ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2302/25 Справа № 208/4621/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000410 від 26.03.2023за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2025 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженц м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня, офіційно не працевлаштований, одружений, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним та засуджено за ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбуття призначеного ОСОБА_8 покарання рахується з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов у справі не заявлено. Процесуальні витрати у справі відсутні.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Приблизно о 16.30 годині 25.03.2023 року, ОСОБА_8 перебував за місцем мешкання раніше знайомого ОСОБА_11 , у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , куди прийшов для з`ясування обставин виникнення пожежі поблизу свого будинку.

При вирішенні зазначеного питання між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виникла сварка, під час якої у останнього виник протиправний умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи зазначений умисел, в період 16.35 - 16.40 години зазначеного дня, ОСОБА_13 підійшов до ОСОБА_12 який знаходився на ліжку, та будучі особою яка використовує для переміщення милицю, утримуючи її у правій руці, завдав нею один удар в обличчя потерпілого, влучивши тому в праве око, від чого той впав на ліжко обличчям до низу та на деякий час втратив свідомість.

Не зупиняючись на вчиненому та продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу спрямованого на спричинення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, ОСОБА_13 утримуючи милицю в правій руці, наніс потерпілому один удар в область голови, та один удар в область тулуба.

У результаті умисних злочинних дій ОСОБА_13 , ОСОБА_12 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми з відкритим переломом кісток носа, з раною спинки носу та саднами на голові, явищами струсу головного мозку, з контузією важкого ступеню правого ока, його травматичним розчавленням, евісцерацією правого ока, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, по ознаці розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину.

Ушкодження в вигляді синця та саден на тулубі - відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину (35%).

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання явно несправедливим за своїм видом та розміром через суворість, яке не відповідає особі обвинуваченого. На думку апелянта суд не в повній мірі врахував наявність пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 обставин, а саме те, що з самого початку досудового розслідування обвинувачений не відмовлявся від надання пояснень з приводу обставин спричинення потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, не намагався приховати свою причетність до побиття потерпілого, не відмовлявся від участі у проведенні слідчих дій, добровільно надав слідчим органам свій одяг і взуття, в яких він був під час подій, добровільно видав знаряддя злочину милицю для проведення відповідних експертиз, що, на переконання сторони захисту, свідчить про сприяння обвинуваченого швидкому розкриттю злочину та відносить до пом`якшуючих обставин відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК.

Також захисник вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_8 щиро розкаявся у скоєному, дуже шкодує про те, що від його протиправних дій настали такі тяжкі наслідки для здоров`я потерпілого ОСОБА_11 , але він не бажав їх настання. Неодноразово прохав вибачення у потерпілого, готовий відшкодувати потерпілому матеріальну та моральну шкоду, для чого готовий був продати свій будинок, але потерпілий категорично відмовляється від грошової компенсації.

Поміж іншого захисник посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_14 знайомі вже тривалий час, відносини між ними були дружніми, сусідські, сварок між ними раніше не було. В той день ОСОБА_8 пішов до потерпілого не з метою його побиття, а щоб останній більше не підпалював сухостій, оскільки це дуже небезпечно. Натомість, оскільки потерпілий був у стані алкогольного сп`яніння, то почав словесно ображати обвинуваченого нецензурною лайкою. ОСОБА_8 не стримався і наніс потерпілому декілька ударів в область голови. Куди саме прийшлись удари обвинувачений не бачив, бо у кімнати було темно.

На думку апелянта, місцевий суд також не в достатній мірі врахував дані щодо особи обвинуваченого, який є учасником АТО, має статус учасника бойових дій, приймав безпосередню участь у бойових діях із захисту суверенітету та територіальної цілісності України, був поранений, що негативно вплинуло на його психічне самопочуття, тому він дуже болісно реагує на образи, нецензурну лайку на свою адресу, йому важко стримувати свої емоції на негативну поведінку щодо нього з боку інших. Обвинувачений позитивно характеризується за місцем реєстрації і мешкання, раніше не судимий, має поганий стан здоров`я, оскільки у нього встановлений діагноз: Перелом обох кісток правої гомілки у в/з зі зміщенням. Гемартроз правого колінного суглобу, через що ОСОБА_8 пересувається за допомогою милиць.

Захисник вважає помилковим посилання суду у вироку на те, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуває на обліку у лікаря нарколога, оскільки це спростовується наявною у справі довідкою з КНП КМР Міська лікарня №1 (т.2 а.п.139) та в якій зазначено, що ОСОБА_8 перебував на обліку у лікаря нарколога, але у 2019 році знятий з реєстру по стійкому поліпшенню.

Враховуючи вищенаведені обставини сторона захисту вважає, що обвинуваченому ОСОБА_8 можливо призначити покарання із застосування ст.ст.69,75 КК нижче за 5 років позбавлення волі, з випробуванням.

Тому просить апеляційний суд вирок Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2025 року змінити в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, застосувати положення ст.75 КК і звільнити його від відбування покарання з випробуванням або на підставі ст.69 КК призначити обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.1 ст.121 КК, тобто нижче від 5 років позбавлення волі.

На апеляційну скаргу захисника представником потерпілого ОСОБА_7 подані заперечення, в яких вона наводить свої аргументи на спростування доводів апеляційної скарги сторони захисту, просить залишити її без задоволення, а вирок без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, тому неявка потерпілого, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши захисника та обвинуваченого на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та які наполягали на її задоволенні у повному обсязі, просили або застосувати положення ст.75 КК, або призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 3 років позбавлення волі, вислухавши думку прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.121 КК ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються захисником в апеляційній скарзі, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що стороною захисту фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 ККта роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно положень ч.1 ст.75 КК ( в редакції, що діяла на час вчинення злочину )якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту ст.75 КК вбачається, що застосування інституту звільнення від відбування покарання допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин справи, виправлення засудженого є можливим без відбування покарання.

Крім того, кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст.69 КК при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

У своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 3 грудня 2019 року (справа №552/2739/17, провадження № 51-2673 км 19) ККС ВС зазначив, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст.69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав, скарг на його поведінку за місцем мешкання на нього не надходило, є учасником бойових дій, з 2018 року знаходиться на обліку у лікаря нарколога з діагнозом психічних та поведінкових розладів в результаті вживання алкоголю, синдром залежності, хоча в 2019 році знятий з реєстру по стійкому поліпшенню, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває ( т.2 а.п.139).

Відповідно до ст.66 КК обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд визнав - визнання обвинуваченим вини та його щире каяття, а також активне сприяння розкриттю злочину.

Водночас обставин, які відповідно до ст.67 КК обтяжують покарання, судом не встановлено.

Отже, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, обставини вчинення кримінального правопорушення та відношення ОСОБА_8 до скоєного, думку потерпілого, який наполягав на суворому покаранні винному, суд першої інстанції дійшов правильних обґрунтованих висновків, що для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_8 необхідно призначити реальне покарання у виді позбавлення волі в межах мінімальної санкції ч.1 ст.121 КК на строк 5 років.

При цьому суд врахував наслідки умисних ударів обвинуваченого ОСОБА_8 , через що потерпілий втратив око в результаті його розчавлення, та відсутність відшкодування обвинуваченим спричиненої потерпілому шкоди, тому дійшов обґрунтованих висновків про неможливість призначення винній особі покарання із застосуванням положень ст.75 КК, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів також не вбачає обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке посягає на життя та здоров`я особи. Тому підстав для застосування ст.69 КК та призначення обвинуваченому покарання нижче від мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.1 ст.121 КК, на чому наполягає сторона захисту, апеляційний суд не вбачає.

Отже переконливих аргументів, які б вказували на наявність підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , на чому наполягає захисник, не наведено, а суд апеляційної інстанції таких підстав не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання.

Таким чином, всупереч твердженням захисника, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання судом першої інстанції належним чином враховані усі обставини по справі, а тому, на думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, що є мінімально можливого, - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, а вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2025 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його скасування чи зміні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скарги захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 березня 2025 року відносно ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4