ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3315/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1230/25 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2 Категорія: ч.2 ст.286 КК України

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме представника потерпілого ОСОБА_10 , належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 13.03.2025 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Гарабали Сальянського району Азербайджану, громадянина України, офіційно непрацевлаштованого, неодруженого, не маючого дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, з призначенням покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ухвалено відраховувати з моменту виконання вироку та фактичного затримання.

На підставі ч.ч.5, 7 ст.72 КК України вирішено зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання попереднє ув`язнення в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» з 23.11.2020 по 07.12.2020 року.

Цілодобовий домашній арешт з 08.12.2020 по 21.05.2021 року ухвалено зарахувати у строк покарання, виходячи зі співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до ст.ст.100, 126 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 23.11.2020 приблизно о 14 год. 50 хв. ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем «MERCEDES BENZ Е200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався по просп.Льва Ландау в місті Харкові, зі сторони просп.Московського до вулиці Олімпійської зі швидкістю не менш 97 км/год.

Під час руху водій ОСОБА_7 , наближаючись до регульованого

пішохідного переходу, розташованого в районі будинку №58 по просп.Льва

Ландау, проявив злочину самовпевненість, допустивши крайню неуважність до

дорожньої обстановки та її змін, проігнорував увімкнення червоного

сигналу світлофору, хоча завчасно був інформований світлофорним об`єктом

про зміну сигналів світлофору, не зменшив швидкість руху керованого

автомобілю та не зупинився, а, продовжуючи рух, виїхав на регульований

пішохідний перехід на забороняючий червоний сигнал світлофору, чим грубо порушив вимоги п.п.8.7.3 «е» та 8.10 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

п.8.7.3 «е» ПДР України: «Червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух».

п.8.10 ПДР України: «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів», де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїжджу частину по регульованому пішохідному переходу зліва направо відносно руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_11 загинув на місці події від отриманих тілесних ушкоджень. Згідно з висновком судово-медичної експертизи №10-12/2516-С/20 від 09 лютого 2021 року, причиною смерті останнього стала відкрита черепно-мозкова травма, яка утворилися в умовах дорожньо-транспортної події та знаходиться у причинному зв`язку з настанням смерті.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , які згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/121-21/75'92-ГГ від 16.04.2021 знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками, виразилося в тому, що він, керуючи автомобілем: «MERCEDES BENZ Е200», р.н. НОМЕР_1 , проявив не уважність та, рухаючись по пр.Льва Ландау, наближаючись до регульованого пішохідного переходу не зупинився на забороняючий для себе червоний сигнал світлофору, не надав переваги у русі пішоходу ОСОБА_11 , який перетинав проїжджу частину по регульованому пішохідному переходу зліва направо відносно руху автомобіля, продовжив подальший рух автомобілю, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який загинув на місці від отриманих тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок, пом`якшити призначене покарання, звільнивши ОСОБА_7 від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що призначена судом першої інстанції міра покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та позиції потерпілого у даному кримінальному провадженні, який зазначив, що у нього відсутні претензії до ОСОБА_7 та вважав за можливе призначити останньому покарання без реального його відбування.

Апелянт просить звернути увагу на те, що обвинувачений керував транспортним засобом у тверезому стані, залишився на місці пригоди та невдовзі після скоєного зустрівся з потерпілою стороною, вибачився та висловив свої співчуття, надав матеріальну допомогу.

Наголошує на тому, що під час кримінального провадження обвинуваченим було повністю відшкодовано потерпілому матеріальну та моральну шкоду.

Захисник просить врахувати також те, що ОСОБА_7 в цілому характеризується позитивно, раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення, яке він скоїв з необережності. Зазначає, що з досудової доповіді вбачається, що орган з питань пробації дійшов до висновку про можливе виправлення обвинуваченого без позбавлення волі, що не було враховано судом першої інстанції.

Враховуючи це, а також те, що з моменту скоєння цієї дорожньо-транспортної події до моменту винесення вироку пройшло вже більше чотирьох років, протягом яких обвинувачений не вчиняв нових кримінальних або адміністративних правопорушень, захисник просить прийняти рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, з апеляційною скаргою звернувся потерпілий ОСОБА_9 , який просить змінити вирок в частині призначеного покарання та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.75 КК України.

