В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.03.2025 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 у місті Біла Церква обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002743 відомості про яке 04.06.2023 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

с. Слобода, Обухівського району, Київської області, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, заміжньої, не працюючої, не депутат, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

захисник адвокат ОСОБА_5 (відеоконференція),

обвинувачена ОСОБА_3 ,

установив :

1. Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.

ОСОБА_3 , 02.06.2023 близько 16 години 15 хвилин, разом із ОСОБА_6 знаходились в приміщенні супермаркету «Сільпо», що за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, 40. В цей час ОСОБА_3 побачила на дивані, в зоні для прийому їжі зазначеного супермаркету, мобільний телефон, належний ОСОБА_7 . Після цього ОСОБА_3 підійшла до дивану та, взявши вказаний мобільний телефон в руки, сіла за стіл разом із ОСОБА_6 ..

В подальшому, ОСОБА_3 , оглядаючи знайдений телефон, побачила під чохлом належні потерпілій ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 500 швейцарських франків (що станом на 02.06.2023 року за курсом НБУ становило 20 136 гривень 90 копійок) та в цей час у неї виник протиправний умисел, спрямований на крадіжку вказаних грошових коштів.

Реалізуючи свій намір, ОСОБА_3 , перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, в умовах воєнного стану, таємно від оточуючих вчинила крадіжку з-під чохла мобільного телефону грошових коштів в сумі 500 швейцарських франків (що станом на 02.06.2023 року за курсом НБУ становило 20 136 гривень 90 копійок), які поклала до своєї сумки.

Цього ж дня, близько 16 год. 21 хв. потерпіла ОСОБА_7 повернулась на місце, де залишила належний їй мобільний телефон, а саме, до зони для прийому їжі супермаркету «Сільпо», що по вул. Ярослава Мудрого, 40 в м. Біла Церква, Київської області, де ОСОБА_3 повернула їй мобільний телефон, в чохлі, без грошових коштів, які, в свою чергу, залишила собі для власного збагачення за рахунок чужого майна.

Після цього ОСОБА_3 залишила місце вчинення кримінального правопорушення, викраденими грошовими коштами розпорядилась на власний розсуд, чим спричинила потерпілій ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 500 швейцарських франків, (що станом на 02.06.2023 року за курсом НБУ становить 20 136 гривень 90 копійок).

Таким чином, суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_3 за ч. 4 ст.185 КК України за кваліфікуючими ознаками, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиція сторони захисту та сторони обвинувачення.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України визнала повністю, підтвердивши обставини, а саме час, місце, мотив та спосіб вчинення нею інкримінованого злочину, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.

2.2. Обсяг доказів.

Судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачена, правильно розуміють зміст фактичних обставин, встановлених в обвинувальному акті.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Судом роз`яснено обвинуваченій положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вона буде позбавлена права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченої та не знайшов підстав вважати, що остання себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані нею у судовому засіданні обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, врахувавши, що обвинувачена ОСОБА_3 не оспорює фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, і як встановлено судом, правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченої ОСОБА_3 , дослідженням письмових матеріалів щодо речових доказів, процесуальних витрат та матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

2.3. Показання обвинуваченого.

Обвинувачена ОСОБА_3 вину визнала в повному обсязі, підтвердила обставини, викладені в обвинувальному акті.

2.4. Дослідження доказів.

До матеріалів справи надано документи, зокрема витяги з ЄРДР за № 0002743 від 04.06.2023, з якого вбачається факт реєстрації кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, постанова про визнання та приєднання до матеріалів провадження речових доказів від 02.08.2023, розписка потерпілої ОСОБА_7 від 12.06.2023.

2.5. Дослідження матеріалів, які характеризують обвинуваченого.

До матеріалів справи надано копію паспорту ОСОБА_3 на підтвердження особи обвинуваченої та документи, які свідчать, що обвинувачена у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра медичну допомогу не отримує, на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває; раніше не судима.

3.Кваліфікація дій обвинуваченого судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Суд, допитавши обвинувачену, дослідивши матеріали кримінального провадження, в тому числі ті, що характеризують особу обвинуваченої, щодо речових доказів, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 , поза розумним сумнівом, у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому в умовах воєнного стану

4. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , суд визнає щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставинами, які передбачені ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , судом не встановлено.

5. Мотиви призначення покарання.

5.1. Позиції учасників провадження щодо покарання.

Прокурорка зазначила, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченою, просила призначити обвинуваченому за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі строком 5 років та на підставі ст.ст.75,76 КК України звільнити обвинувачену від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Обвинувачена ОСОБА_3 просила призначити покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, оскільки зробила для себе висновки, розкаюється у вчиненому.

Захисник при обранні обвинуваченому міри покарання проси врахувати добровільне відшкодування шкоди та щире каяття, погодившись з думкою прокурора щодо покарання.

5.2. Висновки суду щодо покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_3 , покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходити з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_3 , покарання, суд, на підставі ст. 65 КК України, ураховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів та наслідки вчинення злочину, а саме, що завдана шкода власникам відшкодована в повному обсязі, про що свідчить відсутність претензій морального та матеріального характеру в останніх, а також вид майна та його вартість, які в кожному окремому епізоді були врази меншими за розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також обставини що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також, суду враховує особу обвинуваченої, яка має постійне місце проживання, її вік, незаміжня, має малолітню доньку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , непрацевлаштована, медичну допомогу у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не отримує, раніше не судима.

З урахуванням викладених обставин, характеру та виду вчиненого злочину, його наслідків, особи обвинуваченої, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявності обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, та відсутність обтяжуючих обставин, її відношення до вчиненого та поведінку обвинуваченої після вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, суд вважає, що відповідно до вимог ст. 50 КК України, обвинуваченій необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років, ураховуючи вид та вартість майна, які викрадала обвинувачена, у сумі, яка є в рази вищою ніж прожитковий мінімум для працездатної особи, порівняно із суворістю покарання, пов`язаного із введенням воєнного стану, не дають підстав суду для призначення більш суворого покарання, також суд вбачає можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства, оскільки щодо неї є підстави для застосування ст. 75 КК України, яка передбачає звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому, суд вважає, що стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_3 , буде контроль за поведінкою засудженої протягом терміну, визначеного законом для тривалості іспитового строку, а також можливість її направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на неї обов`язків або систематичного вчинення правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про її небажання стати на шлях виправлення.

Призначення ОСОБА_3 , саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду». Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченої, з метою досягнення саме мети, визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Підстав для застосування положень статі 69 КК України судом не встановлено.

6. Цивільний позов не заявлено.

7. Вирішення питання про долю речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Питання про долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 100, 124, 128, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, ст.185 КК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити від відбування покарання з випробуванням строком 1 (один) рік.

Згідно зі статтею 76 КК України покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки, що передбачені пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Згідно з ч.1 ст.165 КВК України іспитовий строк ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обчислювати з моменту ухвалення вироку, тобто з 20 березня 2025 року.

Нагляд за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 доручити уповноваженому органу з питань пробації за місцем мешкання засудженої.

Речові докази:

-Мобільний телефон, а саме «Айфон8+» IMEI НОМЕР_1 білого кольору, який має маркування «iPhone Designed by Apple in California Assembied in China»та захисний чохол до мобільного телефона марки «Айфон8+» білого кольору вважати повернутим потерпілій ОСОБА_7 ..

Запобіжний захід не обирався.

На вирок суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_9