Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/145/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2025 м.Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000158 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК України заапеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні, на вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 14.11.2024, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Тишківка, Добровеличківського району Кіровоградської області, українку, громадянку України, працюючою завідуючою складом відділу сільськогосподарської продукції ТОВ «СВК Україна», заміжню, маючу на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбуття покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

Покладено на ОСОБА_6 обов`язки передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням судових експертиз в сумі 30 291 (тридцять тисяч двісті дев`яносто одна) грн. 20 коп.

Вирішено питання про речові докази у справі.

За участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду обвинувачена ОСОБА_6 скоїла порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель двох потерпілих, за таких обставин.

Так, ОСОБА_6 06.04.2024 близько 13.20 год у світлу пору доби, керуючи технічно-справним легковим автомобілем «Land Rover Freelander» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух по автомобільній дорозі Т-12-14 сполученням «Новоархангельськ Добровеличківка» зі сторони села Мар`янівка в напрямку села Тишківка на відстані 1653,9 метрів до дорожнього знаку «с. Тишківка», в порушення п.п. 1.2, 1.5, 2.3 (б) і (д) ПДР України не вибрала безпечної швидкості руху керованого транспортного засобу, не переконалась у відсутності транспортних засобів на смузі зустрічного руху, виїхала на смугу зустрічного руху при вільній своїй правій смузі руху, чим грубо порушила вимоги п.п. 10.1 та 12.1 ПДР України та здійснюючи рух по смузі зустрічного руху ОСОБА_6 , не виконавши вимог п.п. 13.1 та 13.3 ПДР України, здійснила зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2106» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 2106 ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 05-7-02/104 від 09.04.2024 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми без ушкодження кісток основи, склепіння та лицевого черепа з забоєм речовини стовбура головного мозку, крововиливами під м`які мозкові оболонки з травматичним набряком-набубнявінням речовини головного мозку, мозочку та стовбура головного мозку; закритої тупої травми органів грудної клітки: перелому грудини, множинних двосторонніх переломів ребер, розриву лівої легені, забоїв легень, двостороннього гемопневмотораксу, крововиливу в переднє середостіння, забою заднього середостіння, розриву нижньої долі лівої легені, забій серця (клінічно); закритої тупої травми органів черевної порожнини та заочеревинного простору: розриву лівого купола діафрагми з міграцією органів черевної порожнини в ліву плевральну порожнину (клінічно), крововиливів у тканину підшлункової залози та селезінки; закритого перелому верхньої третини лівого стегна.

Вказані ушкодження у ОСОБА_11 відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

Пасажир ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 27 від 30.04.2024 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми грудної клітини та живота з переломами 4,5,6,7,8,9,10 ребер зліва з ушкодженням плеври та крововиливом у тканину нижньої долі лівої легені, крововиливу у капсулу лівої нирки, тканину лівого наднирника, крововиливу у ділянці воріт селезінки, які в сукупності мають ознаки тяжких, як небезпечні для життя і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Види ушкоджень (переломи кісток, крововиливи, синці, садна), вказують, що всі вони спричинені дією тупих предметів і могли утворитись у результаті ДТП. Смерть ОСОБА_12 настала від травматичного шоку, який розвинувся від отриманої закритої тупої травми грудної клітини з множинними переломами ребер зліва з ушкодженням плеври та лівої легені.

У апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичні обставини справи, юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої та доведеності її вини, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також у звязку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, через м`якість та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винною за ч. 3 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, без застосування положень ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України, а в решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що вирок суду першої інстанції не містить переконливого обґрунтування щодо можливості призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі із одночасним застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Поряд з цим, та на переконання державного обвинувача, судом при призначенні покарання обвинуваченій не враховано, що в результаті її неправомірних односторонніх дій та допущених грубих порушень вимог ПДР України настали наслідки, у вигляді смерті двох потерпілих: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є невідворотними.

Тому, прокурор вважає, що рішення суду про можливість застосування ст. 75 КК України при призначені ОСОБА_6 покарання судом належним чином не вмотивовано, а вказівка про позитивну характеристику останньої та відсутність судимостей, жодним чином не дає підстави для звільнення обвинуваченої від реального відбування покарання з випробуванням.

Також, звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до осіб, які засуджуються до покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше пяти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку суду.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання на підставі ст. 75 КК України не допускається.

У порушення вищезазначених вимог КК України, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_6 від відбування як основного покарання у виді позбавлення волі, так і від додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченуОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які також заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора, підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав обвинувачену ОСОБА_6 винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченоч. 2 ст. 286 КК України, оскільки вона вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю та щиро розкаялась у вчиненому.

Дослідження доказів по даній справі в суді першої інстанції відбувалось на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому обвинувачена та інші учасники судового розгляду справи позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 правильно кваліфіковані районним судом за ч. 3 ст. 286 КК України, як вчинення порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть двох потерпілих, а тому колегія суддів відповідно до вимог ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення лише в межах апеляційної скарги.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про мякість призначеного ОСОБА_6 покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими, виходячи з наступного.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обовязки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обовязковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 3 ст. 286 КК України (порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть двох потерпілих) у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки, тобто в межах строку покарання, яке передбачено санкцією цієї статті.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено судом від призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки із покладенням на неї певних обовязків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Тобто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженої без її ізоляції від суспільства та звільнив її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. При цьому слід звернути увагу на те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але врахував наявність обставин, які помякшують покарання, а саме щире каяття, добровільне відшкодування потерпілим завданих збитків, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також обєктивно врахував відомості про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , її чоловік ОСОБА_14 перебуває на військовій службі з 06.09.2023 по теперішній час, за місцем проживання та за місцем роботи характеризується позитивно, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Поряд з цим, як слушно зазначив суд першої інстанції, обвинувачена вперше вчинила не умисне (вчинене з необережності) кримінальне правопорушення, щиро розкаялася, повністю усвідомила протиправність своїх необережних дій та наслідки цих дій, добровільно відшкодувала завдану нею шкоду, має стійкі соціальні зв`язки, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, тобто користується повагою в суспільстві та заслуженим авторитетом за постійним місцем роботи.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанції, також просили не позбавляти волі обвинувачену ОСОБА_6 та призначити їй покарання з іспитовим строком.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення особи від покарання з випробуванням. Однак така дискреція надана лише в межах установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Отже, апеляційні доводи прокурора про зайву мякість призначеного покарання та повязане з цим апеляційне прохання щодо скасування вироку у цій частині, на думку колегії суддів - є не обґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора з приводу того, що суд помилково звільнив ОСОБА_6 від відбування як основного так і від додаткового покарання, то вони заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до осіб, які засуджуються до покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку суду.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання на підставі ст. 75 КК України не допускається.

За таких підстав доводи прокурора знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, постановивши новий вирок в частині призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково, а вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 14.11.2024 стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченої за ч. 3 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Вважати ОСОБА_6 засудженоюза ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбуття основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

Покласти на ОСОБА_6 обов`язки передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

У решті даний вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду, як до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_2