Номер провадження: 11-кп/813/458/25
Справа № 947/7879/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Київського районного суду м. Одеса від 27.12.2023 у кримінальному провадженні №0002568, внесеному до ЄРДР 18.07.2019 відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Затока м. Білгород-Дністровська Одеської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонер, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, без позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку в два роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання.

Вироком вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він 18.07.2019, приблизно о 10.30 год., керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz 220», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по сухому чистому асфальтобетонному покриттю другої смуги руху вул. Академіка Вільямса в м. Одесі, із сторони вул. Академіка Корольова в напрямку вул. Ільфа і Петрова, при організації двостороннього руху на зазначеній ділянці вулиці (по дві смуги для руху в зустрічних напрямках, розділених між собою горизонтальною дорожньою розміткою 1.3, та розділених смугах попутного напрямку горизонтальною дорожньою розміткою 1.5), в світлий час доби, за умови необмеженої видимості в напрямку руху, в порушення п.п. «б» п.2.3, п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України не вжив заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, а саме: був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, здійснив перестроювання на праву смугу руху, з подальшим виконанням маневру розвороту на проїзній частині в протилежну сторону, раптово виїхав на другу смугу руху, перетинаючи її та горизонтальну розмітку 1.3, в результаті чого відбулось зіткнення автомобіля «Mercedes-Benz 220», реєстраційний номер НОМЕР_1 і мотоциклом «Yamaha», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 , який рухався по другій смузі руху із сторони вул. Академіка Корольова в напрямку вул. Ільфа і Петрова, та який своїми діями не мав технічної можливості запобігти зіткненню. В свою чергу, ОСОБА_9 , об`єктивно мав технічну можливість запобігти зіткненню транспортних засобів шляхом належного виконання зазначених вимог Правил дорожнього руху України, та його дії перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: 1) закритої черепно-мозкової травми: синця на лівій половині обличчя у очноямковій ділянці на повіках, на тлі якого, садно на верхній повіці, три садна на обличчі у носовій ділянці - біля перенісся та на його спиці; струс головного мозку; 2) закритої травми тулубу; синця на лівій половині передньої поверхні грудей, під проекції 7-го до 10-го міжреберного проміжку, між умовними середньо ключичною та передньою пахвовою лініями; великого синця на черевній стінці у проекції нижнього відділу у клубових «більше зліва) та лобковій ділянках, а також з переходом на зовнішні статеві органи (статевий член і калитку), на тлі якого чотири садна у лівій клубовій ділянці; закриті переломи обох верхніх гілок лобкових кісток зі зміщенням відламків, закритий перелом сідничної кістки з обох боків, повний розрив зв`язок лобкового зчленування з розходженням країв, розрив крижово-клубового з`єднання зліва з крововиливом у пухку клітковину біля сечового міхура в проекції даних переломів; 3) травми лівої верхньої та обох нижніх кінцівок: відкритий багатосколковий перелом верхньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням відламків; закритий багатосколковий перелом нижнього кінця лівої променевої кістки зі зміщенням відламків; закритий перелом шилоподібного відростку лівої ліктьової кістки зі зміщенням відламків; садно у проекції передньо-внутрішньої поверхні правого колінного суглоба, садно у проекції внутрішньої кісточки правого гомілковостопного суглоба та садно у проекції внутрішньої кісточки лівого гомілкового суглоба; 4) ознак загального струсу тіла: крововиливи в пухку клітковину уздовж передньої поверхні шийного і грудного відділів хребта, в клітковину заднього середостіння, у коренях легенів, зв`язковому і підвішую чому апаратах печінки і селезінки, в корені брижі тонкої кишки, які перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті, яка наступила 19.07.2019 у лікарняній установі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає покарання занадто м`яким.

Доводи обґрунтовує тим, що судом не взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідки, що настали для потерпілої від злочинних дій обвинуваченого, визнання вини обвинуваченим в скоєнні злочину тільки тому, що повторна експертиза надала висновок не на його користь, допомогу не надавав, шкоду не відшкодував, не врахував думку потерпілої, яка просила реально позбавити волі обвинуваченогоз позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років, з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.

Розглянути та задовільнити позовну заяву потерпілої ОСОБА_10 .

Крім того. не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій прокурор ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає покарання занадто м`яким.

Доводи обґрунтовує тим, шо справа розглядалась протягом тривалого часу через невизнання вини обвинуваченим та під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_9 на протязі майже трьох років не надав будь-якої допомоги потерпілої та жодного разу не вибачився, що свідчить про відсутність пом`якшувальної обставини - щирого каяття.

Крім цього, судом взагалі не взято до уваги думку потерпілої сторони, які наполягали на реальному покаранні до обвинуваченого, однак суд вказану позицію проігнорував.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки.

Погоджуючись із рішенням першої інстанції захисник ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційні скарги у яких зазначив, що доводи апеляційних скарг є необґрунтованими, судове рішення першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права та просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а вирок районного суду залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора та представника потерпілої, які підтримали апеляційні скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілої не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчинені злочину, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Щодо призначеного ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів враховує наступне.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, суд врахував, що ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності притягається вперше, досяг пенсійного віку, позитивно характеризується по місцю проживання, що він залишився на місці ДТП і надав посильну допомогу потерпілому безпосередньо на місці ДТП.

Згідно висновку органу пробації ризик вчинення ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення, його небезпеки для суспільства та окремих осіб оцінюються як низькі, а тому виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства під наглядом органу пробації.

Наведені данні про особу винного, на думку районного суду, з урахуванням характеру, тривалості, обставин і тяжкості вчиненого злочину, з огляду на наявність у ОСОБА_9 реєстрації і постійного місця проживання, соціальних зв`язків, дали суду всі підстави вважати, що він не потребує обов`язкової ізоляції від суспільства, а його виправлення можливе без відбування ним покарання, а тому його може бути звільнено на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням під контролем органу пробації.

Не застосовування до ОСОБА_9 додаткового покарання, передбаченого санкцією статті у виді позбавлення права керування транспортними засобами, аргументоване тим, що зважаючи на обставини ДТП, поведінку обвинуваченого, надання допомоги потерпілому на місці ДТП, наведені данні про особу обвинуваченого, для якого водійське посвідчення є єдиним легітимним джерелом доходів, дали підстави не застосовувати додаткове покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , районний суд визнав повне визнання ним вини, щире каяття у вчиненому, публічне вибачення перед потерпілою, те, що під час ДТП був тверезий.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Проте переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 не врахував вимоги ст. 65 КК України та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положенням ст. 75 КК України визначено, що суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, стаття 75 КК України застосовується лише у тому разі, коли для цього є достатні приводи і підстави. Рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у ході призначення покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» зазначено, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчинення злочину, яке виявляться в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, активне сприяння у розкриті злочину це надання органам досудового слідства будь-якої допомоги в установлені невідомих їм обставин справи.

Проте, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_9 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та не навів у вироку обґрунтованих підстав для застосування положень ст. 75 КК і можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 не надав належної оцінки конкретним обставинам події, які встановлені судом, способу та характеру вчинення кримінального правопорушення, аналізу даних про особу винного, а також наслідкам вчинених кримінальних правопорушень у виді завдання матеріальної та моральної шкоди, яку останній не відшкодував.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Так, ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції, належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме те, що керуючи технічно справним транспортним засобом засуджений порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження, внаслідок яких наступила його смерть і таке кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким. При цьому хоча по відношенню до наслідків вина засудженого є необережною, проте об`єктом посягання являється життя та здоров`я іншої людини та наслідком вчинення якого є смерть потерпілої.

Крім того обвинувачений ОСОБА_9 на стадії судового слідства, судових розглядів в суді першої та апеляційної інстанцій будь-яких спроб на відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди не вчинив, що також було зазначено представником потерпілої у судовому засіданні.

Наведене свідчить, що засуджений є небезпечним для суспільства, оскільки поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання окрім реального його відбування не забезпечить виправлення засудженого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

До того ж, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені районним судом у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Вказане, на переконання апеляційного суду, свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого ОСОБА_9 та спростовує висновок суду про можливість звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки рішення про застосування положень ст. 75 КК України є невиправдано м`яким заходом примусу і не сприятиме меті покарання.

Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на щире каяття обвинуваченого та визнав його пом`якшуючою покарання обставиною.

Так щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Отже доводи зазначені в апеляційних скаргах про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому помилково було визначено як обставину яка пом`якшує покарання та є однією з підстав застосування ст. 75 КК України - щире каяття є доречними та знайшли своє підтвердження при розгляді провадження в суді апеляційної інстанції.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання.

Зазначений висновок апеляційного суду, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду викладеної в постанові від 03.10.2024 (справа №701/1202/23, провадження №51-2868 км 24).

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Водночас, як встановлено під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_9 не надав будь-якої допомоги потерпілій, не висловлював жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, активно не сприяв у розкриті злочину, свою поведінку не осудив, готовність нести покарання не висловлював, що свідчить про відсутність пом`якшувальної обставини - щирого каяття.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_9 носить формальний характер і не підтверджується об`єктивними обставинами та має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинений злочин.

Разом з цим, колегія суддів також враховує думку потерпілої сторони, яка наполягала на реальному покаранні до обвинуваченого, однак суд вказану позицію проігнорував, що прямо суперечить правої позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №523/13774/18 (провадження №51-305км20).

Апеляційний суд враховує ступінь тяжкості інкримінованого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , його вік, сімейний статус, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення та його наслідки, думку потерпілої щодо міри покарання та приходить до висновку про те, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки, що є найнижчою межею покарання передбаченою санкцією відповідної статті, буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, посилання представника потерпілої про розгляд та задоволення позовної заяви потерпілої ОСОБА_10 є необґрунтованими, оскільки матеріали провадження не містять цивільний позов потерпілої та не був предметом розгляду у суді першої інстанції.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин, апеляційні скарги сторони обвинувачення та потерпілої підлягають частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 - 409, 412, 413, 414, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Одеса від 27.12.2023 у кримінальному провадженні №0002568, внесеному до ЄРДР 18.07.2019, яким ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку виконання вироку.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4