Вказує, що призначене покарання є занадто суворим, а особа обвинуваченого є такою, що не підлягає обов`язковому покаранню у виді реального позбавлення волі.

Просить врахувати те, що обвинувачений є молодою людиною, а спілкування з ним та його родиною свідчить про те, що його виправлення можливе без позбавлення волі.

Зазначає, що відразу після дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений разом із його родиною вибачилися та почали відшкодовувати шкоду. В подальшому з боку обвинуваченого була повністю відшкодована матеріальна та моральна шкода внаслідок чого потерпіла сторона відмовилася від цивільного позову, оскільки фактично було укладено мирову угоду.

Крім того, вказує, що він не вважає за доцільне призначати обвинуваченому за скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася більше чотирьох років назад, покарання у виді позбавлення волі.

У зв`язку з цим потерпілий просить прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні був присутній захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити. Пояснив, що він проживає у м.Харкові, закінчив Харківський торговельно-економічний інститут Київського національного торговельно-економічного університету за спеціальністю «Фінанси та кредит», має вищу освіту, офіційно непрацевлаштований, але працює разом з батьком, допомагає з веденням сімейного бізнесу, є військовозобов`язаним.

Потерпілий ОСОБА_9 також підтримав подані апеляційні скарги та просив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням у зв`язку з тим, що шкоду, завдану цим кримінальним правопорушенням, відшкодовано в повному обсязі. Водночас, оскільки його батька вже неможливо повернути, він не хоче, щоб життя обвинуваченого було зруйноване.

Прокурор ОСОБА_6 не заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Представник потерпілого ОСОБА_10 про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. Від останнього не надходило будь-яких заяв про неможливість розгляду справи без нього.

Враховуючи вимоги ч.4 ст.405 КПК України, а також те, що ніхто з учасників не заперечував проти проведення розгляду без участі представника потерпілого, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного розгляду за його відсутності, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 , думку обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_6 , перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує суспільну небезпечність та характер вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, вчиненим з необережності, дані про особу обвинуваченого, який раніше не був засуджений, неодружений, дітей не має, не працює, не перебуває на обліку у лікарів-психіатра та нарколога, щиро розкаявся у вчиненому, в момент ДТП був тверезим. Крім того, судом першої інстанції було враховано відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_9 батьком обвинуваченого, що підтверджується розписками потерпілого та підтверджено потерпілим в судовому засіданні.

Обставин, які, відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції не встановлено.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що раніше ОСОБА_7 притягався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, а саме 24.03.2019 року за ч.1 ст.122 КУпАП, 11.09.2019 року за ч.1 ст.126 КУпАП, 27.12.2019 року за ч.1 ст.126 КУпАП, має посвідчення водія НОМЕР_2 , що підтверджується інформацією Департаменту патрульної поліції в Харківській області від 16.03.2021 року (т.3 а.с.133).

Зважаючи на вищевикладене, а також на те, що внаслідок таких протиправних дій обвинуваченого настала смерть потерпілого ОСОБА_11 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, з призначенням йому міри покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України, а саме у виді позбавлення волі на відповідний строк, з позбавленням права керування транспортними засобами.

При цьому, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування ст.ст.75, 76, 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та вважає, що доводи апеляційних скарг захисника обвинуваченого та потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_7 основного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості заслуговують на увагу з огляду на таке.

При призначенні обвинуваченому міри покарання судом першої інстанції хоч і було враховано вимоги ст.65 КК України, а саме ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про його особу, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, проте суд дійшов до передчасного висновку про неможливість застосування до обвинуваченого вимог ст.75 КК України з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принципі пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Так, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого та потерпілого щодо застосування ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції, призначаючи йому покарання не врахував той факт, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а відповідно не застосував ст.75 КК України.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про застосування ст.75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно з абзацом 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (зі змінами), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. При звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатися на статтю 75 КК, а щодо неповнолітньої особи - ще й на статтю 104 КК як на підстави для прийняття такого рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому. Вказане свідчить про те, що обвинувачений критично ставиться до своїх дій та виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне, тобто наявна обставина, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття.

