Справа № 739/1101/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/302/25
Категорія - в порядку виконання вироку суду. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

20 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю

представника органу з питань пробації ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відеоконференції з Новгород-Сіверським районним судом Чернігівської області, судове провадження в порядку виконання вироку суду за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою задоволено подання Новгород-Сіверського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області та наданий дозвіл на затримання засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та направлення його до визначеного місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання органу пробації, з огляду на те, що станом на час ухвалення оскаржуваного рішення суду існують об`єктивні підстави для відмови у задоволенні подання, навіть не зважаючи на те, що він дійсно не прибув до місця відбування покарання без поважних на те причин.

Мотивує тим, що ухвалою слідчого судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області 11 грудня 2024 року в кримінальному провадженні за підозрою його у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України до нього був застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту та йому цілодобово заборонено залишати місце проживання. Строк дії запобіжного заходу до 10 лютого 2025 року.

Покладений на нього судом обов`язок він має виконувати а отже, не має можливості виїхати з місця проживання до місця відбування покарання у вигляді обмеження волі без дозволів слідчого, прокурора у кримінальному провадженні. Таких дозволів він не отримував, а тому, починаючи з 11 грудня 2023 року для його неприбуття до місця відбування покарання у вигляді обмеження волі існують поважні причини, що підтверджені документально.

Наявність поважної причини для неприбуття до місця відбування покарання у вигляді обмеження волі, що підтверджена документально, згідно зі ст. 57 КВК України позбавляє суд права направити його до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, представника органу пробації та прокурора, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, акцентуючи увагу на тому, що 12.11. 2024 року засудженому ОСОБА_8 було вручене особисто повідомлення та припис про виїзд до виправного центру, який він проігнорував, дослідивши матеріали судової особової справи № 01/2023, колегія суддів вважає апеляційну скаргу засудженого залишити без задоволення.

Вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 липня 2024 року ОСОБА_8 був засуджений за ч. 2 ст. 389, ст.ст. 71, 72 КК України до 1 року 15 днів обмеження волі.

03 вересня 2024 року вирок суду надійшов на виконання до Новгород-Сіверського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області.

12 листопада 2024 року фахівцем органу пробації засудженому ОСОБА_8 був вручений припис, який передбачає самостійне прибуття протягом трьох діб до виправного центру за адресою: м. Бердичів Житомирської області, вул. Низгірецька, 2.

Відповідно до підписки 12 листопада 2024 року ОСОБА_8 розписався в тому, що він попереджений про те, що у разі невиїзду до місця відбування покарання або невиїзду у встановлений строк чи неприбуття до виправного центру на підставі ст. 57 КВК України він буде затриманий для вирішення питання про направлення його до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Після наданих роз`яснень та видачі засудженому необхідних документів (копії вироку суду, копії розпорядження про виконання вироку який набрав законної сили та припису про виїзд до місця відбування покарання) він був направлений для подальшого відбування покарання до виправного центру, а на адресу Державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» надіслано повідомлення про направлення засудженого з проханням підтвердження прибуття ОСОБА_8 до виправного центру для відбування покарання.

25 листопада 2024 року було отримано відповідь, що до виправного центру засуджений не прибув та на обліку не перебуває.

Відповідно до ч. 4 ст. 57 КВК України особи, засуджені до обмеження волі, прямують за рахунок держави до місця відбування покарання самостійно. У разі невиїзду засудженого до місця відбування покарання без поважних причин або ухилення засудженого від отримання припису суд за поданням уповноваженого органу з питань пробації направляє засудженого до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Згідно з вимогами ст. 58 КПК України строк покарання обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі. У строк покарання за правилами, передбаченими у статті 72 Кримінального кодексу України, зараховується час попереднього ув`язнення під вартою, а також час слідування під вартою до виправного центру.

Засуджений ОСОБА_8 12 листопада 2024 року отримав припис та всі необхідні документи для того, щоб протягом трьох діб прибути до Бердичівського виправного центру, тобто мав туди прибути 15 листопада 2024 року.

Вимоги законодавства засудженим виконані не були, в апеляційній скарзі ОСОБА_8 не надано жодних доказів поважності причин, з яких він не виконав припис та не прибув до виправного центру для відбування покарання у виді обмеження волі, призначеного йому вироком суду.

Сам засуджений не заперечує той факт, що жодних поважних причин не прибути на виконання припису до виправного центру у нього не було.

Не приймаються до уваги доводи засудженого про те, що на даний час існують об`єктивні причини, через які він не може бути направлений до місця відбування покарання, яка полягає у тому, що до нього застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту в іншому кримінальному провадженні.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому слід зазначити, що внесенні Законом № 1401-VIII від 2 червня 2016 року зміни до Конституції України щодо правосуддя зумовили появу нових підходів до застосування принципу обов`язковості виконання судового рішення, зокрема, під час вирішення публічно-правових спорів.

Так, ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Так, Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Отже, вирок суду постановлений іменем України, який набрав законної сили та був звернутий до виконання підлягає безумовному виконанню у визначеному законодавцем порядку та строки.

Застосування до засудженого запобіжного в іншому кримінальному провадженні не є перешкодою у виконанні судового рішення, а тим більше не є поважною причиною його неприбуття для відбування призначеного виду та строку покарання до виправного центру, як ОСОБА_8 намагається переконати суд.

Судом беззаперечно встановлено, що засуджений ОСОБА_8 попереджений про те, що в наслідок ухилення від одержання припису про виїзд до місця відбування покарання або невиїзду в установлений строк чи не прибуття до виправного центру на підставі ст. 57 ч.4 КВК України він буде затриманий для вирішення питання про направлення до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Проте, засуджений не виїхав до місця відбування покарання без поважних причин, тому вірним та обґрунтованим є висновок суд першої інстанції про затримання засудженого та направлення його до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

За таких обставин, ухвала як законна та обґрунтована підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга, доводи якої є безпідставними, задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 537- 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року, якою задоволено подання Новгород-Сіверського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області та надано дозвіл на затримання засудженого ОСОБА_8 та направлення його до визначеного місця відбування покарання, без змін.

Ухвала набуває законної сили після проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11