ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1768/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України
УХВАЛА

Іменем України

27 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», строком до 60 днів, тобто до 11 вересня 2025 року, з можливістю застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, у розмірі, визначеному в ухвалі Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.11.2024.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою пом`якшити запобіжний захід та зменшити розмір застави, яка стала непомірною для нього.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ризики, на які посилається прокурор, не доведені.

Питання визначення розміру застави, який вважається пропорційним щодо конкретної особи, враховуючи відомості, які містяться в матеріалах клопотання та справи, не погляд ОСОБА_7 , на даний момент стало актуальним, спірним і сумнівним. На цьому етапі провадження з`явилася потреба у з`ясуванні визначення обсягу обвинувачення, його погодженості у зв`язку з невідповідністю даних в матеріалах ЄРДР з даними змісту підозри, обвинувального акту, доказового матеріалу, а також непомірності розміру застави для обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисника ставиться питання про зміну ухвали Шевченківського районного суду м. Харкова від 14.07.2025 в частині визначення розміру застави, та визначення обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом не було враховано, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання, тривалий час знаходиться під вартою. Також в ході судового засідання ОСОБА_7 повідомив, що визначений судом розмір застави є непомірно великим для нього та його родини, а тому він не може внести заставу. Судом першої інстанції не були взяті до уваги доводи сторони захисту щодо непомірного розміру застави та взагалі не розглядалась можливість зменшення розміру застави.

На даний час ОСОБА_7 фактично безальтернативно повинен перебувати під вартою, а обрання альтернативного запобіжного заходу є лише формальним виконанням вимог ст. 182 КПК України, що не відповідає практиці Європейського суду з прав людини та принципам КПК України, оскільки встановлення судом непомірно великого розміру застави обвинуваченому має негативні наслідки в дотриманні права обвинуваченого на свободу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку захисника, який підтримав доводи та вимоги апеляційних скарг, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, які стали підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні корисливого злочину,передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному з проникненням у сховище, вчиненому в умовах воєнного стану, та повторно, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого, та за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Вивченням особи ОСОБА_7 встановлено, що останній не одружений, офіційно не працевлаштований, дітей на утримання не має, раніше не судимий, має постійне місце реєстрації, яке співпадає з місцем проживання.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Що стосується доводів апеляційних скарг щодо розміру застави, яка є непомірною для обвинуваченого, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Виходячи зі змісту ч. 4 ст.182 КК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Частиною 5 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається у межах, зокрема щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку суду апеляційної інстанції, з урахуванням обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , характеру кримінального правопорушення, та враховуючи загальний розмір завданої шкоди потерпілим у розмірі 144761,31 грн, суд першої інстанції при визначенні розміру застави дійшов до правильного висновку, визначивши останньому заставу в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 181680 грн.

Такий розмір застави неє максимальним розміром, визначеним ч. 5 ст. 182 КПК України, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, з урахуванням тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, не порушує його прав, а тому підстав вважати такий розмір завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: