Номер провадження: 11-кп/813/1478/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000279 від 29.08.2022 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_10 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2025 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою,

установив

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000279 від 29.08.2022 року за обвинуваченням: ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.27 ч.ч.2, 3 ст.146, ч.5 ст.185, ч.4 ст.189, ч.3 ст.27 ч.ч.2, 3 ст.28, ч.2 ст.365, ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст. 146, ч.5 ст.185, ч.4 ст.189, ч.ч.1, 2 ст.263, ч.2, ч.3 ст.28, ч.2 ст.365, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України; ОСОБА_11 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365, ч.3 ст.368 КК України; ОСОБА_12 , у вчиненні злочинів, передбачених, ч.5 ст.27, ч.2 ст.146, ч.2 ст.163, ч.5 ст.27, ч.4 ст. 189, ч.5 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365, ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 368 КК України.

Оскарженою ухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , до кожного з них окремо, продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів до 03.05.2025 року.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, які були підставою для застосування відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки перебуваючи на волі обвинувачені можуть вдатися спроб переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого інший запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, або в якості альтернативного запобіжного заходу визначити заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Вимоги апеляційної скарги захисник мотивує відсутністю ризиків, на які посилається прокурор у клопотанні. Звертає вагу, що ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки, у нього наявне постійне місце проживання в м.Одесі, а отже до обвинуваченого цілком можливо застосувати більш м`який запобіжний захід.

Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту або визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги апеляційної скарги захисник обґрунтовує відсутністю ризиків, заявлених у клопотанні прокурора. Звертає увагу, що стан здоров`я ОСОБА_10 з моменту його утримання під вартою значно погіршився, а лікування, яке надається в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не є дієвим. Також зазначає, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, зокрема постійне місце проживання, сім`ю, на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, дружина на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Крім того захисник вважає, що судом не обґрунтовано висновок щодо неможливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржена.

Захисник ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, при цьому зазначив, що апеляційну скаргу підтримує та просить задовольнити.

Захисники ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовую, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України та за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, прийняв обґрунтоване та законне рішення.

Мотивуючи не можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, районний суд погодився з доводами прокурора про те, що існують ризики переховування обвинувачених від суду, впливу на інших обвинувачених та свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він являється лідером організованої групи, а ОСОБА_10 активним співучасником, а також існують ризики переховування останніх від суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на даній стадії судового провадження, а також існування ризику переховування обвинуваченого від суду, впливу на інших обвинувачених або перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, виправдовують обрання найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали щодо наявності в даній справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинувачених.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обґрунтованого обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням обставин кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мають значний досвід роботи в органах поліції, тобто навіть з урахуванням їх звільнення з цих органів, вони не втратили стійкі зв`язки з іншими структурними підрозділами органів державної влади, зокрема з іншими співробітниками правоохоронних органів Одеської області, що дає обвинуваченим можливість отримати паролі для безперешкодного проходження пунктів пропуску та здійснити виїзд за межі України.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Аналізуючи характер та обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинувачених запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі, останні матимуть можливість незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Беручи до уваги той факт, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, свідки та потерпілі, які підлягають безпосередньому допиту судом ще не допитані, в даному випадку існує ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливого незаконного впливу обвинувачених на потерпілих та свідків, шляхом їх залякування з метою зміни, викривлення або відмови від наданих ними показань.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду про наявність ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки з урахуванням досвіду роботи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в системі правоохоронних органів, будучи обізнаними з тактикою та методикою розслідування кримінальних правопорушень, кожен з обвинувачених може вчинити певні дії щодо перешкоджання кримінальному провадженню.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Доводи захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про те, що їх підзахисні мають міцні соціальні зв`язки, не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , дозволить під час судового розгляду контролювати їх місце перебування та запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, які на теперішній час продовжують існувати.

За таких обставин, доводи викладені в апеляційних скаргах щодо недоведеності існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу надається оцінка сукупності всіх обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду, який, керуючись положеннями п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, оскільки обвинуваченим інкримінується вчинення кримінальних правопорушень із застосуванням насильства та з погрозою його застосування, зокрема за ст.ст.146, 189, 365 КК України, а тому з урахуванням всіх встановлених ризиків, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та тяжкості можливого покарання, даних про особи обвинувачених, суті обвинувачення та існуючого суспільного резонансу даної справи, з огляду на те, що в ній розглядається обвинувачення працівників правоохоронного органу, які за версією сторони обвинувачення вчинили злочини з використанням службового становища, колегія суддів вважає, що місцевий суд не повинен був визначати обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як районним судом, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинувачених під вартою за станом здоров`я.

Апеляційний суд також звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК України, в тому числі і з урахуванням результатів судового розгляду, під час якого також будуть перевірені факти щодо існування обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає непереконливими доводи захисників про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження строку тримання обвинуваченим під вартою, оскільки тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу кожного з обвинувачених, а також існування ризиків, на які послався суд першої інстанції, виправдовують продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому колегія суддів погоджується з оскаржуваною ухвалою відносно наявності по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинувачених.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисниками апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка.

Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2025 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4