Поряд з цим колегії суддів відомо про наявність інших обставин, які слід враховувати при призначенні покарання, а саме відшкодування у повному обсязі матеріальної та моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 , що підтверджується розписками потерпілого та було підтверджено ним в судових засіданнях суду першої інстанції та в апеляційному суді (а.с.30-33 т.1, а.с.141-144 т.3).

Крім того, в матеріалах справи міститься досудова доповідь, підготовлена начальником Слобідського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області від 31.08.2023 року. Згідно з досудовою доповіддю орган пробації дійшов до висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.

Ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих громадян, оцінені як низькі. Орган пробації вважає, що фактором, який підвищує ризик вчинення кримінального правопорушення є відсутність постійної роботи. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає за доцільне покласти на нього відповідні обов`язки, зокрема не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (а.с.142-145, т.2).

Суд першої інстанції у вироку формально послався на вказану досудову доповідь органу пробації, однак не надав її змісту належної оцінки та не врахував висновки, що містяться у цьому документі, при призначенні покарання.

Також до справи було долучено висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №2299 від 23 листопада 2020 року, згідно з яким ОСОБА_7 в момент дорожньо-транспортної пригоди був тверезим (а.с.134 т.3).

Поряд з цим слід зазначити, що обвинувачений залишився на місці пригоди та невдовзі після скоєного зустрівся з потерпілою стороною, вибачився та висловив свої співчуття, його сім`я надала їм матеріальну допомогу. Вказане не заперечувалось ОСОБА_9 під час судового розгляду.

Разом з цим, як вбачається з довідки від 25.11.2020 року №228-24112020/63061, виданої на вимогу СУ ГУНП в Харківській області, ОСОБА_7 є особою, стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні (а.с.135 т.3).

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений проживає у м.Харкові разом з батьками та братом, має вищу освіту, офіційно непрацевлаштований, але допомагає батькам на ринку «Барабашово», які є підприємцями. З матеріалів справи також вбачається, що обвинувачений має намір в майбутньому створити свою сім`ю.

Зазначені обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, що зменшує суспільну небезпеку вчиненого злочину та особи обвинуваченого.

Крім того, слід врахувати відсутність будь-яких порушень закону ОСОБА_7 після вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Навпаки, з`явившись до апеляційного суду за першим викликом, обвинувачений висловив своє критичне ставлення до вчинених дій.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому судом першої інстанції було не враховано позицію потерпілого, який зазначив, що у нього відсутні будь-які претензії до ОСОБА_7 та просив суворо його не карати.

Дійсно, ОСОБА_7 з необережності вчинив тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, внаслідок чого настали тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого ОСОБА_11 , які є непоправними.

Водночас при призначенні покарання слід враховувати позицію потерпілого у сукупності з іншими обставинами справи, і, у разі, якщо вони свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, суд може застосувати до нього положення ст.75 КК України.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що завдана шкода була відшкодована у повному обсязі, обвинувачений характеризується задовільно, протягом тривалого строку розгляду кримінального провадження нових порушень закону не вчиняв та до кримінальної відповідальності не притягувався, що свідчить про його намагання стати на шлях виправлення.

Враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, позитивну посткримінальну поведінку ОСОБА_7 та інші характеризуючі дані про особу обвинуваченого, а також те, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди минуло більше чотирьох років, апеляційний суд дійшов до висновку, що він на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою впродовж 3 (трьох) років іспитового строку, що передбачено ч.4 ст.75 КК України, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ч.ч.1, 3 ст.76 КК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_7 слід застосувати дію ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з іспитовим строком 3 (три) роки, прийшовши до обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без відбування основного покарання, з урахуванням наведених даних щодо особи обвинуваченого.

Додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки підлягає окремому виконанню.

Апеляційний суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст.78 КК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання. Якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання. У разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно з п.1 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції необхідно змінити в частині призначення покарання.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 13.03.2025 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, - змінити в частині призначення основного покарання.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , - задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 , - задовольнити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

-виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4