводить час вільно, на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби по теперішній час.

13.06.2025р. ОСОБА_6 , в порядку ч.1 ст. 278, ст. 135 КПК України, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

07.07.2025р. ОСОБА_6 затримано на підставі ухвали слідчого судді.

Слідчим подано клопотання про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави. В клопотанні зазначено, що останній підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Прокурор в судовому засіданні зазначив, що неможливо запобігти вказаним у клопотанні ризикам шляхом застосування до підозрюваного більш м`якого виду запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Задовольняючи частково клопотання слідчого, слідчий суддя врахував обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, вагомість наявних доказів на підтвердження обґрунтованості підозри, послався на наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та дійшов висновку про необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового та кримінального проваджень, апеляційний суд дійшов наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 194 КПК України.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Крім того, слід зазначити, що ст. 184 КПК України вимагає від сторони обвинувачення в клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначити не лише наявні ризики, а також вказати обставини, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку, що запобігти їм в змозі тільки цей вид запобіжного заходу.

Згідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, який є тяжким, та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважать, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали слідчий суддя дотримався вимог закону та зазначив, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів і за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Також, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що є доведеним ризик можливого переховування підозрюваного від слідства чи суду, оскільки ОСОБА_6 підозрюється в тому, що самовільно залишив місце служби, за місцем фактичного проживання в м. Миколаїві не знаходився, поки не був затриманий співробітниками правоохоронних органів, що дає підстави стверджувати про можливість переховування його від органів досудового розслідування.

Колегія суддів погоджується і з зазначеним слідчим суддею, що є наявними заявлені ризики можливого незаконного впливу на свідків та перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином, зважаючи на те, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем, свідками у кримінальному провадженні є військовослужбовці, яким відомі обставини кримінального правопорушення, на цей час досудове розслідування триває, не проведено всіх необхідних і можливих слідчих дій.

За такого, слідчий суддя прийшов до вірного висновку про необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставність визначення слідчим суддею розміру застави підозрюваному ОСОБА_6 , то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченому ст. 109-114-2, ст.258-258-6, ст. 260, ст. 261, ст. 402-405, ст.407, ст.408,ст.429, ст.437-442 КК України.

В той же час, Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що обґрунтовуючи неможливість обрання інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, суд повинен послатися на ті чи інші конкретні обставини, як цього вимагає пункт 3 статті 5 Конвенції. (рішення у справі «Осипенко проти України»). Уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п. п. 23-24).

Враховуючи вказану практику ЄСПЛ, ст. 183 КПК України, яка наділяє слідчого суддю, суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно застави, однак відповідно до вказаної статті зобов`язує слідчого суддю, суд визначити розмір застави застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також беручи до уваги, дані про особу підозрюваного, апеляційний суд вважає, що в даному випадку слідчий суддя обґрунтовано визначив ОСОБА_6 заставу, як альтернативний запобіжний захід.

При визначенні розміру застави стосовно підозрюваного ОСОБА_6 , слідчим суддею було враховано тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та особу підозрюваного, який відповідно до матеріалів провадження, раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, також слідчим суддею було враховано обставини вчинення кримінального правопорушення, майновий стан підозрюваного, а також те, що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, покладених на нього обов`язків.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В суді апеляційної інстанції підозрюваний ОСОБА_6 , зазначив, що після того як за нього внесли заставу і він був звільнений з під варти, з покладенням на нього відповідних процесуальних обов`язків, він перебував на стаціонарному лікуванні у відділі СПД КНП « Миколаївський обласний центр психічного здоров`я Миколаївської обласної ради» з 17.07.2025року. Також зазначив, що він має намір та здійснює дії для повернення до несення військової служби в лавах ЗСУ.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв рішення про обрання підозрюваному ОСОБА_6 ,, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування до підозрюваного альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави та правильно визначив розмір застави, який, з урахуванням доведених ризиків і особи підозрюваного, повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, забезпечити його належну процесуальну поведінку у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою, а відтак не вбачає підстав для її скасування, у зв`язку з чим, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Інгульського районного суду м. Миколаєва від 08.07.2025 року, щодо ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: