Провадження № 1-кс/947/5711/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2025 року слідчий суддя слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Одеси із клопотанням про накладення арешту на мобільний телефон «IPhone 15 Pro» S/n: НОМЕР_1 із СІМ-картою на номер НОМЕР_2 , вилучений 23.12.2024 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 з метою збереження речових доказів в рамках кримінального провадження.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просив клопотання задовольнити та розглянути без його участі.

Представник власника майна ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 надіслав на адресу суду письмове заперечення проти задоволення клопотання, в якому просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та зобов`язати прокурора негайно повернути майно. Клопотання просив розглянути без його участі та без участі власника майна.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, прийшов до наступного висновку.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно положень ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

В рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси вже розглядалося аналогічне клопотання прокурора про накладення арешту на мобільний телефон «IPhone 15 Pro» S/n: НОМЕР_1 із СІМ-картою на номер НОМЕР_2 , вилучений 23.12.2024 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатом розгляду вказаного клопотання в рамках кримінального провадження № 947/36764/24 (провадження № 1-кс/947/4353/25) 04.04.2025 року слідчим суддею було постановлено ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України було відмовлено, а тимчасово вилучене 23.12.2024 року майно в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон «IPhone 15 Pro» S/n: НОМЕР_1 із СІМ-картою на номер НОМЕР_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України повернуто особі у якої його було вилучено.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 З акону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства.

Діючий Кримінальний процесуальний кодекс України не містить вказівки слідчому судді на те, яким чином необхідно діяти у разі подачі стороною обвинувачення клопотання про арешт майна, яке вже розглядалося слідчим суддею та за результатом розгляду якого слідчим суддею було прийнято відповідне рішення.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 7 КПК України встановлено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: законність, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Слідчий суддя звертає увагу сторони обвинувачення на те, що аналогічне клопотання про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК Українивже було розглянуто слідчим суддею, за результатом розгляду такого клопотання було постановлено відповідну ухвалу, яку не було оскаржено а апеляційному порядку та яка на даний час набрала законної сили.

Відповідно до чого, слідчий суддя роз`яснює стороні обвинувачення, що у разі незгоди із процесуальним рішенням слідчого судді сторона обвинувачення має право оскаржити його до суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, враховуючи те, що слідчим суддею в рамках кримінального провадження вже розглядалося питання про накладення арешту на майно зазначене у даному клопотанні, слідчий суддя прийшов до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 170-173 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1