Дата документу 15.07.2025
Справа № 334/1875/25
Провадження № 1-кп/334/480/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року Дніпровський районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,

особи, щодо якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000014 від 12.01.2025 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, маючого середню освіту, офіційно не працевлаштованого, інваліда 3 групи, неодруженого, який не має на утриманні неповнолітніх або малолітніх дітей, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, за фактом вчинення суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000014 від 12.01.2025 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання обґрунтоване тим, що 11.01.2025 приблизно о 15 годині 10 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись у тамбурі квартир АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи прямий умисел на спричинення тілесних ушкоджень, не усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, наніс один удар кулаком правої руки в ліве око ОСОБА_4 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синця лобової ділянки з розповсюдженням на ліву виличну та ліву ділянку очної ямки, яке саме по собі кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

За викладеними обставинами дії ОСОБА_6 кваліфікуються за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме спричинення умисних легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме спричинення умисних легких тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні прокурор підтримала клопотання, зазначаючи, що є всі законні підстави для застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 та просила застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечного діяння за обставин, викладених у клопотанні прокурора та також просив клопотання прокурора задовольнити, оскільки ОСОБА_6 створив небезпеку для його здоров`я. Крім того підтримав свій цивільний позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 підтримав клопотання прокурора та просив задовольнити цивільний позов потерпілого у повному обсязі.

Захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , не заперечував проти застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру, однак просив суд застосувати примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги. У задоволенні цивільного позову просив відмовити.

Особа, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_6 не заперечував проти застосування примусових заходів медичного характеру і також просив застосувати примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги. У задоволенні цивільного позову просив відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.512 КПК України участь особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, не є обов`язковою і може мати місце, якщо цьому не перешкоджає характер розладу психічної діяльності чи її психічного захворювання.

Суд, дослідивши та вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши надані сторонами кримінального провадження кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що факт вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України підтверджується сукупністю доказів, наданих прокурором та безпосередньо досліджених судом, а саме:

поясненнями потерпілого ОСОБА_4 , який в судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству із Покаместовим вже 30 років. Раніше конфліктів у нього з Покаместовим не було. Зі сторони Покаместова, була агресія, колись лутку вибив, але він на це уваги не звертав. Також ОСОБА_9 його обвинувачував, що коли він із товаришем сварились, то потерпілий викликав поліцію. Знає, що ОСОБА_9 лікувався вже 12 разів. У них з Покаместовим спільний коридор. В неділю в обід, коли він з дружиною прийшли до дому, ОСОБА_9 вийшов та ображав його і дружину, наніс йому удар в ліве око кулаком правої руки. Він тривалий час лікувався вдома, до лікаря не звертався, у нього була гематома. Через пару днів ОСОБА_9 вже знову розламав у коридорі всі шафи.

поясненнями свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_9 це їх сусід, потерпілий це її чоловік. Вона сама медик, знає, що сусід хворий, тому з ним не спілкувалася. Напередодні 9 січня ОСОБА_9 побив якогось невідомо чоловіка, приїхала поліція, його забрали, але той чоловік відмовився писати заяву і Покаместова відпустили. На наступний день 11 січня вони з чоловіком поверталися до дому. зателефонував ОСОБА_9 їй на телефон. Він почав казати що вони викликали поліцію, чоловік її, щось гучно йому сказав і вона вимкнула телефон, щоб не було сварки. Коли вона з чоловіком піднялись на свій поверх, у тамбурі стояв ОСОБА_9 , розлючений і відразу вдарив чоловіка у око. ОСОБА_9 погрожував, замахувався, чоловік захищався. Хвилин 10 він не пропускав до квартири, потім сказав «добре, проходьте». Хвилин за 10 він почав стукати у їх двері, кричати. Вона викликала поліцію, вони запитали чи будемо ми писати заяву. Поки ми поїхали у відділок поліції, ОСОБА_9 зателефонував їй знову, дізнавач взяла слухавку, він почав казати що нікого не бив, він взагалі не вдома, а у селі. Коли вони повернулися додому, він знову стукав у двері, вона викликала поліцію, він закривався у себе в квартирі і сидів тихо. Він ховав свій велосипед і у тамбурі побив їх полички. Мабуть мешканці зателефонували голові ОСББ, хоча він кричав що ні поліція ні голова нічого не зроблять, йому нічого не буде. Вона викликала дільничного, бо ОСОБА_9 казав, що заблокує двері. Коли справа надійшла до суду, все було тихо. На першому засіданні він зрозумів що йому дадуть лікування, бо в 2000 році він вже когось побив і він лікувався. І на наступний день після першого засідання, він зранку пив алкоголь, вмикав гучно музику і її ображав. Вона знову викликала поліцію, прийшли до нього. Сказали що, він більше не буде і поїхали. Він хотів щоб його забрала бригада.

поясненнями свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні пояснив, що він проживаю за адресою АДРЕСА_3 , є головою ОСББ, свідком даних подій не був. Щось погане не може сказати про ОСОБА_12 . Чув що були скарги, що він поводив себе шумно. Однак він особисто бачив ОСОБА_12 завжди тверезим, він допомагав по справах ОСББ. Скарг на потерпілого ОСОБА_13 не надходило.

