Справа №373/1084/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3240/2025 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

19 серпня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

законного представника - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

особи, щодо якої розглядається клопотання - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Переяславського відділу Бориспільської окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Даною ухвалою суду відмовлено в застосуванні примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 .

Закрито кримінальне провадження № 0000121 щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 у зв`язку з вчиненням суспільно - небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

В ухвалі суду зазначено, що стороною обвинувачення не доведено, що мало місце вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, зазначених у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 . При цьому факт крадіжки 1500 грн. у потерпілого міг бути, але стороною обвинувачення не доведено, що це вчинено ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вважає, що суд, під час винесення вказаної ухвали, критично та необ`єктивно віднісся до всіх доказів сторони обвинувачення.

Зазначає, що судом взято до уваги безпосередні показання потерпілого ОСОБА_10 та вважає їх такими, що не відповідають обставинам, викладеним в обвинуваченні.

Так, в ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_10 дещо змінив свої показання в частині місця зберігання грошових коштів та особи, яка можливо їх викрала. При цього, судом не взято до уваги той факт, що потерпілий в судовому засіданні зазначив неодноразово, що події в силу минулого часу погано пам`ятає, оскільки в день крадіжки його грошових коштів вживав алкогольні напої.

Разом з тим, в судовому засіданні було допитано слідчу, однак суд необ`єктивно та критично віднісся до показань слідчої, а також оглянутого під час судового розгляду відеозапису слідчого експерименту, звертаючи увагу на той факт, що ОСОБА_9 на той момент не могла усвідомлювати свої дії. Судом не враховано той факт, що слідчий експеримент проведено 23.03.2023, а висновок судово-психіатричного експерта виготовлений 31.05.2023.

Вважає, що досліджений в судовому засіданні відеозапис слідчого експерименту від 23.03.2023 є допустимим та таким, що має доказове значення для встановлення того факту, що саме ОСОБА_9 вчинила крадіжку грошових коштів у ОСОБА_10 .

Крім того, суд першої інстанції, оцінюючи показання свідків, в тому числі свідка ОСОБА_11 , дійшов висновку, що вони не мають доказового значення щодо обставин, які інкриміновано ОСОБА_9 , оскільки ці свідки не були очевидцями події. Однак, прокурор такий висновок суду вважає невмотивованим та необґрунтованим.

Також зазначає, що судом невмотивовано відмовлено прокурору у допиті свідка ОСОБА_12 та не продовжено прокурору термінів щодо встановлення місця знаходження останнього, який призваний на військову службу під час мобілізації.

Окрім цього, прокурором було подано клопотання про закриття кримінального провадження, у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України 18.07.2024 Закону України «Про внесення змін до КУпАП щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна», згідно якого щодо ОСОБА_9 необхідно застосувати примусові заходи медичного характеру, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Однак, вважає, що судом невмотивовано відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Захисником ОСОБА_9 - адвокатом ОСОБА_8 подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить відмовити прокурору у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, думки ОСОБА_9 , її захисника і законного представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зміст і форма кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру повинні відповідати закріпленим у ст. 7 КПК України загальним засадам, у тому числі презумпції невинуватості.

Виходячи з наведеного, особа вважається такою, що не вчиняла суспільно небезпечного діяння, і не може бути піддана примусовим заходам, доки факт вчинення нею такого діяння не буде доведено в порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили.

Частиною 1 ст. 503 КПК України визначено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання, зокрема, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Разом із цим, частиною 3 вказаної статті передбачено, що встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

За змістом положень статей 19, 93 КК України, ст. 503 КПК України підставою для застосування щодо особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, примусових заходів медичного характеру є наявність у такому діянні юридичних ознак складу злочину, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, за винятком осудності як ознаки суб`єкта.

З висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2023 у справі № 761/37225/20 (провадження

№ 51-321 кмо22) слідує, що відповідно до вимог статей 92, 93, 94 КК України та ч. 3

ст. 503, ст. 505, ч. 1 ст. 513 КПК України при розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватись лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, при цьому суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим.

Згідно клопотання прокурора, ОСОБА_9 вчинила суспільно-небезпечне діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Під час розгляду поданого клопотання судом досліджено надані прокурором докази та здійснено їх оцінку.

Зокрема, судом досліджено висновок судово-психіатричного експерта №254 від 31.05.2023, відповідно до якого ОСОБА_9 під час скоєння інкримінованих їй дій страждала та страждає в даний час на легку розумову відсталість із зазначеними порушеннями поведінки за МКХ 10-F.70.1, не могла і не може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_9 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 23.03.2023 з відеозаписом, який розпочато о 15:16 та закінчено о 15:24, складений старшою слідчою ОСОБА_13 за участі підозрюваної ОСОБА_9 та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17.03.2023 року.

Допитано потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 .

Висновком судово-психіатричної експертизи від 06.11.2023 року № 514 встановлено, що ОСОБА_9 під час скоєння інкримінованих їй дій у кримінальному провадженні №0002188 від 24.09.2023 за ч. 1 ст. 121 КК України страждала на легку розумову відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю (за МКХ 10- F.70.1), не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час страждає на легку розумову відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю (за МКХ 10-F.70.1) та не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_9 за своїм психічним станом потребує застосування примусових заходів медичного характеру - госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом. ОСОБА_9 страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю (F10.25 за МКХ-10). Вона потребує лікування з приводу цього захворювання на загальних підставах. Протипоказань для такого лікування у неї не виявлено.

Як зазначив суддя,з досліджених судом доказів вбачається, що на момент проведення слідчого експерименту ОСОБА_9 не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.При цьому, не було забезпечено участь захисника у цій слідчій дії. Зазначене дає підстави для визнання доказів, зафіксованих протоколом слідчого експерименту від 23.03.2023 та відеозаписом цієї слідчої дії, недопустимими.

Суд дійшов висновку, що твердження сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_9 дій, охоплених ч. 4 ст. 185 КК України, з умислом, корисливим мотивом та метою незаконного збагачення не доведено. Показання свідків, на думку судді, не мають доказового значення, оскільки ці свідки не були очевидцями вказаних у клопотанні подій.

Отже, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що мало місце вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, зазначених у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру. При цьому факт крадіжки 1500 грн. у потерпілого міг бути, але стороною обвинувачення не доведено, що це вчинено ОСОБА_9 .

Колегія суддів з даними висновками суду погоджується, з огляду на наступне.

У Постанові Верховного Суду від 13.05.2021 (справа № 204/8241/17) зазначено, що осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

З урахуванням свого актуального психічного стану ОСОБА_9 є неосудною особою, оскільки на момент вчинення кримінального правопорушення не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними.

Колегія суддів зауважує, що правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, належить до умисних, проте умисел в діях неосудної особи є неможливим, оскільки встановлено факт неосудності ОСОБА_9 , у зв`язку з чим вона через стан свого психічного здоров`я не могла вчинити зазначене умисне суспільно небезпечне діяння.

В клопотанні прокурором зазначено, що ОСОБА_9 діяла умисно, але встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим.

Також, судом належно оцінено та досліджено надані прокурором докази щодо вчинення кримінального правопорушення, однак жоден із них не підтверджує вчинення його ОСОБА_9 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 513 КПК України, оскільки не доведено, що ОСОБА_9 вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Переяславського відділу Бориспільської окружної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року щодо ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а громадянкою ОСОБА_9 , з дня вручення їй копії ухвали.

Суддя Суддя Суддя