УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 552/3194/22

провадження № 51-517ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 02 травня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженця м. Харкова, раніше судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК),

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Київського районного суду м. Полтави від 02 травня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з 01 червня 2022 року.

Частково задоволено цивільний позов КП «Міськелектротранссервіс».

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь КП «Міськелектротранссервіс» 11492,48 грн солідарно.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 11 грудня 2024 року, у порядку ч. 2 ст. 404 КПКвирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_4 змінив, виключив із мотивувальної частини вироку посилання на показання свідка ОСОБА_6 в частині повідомлення ним відомостей, де вони передають зізнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні замаху на крадіжку.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, 01 червня 2022 року близько 13 години ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , за попереднього змовою між собою, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, діючи в умовах воєнного стану, на ділянці «Контактна мережа трамваю», розташованої за адресою: пр. Героїв Харкова, 277 у м. Харкові, за допомогою заготовленої пилки, зрізали, тим самим викрали, контактний провід марки МФ - 100 мм2, контактної мережі міського електротранспорту, довжиною 45,5 метрів вартістю, відповідно до судово-товарознавчої експертизи, 7964,15 грн, які належали КП «Міськелектротранссервіс».

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , з причин, що не залежали від їх волі, не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, оскільки були затримані співробітниками поліції.

Дії ОСОБА_5 та ОСОБА_4 місцевий суд кваліфікував за ч. 3 ст.15, ч. 4 ст.185 КК, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Вимоги касаційної скарги й доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 не погоджується із вироком місцевого суду та ухвалою апеляційного суду, зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 4 ст. 185 КК. Вважає, що суди неправильно кваліфікували його дії за кваліфікуючою ознакою «крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану», оскільки він не використовував зазначений стан для вчинення кримінального правопорушення, просить змінити правову кваліфікацію його дій з ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 на ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК та з урахуванням цього призначити йому більш м`яке покарання ніж призначено судами попередніх інстанцій.

Касатор уважає, що приписи Закону від 3 березня 2022 року № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» (далі - Закон № 2117-IX) не стосуються вчиненого ним кримінального правопорушення, оскільки відсутні належні та допустимі докази використання ним під час вчинення кримінального правопорушення умов воєнного або надзвичайного стану.

Підкреслює, що судами обох інстанцій не виявлено обставин, які обтяжують покарання, відповідно до приписів ст. 67 КК.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Вирішуючи питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК).

Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доводи засудженого фактично зводяться до незгоди з кваліфікацією його дій і є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника, в частині кваліфікуючої ознаки дій «крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану» та в контексті цього призначеного йому покарання, що на думку колегії суддів Верховного Суду є необґрунтованими з огляду на таке.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, строк дії якого у подальшому неодноразово продовжувався.

Законом України № 2117-IX від 03 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 185, 186, 187, 189, 191 КК, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до вказаних змін крадіжка, вчинена в умовах воєнного або надзвичайного стану, кваліфікується за ч. 4 ст. 185 КК, санкцією якої передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

При цьому диспозиція ч. 4 ст. 185 КК не передбачає такого тлумачення та кваліфікуючої ознаки як вчинення крадіжки з використанням умов воєнного стану або вчинення її на певній території України, де проводяться бойові дії.

Так, відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 січня 2024 року в справі № 722/594/22, кримінальна відповідальність за ч. 4 ст. 185 КК передбачена за вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану на території, на якій він введений. А «вчинення злочину з використанням умов воєнного стану» (п. 11 ч. 1 ст. 67 КК) як обставина, що обтяжує покарання, може бути врахована судом лише в аспекті індивідуалізації кримінальної відповідальності.

Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які засуджений у касаційній скарзі не оспорює, ОСОБА_7 вчинив крадіжку 01 червня 2022 року в м. Харкові, тобто на території України та під час дії воєнного стану.

Таким чином, висновок місцевого суду, що дії засудженого необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану є обґрунтованим. З такою кваліфікацією дій засудженого ОСОБА_4 погодився апеляційний суд та погоджується колегія суддів касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції переглядаючи вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 не залишив поза увагою один із доводів апеляційної скарги захисника засудженого щодо кваліфікуючої ознаки дій засудженого «крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану» і дав вичерпну, обґрунтовану та вмотивовану відповідь про правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК.

Стосовно призначеного покарання.

Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винуватого й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 75 КК.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,яке, згідно зі ст. 12 КК є тяжким, його суспільну небезпеку, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, поведінку винного до й після вчинення кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який, неодноразово судимий (в тому числі, за кримінальні правопорушення проти власності), після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став і продовжив злочинну діяльність, знову вчинивши корисливий умисний злочин, не працює, суспільно-корисною працею не займається.

Також місцевий суд зважив на відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

У той же час, з урахуванням всіх фактичних обставин провадження і відомостей про особу засудженого, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення покарання ОСОБА_4 у нижній його межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 185 КК.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд.

У вирокунаведенопереконливіпідставитакогорішення, покарання призначене ОСОБА_4 належнимчиномумотивовано, воноєсправедливим, необхіднимідостатнімдлявиправленнязасудженого, попередженняновихкримінальнихправопорушеньтавідповідаєвимогамстатей50, 65 КК. З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції.

Таким чином, суди обох інстанцій обґрунтовано не знайшли підстав для застосування до ОСОБА_4 приписів статей 69 чи 75 КК.

Водночас у касаційній скарзі засудженого немає будь-яких доводів щодо обставин кримінального провадження, які б давали можливість суду не застосовувати до засудженого реальної міри покарання. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду і вимогам ст. 419 КПК.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_4 покарання є співмірним його протиправним діянням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості.

Враховуючи викладене, з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, а тому у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 02 травня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року стосовно нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3