протоколом огляду місця події від 12.01.2025 року з фототаблицями, відповідно до якого безпосереднім оглядом є тамбур квартир АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_5 . (а.с. 11-15)

висновком судово-медичної експертизи №77п від 13.01.2025 року, відповідно до якого в оглянутого ОСОБА_4 , 1953 р.н. виявлений синець лобової ділянки з розповсюдженням на ліву виличну та ліву ділянку очної ямки кваліфікується як легке тілесне ушкодження (п.2.3.2.б «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, 1995р»). Тілесне ушкодження утворилось від не менш ніж одноразової дії тупого предмета (предметів). Давність утворення тілесного ушкодження не суперечить терміну, зазначеного в обставинах справи. (а.с.26)

Зазначені докази суд визнає належними, оскільки у своїй сукупності прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, та є допустимими, оскільки отримані у порядку, встановленому КПК України.

Судом установлено, що згідно висновку судово-психіатричного експерта №61 від 19.02.2025 року, відповідно до якого ОСОБА_6 , 1967 р.н., виявляв та виявляє на теперішній час ознаки психічного розладу у вигляді шизоафективного розладу, маніакальний тип. Отже, він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на даний час він також не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціального закладу з надання психіатричної допомоги. (а.с.82-91).

Суд враховує, що особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, виявляв і на теперішній час виявляє ознаки психічного розладу у вигляді шизоафективного розладу, маніакальний тип. Вказане психічне захворювання позбавляло його можливості в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні докази і оцінюючи їх в сукупності, обставини інкримінованого ОСОБА_6 діяння з урахуванням обставин, доведені поза розумним сумнівом на підставі зазначених вище доказів, а також доказів, які підтверджують достовірність та можливість використання таких, які є допустимі та достовірні, а в сукупності - достатні та узгоджені між собою.

В постанові від 16 січня 2023 року (справа № 761/37225/20, провадження № 51-321 кмо 22) об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зокрема зазначила, що особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, у стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки (відповідно вольова та інтелектуальна ознаки) не є суб`єктом кримінального правопорушення в розумінні частини першої статті 18 КК і в такому випадку відсутня вина як обов`язкова основна ознака суб`єктивної сторони будь-якого складу кримінального правопорушення, а отже і суб`єктивна сторона. Зазначене є правовою підставою для юридичної оцінки дій неосудної особи не як кримінального правопорушення, а як суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати, як суспільно небезпечне діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України - спричинення умисних легких тілесних ушкоджень.

Надаючи оцінку тому, чи вчинив ОСОБА_6 суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд бере до уваги висновок судово-психіатричного експерта згідно з яким, під час інкримінованих дій, ОСОБА_6 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час він також не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціального закладу з надання психіатричної допомоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно до ст. 92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

В силу ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до ст.94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру:

1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку;

2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом;

3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом;

4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

2. Надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

3. Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

4. Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.

5. Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.

Верховний Суд у рішенні від 30 травня 2019 року у справі № 51-5807км18 дійшов висновку, що статтею 94 КК України визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання. Верховний Суд звертає увагу на те, що метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (ст. 92 КК України). Для досягнення цієї мети суд має визначити конкретний вид примусового заходу, враховуючи всі передбачені ст. 94 КК України критерії в їх сукупності.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Відповідно до ст.512 КПК України судовий розгляд кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_6 інкриміноване суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, вчинив перебуваючи в стані неосудності, він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, тому на підставі ч.2 ст. 19 КК України він не підлягає кримінальній відповідальності, до нього, як до особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, необхідно застосувати примусові заходи медичного характеру.

ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене Особливою частиною КК України, що згідно ст.12 КК України відноситься до проступку.

Відповідно до ч. 2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Визначаючи вид примусових заходів медичного характеру, суд враховує, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, обставини вчинення і тяжкість вчиненого діяння, характер і тяжкість захворювання ОСОБА_6 а також ступінь небезпечності останньої для інших осіб, суд вважає, що відносно ОСОБА_6 необхідно застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Виходячи із роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені у постанові №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд не визначає лікувальну установу, в якій до особи будуть застосовані примусові заходи медичного характеру та не визначає строк, на який ці заходи призначені.

Потерпілим ОСОБА_4 заявлено цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди у сумі 9 057 гривень, моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень та витрати на адвоката у сумі 10 000 гривень.

ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти цивільного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Так, згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.1186 ЦК України, якщо шкоду було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. Тобто правила цієї норми матеріального закону передбачають такі основні вимоги, яким повинні відповідати такі особи на момент завдання шкоди - це проживати разом з цією особою та знати про її психічний розлад або недоумство.

Як було встановлено під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №61, ОСОБА_6 на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними.

Відповідно до ч.1 ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

У даному кримінальному провадженні встановлено, що цивільний позов пред`явлено саме до ОСОБА_6 , відносно якого підлягають застосуванню примусові заходи медичного характеру через наявність у нього психічного захворювання, яке позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними в момент вчинення кримінального правопорушення, а, відтак, не несе відповідальності за спричинену ним шкоду.

При цьому, ОСОБА_6 , офіційно не працевлаштований, є інвалідом 3 групи, проживає один.

Враховуючи наведене, суд вважає, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 , заявлений до ОСОБА_6 , до якого застосовуються примусові заходи медичного характеру, у зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у стані неосудності, задоволенню не підлягає за відсутності правових підстав для стягнення з ОСОБА_6 , матеріальної та моральної шкоди.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 503, 508, 512-513, 516, 376 КПК України, ст. ст. 19, 92-94 КК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру за фактом вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

У задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти діб з дня її проголошення через Дніпровський районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст ухвали буде проголошено 16.07.2025 року о 12 год. 30 хв.

Суддя: ОСОБА_1