УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 453/2048/24

провадження № 51-2531 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від

13 травня 2025 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Сколівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2025 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від

13 травня 2025 року, ОСОБА_4 засуджено за ст. 126-1 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

За вироком суду ОСОБА_4 , перебуваючи з дружиною ОСОБА_5 за місцем спільного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , та за місцем праці дружини на вокзалі станції Славсько, за адресою: вул. Привокзальна, 14, у селищі Славсько Стрийського району Львівської області, систематично вчиняв відносно останньої психологічне насильство, котре виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою, приниженні, що призвело до психічних страждань останньої, а також погіршило якість її життя, зокрема, спричинило емоційну напруженість, втому та негативні переживання. Так, обвинувачений ОСОБА_4 протягом року неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім`ї, тобто вчиняв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за що постановами Сколівського районного суду Львівської області від

20.02.2024 року у справі № 453/82/24 (провадження 3/453/108/24),

від 13.08.2024 року у справі за № 453/1225/24 (провадження 3/453/629/24),

від 07.10.2024 року у справі за № 453/1172/24 (провадження 3/453/616/24),

був підданий адміністративному стягненню у вигляді штрафу. Незважаючи на такі заходи реагування, обвинувачений ОСОБА_4 правильних висновків для себе не зробив та продовжуючи свої умисні протиправні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 24 листопада 2024 року, близько 02 год, перебуваючи з дружиною ОСОБА_5 за місцем спільного проживання, за вищевказаною адресою, висловлювався щодо неї нецензурною лайкою, гучно кричав, погрожував їй фізичною розправою та знищенням майна, шляхом підпалу, при цьому застосував силу, наносив удари у різні частини тіла, тим самим вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру щодо неї, й це призвело до її психічних страждань, спричинило їй фізичну біль. У результаті таких своїх умисних протиправних дій, котрі полягали у систематичному вчиненні психологічного та фізичного насильства щодо своєї дружини ОСОБА_5 , застосуванні щодо неї фізичної сили та погроз знищення її майна, в останньої погіршилася якість життя, було принижено її честь та гідність, це викликало в неї побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну невпевненість та нездатність захистити себе, сформувало у неї розлад адаптації з переживанням розладу емоцій.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вказує, що апеляційний суд не дотримався вимог кримінального закону, не повністю врахував і не надав достатньої об`єктивної правової оцінки всім обставинам, які мають значення при обранні покарання ОСОБА_4 , зокрема, тривалості та систематичності вчинених ним злочинів, кількості умисних протиправних діянь та спричиненим наслідкам. Вважає, що з урахуванням зазначених обставин, ОСОБА_4 необхідно було призначити покарання у максимальному розмірі, визначеному санкцією ст. 126-1 КК України, адже лише в такому випадку покарання узгоджуватиметься з метою, визначеною у ст. 50 КК України і відповідатиме тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Крім цього, прокурор стверджує, що суд залишив без належної увагидоводи скарги щодо застосування до обвинуваченого в інтересах потерпілої передбаченого ст. 91-1 КК України обмежувального заходу у виді направлення для проходження програми для кривдників. Вважає, що застосування зазначеного обмежувального заходу сприятиме виправленню засудженого, покращенню психологічного здоров`я потерпілої, а призначене судом покарання та обмежувальний захід у своїй сукупності будуть необхідними і достатніми для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. На думку прокурора, оскаржуване судове рішення є невмотивованим і необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ст. 126-1 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Судовий розгляд кримінального провадження проведено в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор, зокрема порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та порядку його відбування, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом'якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов'язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу ОСОБА_4 , який позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно працевлаштований, зокрема працює монтером колії у ВСП «Стрийська дистанція колії» АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», де отримує систематичний та стабільний дохід, на диспансерних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше притягався до кримінальної відповідальності, наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, а також позиції потерпілої ОСОБА_5 , суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання в межах санкції ст. 126-1 КК України у виді громадських робіт на строк 200 годин, оскільки за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Не погодившись із вироком суду, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні ОСОБА_4 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема, і думку потерпілої, яка просила ОСОБА_4 суворо не карати, оскільки з ним примирилась, вони надалі проживають однією сім`єю, спільно ведуть господарство та виховують малолітню дочку, дані про особу обвинуваченогота обґрунтовано зазначив, що покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім цього, суд апеляційної інстанції, погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, що всупереч тверджень сторони обвинувачення, відсутні підстави для збільшення розміру призначеного ОСОБА_4 покарання.

Доводи прокурора щодо неврахування судами тривалого характеру вчинення засудженим домашнього насильства по відношенню до дружини при призначенні покарання є безпідставними, оскільки вказані обставини входять до об`єктивної сторони кримінального провадження, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Підсумовуючи наведене, на переконання Суду, призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За встановлених обставин у цьому кримінальному провадження відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Колегія суддів погоджується і з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування до засудженого додаткових обмежувальних заходів, передбачених ст. 91-1 КК України. Зі змісту цієї норми слідує, що застосування таких заходів належить до дискреційних повноважень суду та не є його обов`язком, що не заперечується у касаційній скарзі. При цьому апеляційний суд обґрунтовано врахував позицію потерпілої, яка підтвердила факт примирення з останнім, спільне проживання однією сім`єю, ведення господарства та виховання дитини, а також просила не застосовувати до нього обмежувальних заходів. За цих обставин суди дійшли правильного висновку, що для запобігання в подальшому вчиненню домашнього насильства достатнім є покарання у виді громадських робіт, без додаткового обмеження прав засудженого.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 травня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3