ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2699/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/254/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.289 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000012 від 08 січня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Підволочиськ Тернопільської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Визначено строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення, а саме з 08 січня 2025 року по 08 травня 2025 року із співвідношення, що одному дню позбавленню волі відповідають два дні обмеження волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано до набрання вироку законної сили, звільнивши ОСОБА_7 з під варти із зали суду.

Вирішено питання речових доказів, арештованого майна та судових витрат.

Згідно вироку суду, відповідно до ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» до правоохоронних органів відносяться органи Національної поліції, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходи реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним кодексом України на підставі та в порядку, визначених законом.

Інспектор взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції ОСОБА_9 та поліцейський взоду 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції рядовий поліції ОСОБА_10 є особами, які постійно здійснюють функції представників Національної поліції України - центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання громадської безпеки і порядку, у зв`язку з чим, вони є службовими особами.

Вранці 08 січня 2025 року, пройшовши щоденний цільовий інструктаж оперативної зміни, передбачений Інструкцією з організації діяльності чергової служби органів (підрозділів) Національної поліції України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 23 травня 2017 року за №440, Інспектор взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції ОСОБА_9 та поліцейський зводу 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції рядовий поліції ОСОБА_10 заступили в наряд на обслуговування автомобільної дороги Р-41 «В обхід м.Тернополя» відповідно до наказу ДПП НП України від 29.11.2024 №2668 та доручення УШІ в Тернопільській області ДПП від 25.12.2024 №11426/41/33/01-2024, які залучаються до несення служби для проведення комплексу профілактичних заходів щодо зниження рівня аварійності та контролю швидкісного режиму за допомогою лазерних вимірювачів швидкості ТruСАМ на службовому автомобілі марки «Skoda Rapid» д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні).

08 січня 2025 року о 10:40 год у обвинуваченого ОСОБА_7 , який в цей час проходив по узбіччю ділянки 3 км автомобільної дороги Р-41 «В обхід м.Тернополя», де стояв припаркований у напрямку до м.Тернопіль спеціалізований автомобіль марки «Skoda Rapid» д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні) із увімкненим двигуном, виник злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.

Реалізовуючи задумане, цього ж дня, а саме 08 січня 2025 року о 10:40 год обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на узбіччі ділянки 3 км автомобільної дороги Р-41 «В обхід м.Тернополя», скориставшись зайнятістю поліцейських, які здійснювали оформлення адміністративних матеріалів на узбіччі вказаної автомобільної дороги, усвідомлюючи і розуміючи протиправний характер та значення своїх дій, діючи при цьому умисно, підійшов до спеціалізованого автомобіля марки «Skoda Rapid» д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні) із увімкненим двигуном, вартістю 375482,80 гривень (триста сімдесят п`ять тисяч чотириста вісімдесят дві гривні 80 копійок), що становить 248 (двісті сорок вісім) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, і який належить Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, та відчинивши передні двері, присів за кермо цього автомобіля. Перебуваючи в салоні автомобіля, та продовжуючи свої злочинні дії, обвинувачений ОСОБА_7 , не маючи ні дійсного, ні уявного права на транспортний засіб, розпочав рух цим автомобілем у напрямку автомобільної дороги М-09 сполученням «Тернопіль-Рава-Руська», отримавши, таким чином, реальну можливість користуватися викраденим транспортним засобом.

В подальшому, здійснюючи рух спеціалізованим автомобілем марки «Skoda Rapid» д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні) на перехресті нерівнозначних автомобільних доріг Р-41 «В обхід м. Тернополя» та М-09 сполученням «Тернопіль - Рава-Руська - пункт пропуску Рава-Руська», з яких остання є головною дорогою, виїжджаючи з другорядної дороги не надав перевагу в русі автомобілю марки «Кіа Rio» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався головною дорогою, внаслідок чого відбулось їх зіткнення. У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, спеціалізований автомобіль марки «Skoda Rapid» д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні) отримав механічні пошкодження, у зв`язку з чим власнику даного транспортного засобу - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України завдано матеріальних збитків на суму 79287,52 гривень (сімдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят сім гривень 52 копійки).

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та кваліфікації його дій, вважає вирок таким, що підлягає зміні у частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а саме через суворість покарання.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді обмеження волі, виходив з того, кримінальне правопорушення відноситься до тяжких злочинів, але практично не врахував того, що обставин, які б обтяжували покарання не встановлено, а до обставин, які пом`якшують покарання відносяться: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, наявність на утриманні матері пенсійного віку.

Вважає, що суд належним чином не врахував, що він раніше несудимий і має психічні захворювання, а злочин не був вчинений з корисливих мотивів.

На думку апелянта, висновок суду щодо призначення покарання не ґрунтується на вимогах Закону та не відповідає особі обвинуваченого і ступеню суспільної небезпеки.

Звертає увагу суду, що він розлучений, з вищою освітою, перебуває на обліку у лікаря-психіатра та під постійним медичним спостереженням із діагнозом Маніакальний епізод (манія) із психотичними симптомами, а також має на утриманні мати пенсійного віку, ІНФОРМАЦІЯ_2 із якою він проживає та опікується нею.

Апелянт вважає, що відповідно до ч.2 ст.66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, якими, в даному випадку, є психічна хвороба ОСОБА_7 .

Також просить врахувати позитивну характеристику та відсутність скарг щодо нього за місцем проживання; повне визнання ним вини, щире каяття, відшкодування шкоди потерпілій стороні; відсутність претензій у потерпілих.

Вказує, що станом на сьогоднішній день, ОСОБА_7 успішно прийшов співбесіду на вакантну посаду інженера у ТОВ Пожежне спостереження Тернопілля), що підтверджується довідкою №31 від 05.06.2025.

З урахуванням вищенаведених обставин, вважає, що суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_7 , покарання із застосуванням положення ч.1 ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_7 змінити та призначити йому мінімальне покарання за ч.2 ст.289 КК України із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробовуванням.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять пом`якшити ОСОБА_7 призначене судом покарання, застосувавши статтю 75 КК України та звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробувальним строком; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вирок суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його дій апеляційний суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині обвинувачений не оскаржує.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу винного через суворість, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За загальними положеннями покарання, визначеними ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Виходячи із змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2025 року відносно ОСОБА_7 та аналізу матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд, обираючи покарання, за вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, дотримався положень Загальної частини Кримінального кодексу України та вимог ст.65 КК України.

Зокрема, судом першої інстанції, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст.65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний стан, стан здоров`я, ставлення до вчиненого, а також обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, наявність на утриманні мати пенсійного віку; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Врахувавши наведені вище обставини та визнавши їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого та, належно мотивувавши своє рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування положень ч.1 ст.69 КК України і призначення іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, виходячи з того, що саме таке покарання буде відповідати вчиненому обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальному правопорушенню і буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Прийнявши до уваги вказані обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Доводи апелянта, що суд призначив ОСОБА_7 покарання явно несправедливе та не врахував пом`якшуючих обставин, а саме щире каяття, усунення заподіяної шкоди та беззаперечне визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому, а також на утриманні матері пенсійного віку є помилковими, оскільки, призначаючи покарання, місцевий суд, належним чином умотивувавши своє рішення, застосував ст.69 КК України та перейшов до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.289 КК України за це кримінальне правопорушення, врахувавши при цьому всі обставини, на які посилається апелянт.

Твердження сторони захисту щодо визнання пом`якшуючою обставиною наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 психічної хвороби, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки судом враховано всі дані про особу обвинуваченого, до чого відноситься і стан його здоров`я.

Таким чином, відомості про особу обвинуваченого, які апелянт просить визнати такими, що пом`якшують покарання, були враховані судом першої інстанції при постановленні вироку, а тому підстав вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів обвинуваченого про застосування ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, твердження, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого з приводу того, що при призначенні обвинуваченому покарання потрібно врахувати пом`якшуючі обставини, а також відшкодування потерпілому заподіяної шкоди обвинуваченим, його стан здоров`я та наявність у нього на утриманні мати пенсійного віку, як підставу для застосовування статті 75 КК України, судова колегія вважає непереконливими, оскільки зваживши на вказані обставини, судом застосовано при призначенні покарання обвинуваченому приписи статті 69 КК України.

При цьому, не відповідає дійсності посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що він раніше не судимий, оскільки, як вбачається із копії вироку Тернопільського міськрайонного суду від 09.04.2025 р. (справа № 607/27675/24), який міститься в матеріалах справи, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн. (а. п.114-118)

Відповідно до п.5 ч.1 ст.89 КК України особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, визнаються таким, що не мають судимості, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Тому, навіть за умови сплати штрафу ОСОБА_7 згідно вироку Тернопільського міськрайонного суду від 09.04.2025 р., як про це він повідомив під час апеляційного розгляду, на даний час судимість за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України, не погашена.

З огляду на викладене, застосування статті 75 КК України, на переконання колегії суддів, не сприятиме виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

За наведених обставин, підстав для застосування положень статті 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, про що він ставить питання в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції суд не вбачає.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки за санкцією статті кримінального закону, якою передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 5 (п`яти) до 8 (восьми) років, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

При цьому, змінювати покарання в частині обраного виду та строку, шляхом призначення мінімального покарання за ч.2 ст.289 КК України, як про це зазначено в апеляційній скарзі, зважаючи на наведені вище мотиви, колегія суддів підстав не вбачає, з огляду на те, що обвинуваченому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України та обрано більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.2 ст.289 КК України за це кримінальне правопорушення.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку що рішення місцевого суду як щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за інкримінованою йому статтею обвинувачення, так і щодо призначеного покарання є належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни чи скасування вироку вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винної і застосування до обвинуваченої інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, про що обвинувачений ОСОБА_7 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав до його зміни чи скасування, про що ставить питання апелянт, не встановлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області області від 08 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді