КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/7813/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000675 від 09.12.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 задоволено та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене 24 вересня 2024 року у ході проведення обшуку за місцем розташування офісних та виробничих приміщень ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» за адресою: м. Чернігів, вул. Василя Тарновського (Пушкіна), 34-А, офіс 2, повний перелік якого зазначено в резолютивній частині ухвали.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що слідчим суддею зроблено передчасний висновок про достовірність твердження прокурора щодо відносин підприємства з країною-агресором, посилання слідчого судді на цей факт не підтверджено жодним належним доказом, та здійснено суто формально, без належного дослідження доказів та відсутності будь-якої інформації «поза розумним сумнівом» та перевірки обґрунтування клопотання про накладення арешту.

Вказує, що арештоване майно не відповідає вимогам зазначеним у статті 98 КПК України, а посилання на них, як і зазначення цього в постанові про визнання речовими доказами є лише формальним зазначенням статті КПК України.

Звертає увагу, що жодній посадовій особі ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» не вручено повідомлення про підозру.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН», який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням СБ України, за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному №0000675 від 09.12.2022 за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, а також за підозрою ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України.

18.09.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надано дозвіл на проведення обшуку за місцем розташування офісних та виробничих приміщень ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» за адресою: Чернігівська область, м. Чернігів, вул. Василя Тарновського (Пушкіна), буд. 34-А, офіс 2.

Слідчим суддею надано дозвіл на проведення обшуку за вказаною адресою з метою виявлення та вилучення персональних електронно-обчислювальних машин та електронних приладів (комп`ютерів, ноутбуків, планшетів, жорстких дисків, флеш-накопичувачів), мобільних телефонів з сім-картками, якщо на них міститься інформація щодо постачання продукції в адресу рф. У той же час, слідчий суддя не вбачав достатніх підстав для вилучення інших речей та документів, оскільки слідчим у клопотанні не ідентифіковано майно, що планується відшукати, не обґрунтовано значення вказаних речей в рамках досудового розслідування даного кримінального провадження.

Так, 24.09.2024 на проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого виявлено та вилучено майно, а саме: 1) Запити за період 2019-2020 років щодо розробки РКД для Курської АЕС, на 25 арк.; 2) митна декларація 23UA51U5 на 2 арк; 3) митна декларація 23UA07U3, на 2 арк; 4) митна декларація 23UA07U3, на 1 арк; 5) брошура Технічних умов 1.1.3.20.1432-2018 з копією Наказу АТ «Концерн Росенергоатом» від 23.10.2018 № 9/1443-П; 6) брошура Технічних умов 1.1.3.20.1433-2018 АТ «Концерн Росенергоатом»*; 7) кругла печатка «TPBS ТіПіБіеС Продакшн @Товариство з обмеженою відповідальністю * Україна м. Чернігів» з відтиском синього кольору; 8) 3 аркуші паперу з відтисками печатки синього кольору «TPBS 8ТіПіБіес Продакшн *Товариство з обмеженою відповідальністю *Україна м. Чернігів»; 9) прямокутна печатка « Копія вірна ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн * Генеральний директор» з відтиском синього кольору; 10) 3 аркуші паперу з відтисками печатки синього кольору Копія вірна ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн Генеральний директор».

Постановою старшого слідчого 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_12 від 24.09.2024 вилучені у ході проведення обшуку речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000675 від 09.12.2022.

25.09.2024 прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про арешт вищевказаного тимчасово вилученого майна.

25.11.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва задоволено клопотання та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене 24 вересня 2024 року у ході проведення обшуку за місцем розташування офісних та виробничих приміщень ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» за адресою: м. Чернігів, вул. Василя Тарновського (Пушкіна), 34-А, офіс 2, а саме на: 1) Запити за період 2019-2020 років щодо розробки РКД для Курської АЕС, на 25 арк.; 2) митна декларація 23UA51U5 на 2 арк; 3) митна декларація 23UA07U3, на 2 арк; 4) митна декларація 23UA07U3, на 1 арк; 5) брошура Технічних умов 1.1.3.20.1432-2018 з копією Наказу АТ «Концерн Росенергоатом» від 23.10.2018 № 9/1443-П; 6) брошура Технічних умов 1.1.3.20.1433-2018 АТ «Концерн Росенергоатом»*; 7) кругла печатка «TPBS ТіПіБіеС Продакшн @Товариство з обмеженою відповідальністю * Україна м. Чернігів» з відтиском синього кольору; 8) 3 аркуші паперу з відтисками печатки синього кольору «TPBS 8ТіПіБіес Продакшн *Товариство з обмеженою відповідальністю *Україна м. Чернігів»; 9) прямокутна печатка « Копія вірна ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн * Генеральний директор» з відтиском синього кольору; 10) 3 аркуші паперу з відтисками печатки синього кольору Копія вірна ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн Генеральний директор».

Задовольняючи клопотання прокурора, слідчий суддя виходив з того, що вказане майно може бути використане як доказ у кримінальному провадженні та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а відтак вважав за необхідне накласти арешт на тимчасово вилучене майно, з метою проведення судових експертиз та тимчасового позбавлення можливості відчужувати вказане майно.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Так, згідно з ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Приписами ч. 5 ст. 237 КПК України визначено, що при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу.

Положення ч. 7 ст. 237 КПК України при проведенні огляду уповноважують слідчого, прокурора оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. При цьому, такі речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Разом з тим, ч. 2 ст. 168 КПК України передбачає, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

У свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, постановою старшого слідчого 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_12 від 24.09.2024 вилучені у ході проведення обшуку речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000675 від 09.12.2022.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вилучене у ході проведення обшуку, яке стосується обставин вчинення кримінального правопорушення та має значення для встановлення істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту майна може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення збереження речового доказу до постановлення у кримінальному провадженні кінцевого рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи апелянта про те, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять обставин та посилань на належні та допустимі докази, в тому числі копії протоколів негласних слідчих (розшукових) дій та оглядів речей та документів, які б обґрунтовували підозру, що власник майна може сховати, знищити, пошкодити або відчужити майно.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність доказів на підтвердження причетності службових осіб ТОВ «ТІПІБІУС ПРОДАКШН» до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КПК України, оскільки вказані обставини підлягають перевірці в подальшому під час розгляду справи в суді по суті.

Крім цього, колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

А відтак, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що жодній посадовій особі ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШ» у даному кримінальному провадженні не повідомлено про підозру як безпідставні.

Доводи апелянта про невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вищевказане тимчасово вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді колегія суддів вважає непереконливими.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст.170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді в оскаржуваній частині необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_13

Судді:

ОСОБА_14