Справа № 465/2407/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/895/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 21 березня 2025 року про накладення арешту на майно,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 21.03.2025 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000161 від 26.11.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,5 ст.191, ч.1 ст.366, ч.1 ст.209 КК України та накладено арешт на 1/3 земельної ділянки площею 0,178 га з кадастровим номером :05:000:0213 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), 1/3 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 16619493), 3/4 квартири за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 33153216), із забороною права відчуження та розпорядження вказаним майном.

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на 3/4 квартири за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 33153216).

У своїх доводах на підтвердження апеляційних вимог апелянти зазначають, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою в частині накладення арешту на квартиру, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 не власником чи співвласником 3/4 квартири за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 33153216), так як 02.12.2015 року ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору відчужив належну йому частку у власності квартири на користь ОСОБА_7 та на даний момент квартира перебуває у власності ОСОБА_7 та ОСОБА_11 ..

Заслухавши доповідача та пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали клопотання і доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора, власника майна та адвоката, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.

Частиною 1 ст.404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 КПК України.

СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000161 від 26.11.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,5 ст.191, ч.1 ст.366, ч.1 ст.209 КК України.

В зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_6 оголошено підозру в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,5 ст.191, ч.1 ст.366, ч.1 ст.209 КК України, за які серед іншого передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

21.03.2025 року старший слідчий СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області звернулася до слідчого судді Франківського районного суду м.Львова з клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_6 з метою забезпечення можливого майбутнього покарання у виді конфіскації майно, зокрема просила накласти арешт на 1/3 земельної ділянки площею 0,178 га з кадастровим номером :05:000:0213 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), 1/3 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 16619493), 3/4 квартири за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 33153216), із забороною права відчуження та розпорядження вказаним майном.

Задоволюючи зазначене клопотання органу досудового розслідування слідчий суддя виходив з того, що слідчим доведено наявність у власності підозрюваного ОСОБА_6 вказаного майна, при цьому послався на витяг з ДРРПНМ, сформований 10.03.2025 року.

Однак, як вбачається з самого тексту ухвали слідчий суддя жодним чином не досліджував інформацію наявну в самому витягу, тобто послався лише на дату його формування органом досудового розслідування.

Так, судом апеляційної інстанції досліджено, що у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_6 від 10.03.2025 року міститься інформація, що ОСОБА_6 є власником 3/4 квартири за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 33153216), при цьому зазначено, що запис є архівним та виконаний 07.07.2011 року.

Апелянтами слідчому судді та суду апеляційної інстанції було надано як факт заперечення наявності права власності в ОСОБА_6 квартири за адресою АДРЕСА_2 надано два нотаріально посвідчені договори, зокрема договір про визначення часток від 02.12.2015 року в праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 між ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та договір купівлі-продажу від 02.12.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , згідно з яким ОСОБА_6 відчужив на користь ОСОБА_12 свою частку в праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Таким чином, слідчим суддею під час накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_2 взято до уваги неактуальну інформацію, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 станом на момент звернення органу досудового розслідування з клопотанням про накладення арешту на майно не був власником чи співвласником арештованої квартири, а фактичними власниками є ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ..

Статтями 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, згідно з якими зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, належать: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У свою чергу, викладені доводи також знайшли своє підтвердження в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до обґрунтованого переконання, що ухвала слідчого судді в частині накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , є незаконною та необґрунтованою, винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню, що має наслідком постановлення нової ухвали, якою клопотання слідчого підлягає лише частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволити.

Ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 21 березня 2025 року про накладення арешту на майно скасувати.

Клопотання старшого слідчого СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000161 від 26.11.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,5 ст.191, ч.1 ст.366, ч.1 ст.209 КК України задоволити частково.

Накласти арешт на 1/3 земельної ділянки площею 0,178 га з кадастровим номером :05:000:0213 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), 1/3 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 16619493).

В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_10 про накладення арешту на 3/4 квартири за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 33153216), відмовити.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: