ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/676/25 Справа № 185/9365/24 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з секретарем ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро, у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , у інтересах ОСОБА_7 подану на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року про продовження строку дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ч.4 ст.185 Кримінального кодексу України (далі -КК України) ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 02 лютого 2025 року, із можливістю внесення застави у розмірі 242 240 гривень,

встановила:

У провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0000957 від 02 липня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України.

Під час судового засідання ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року продовжено строк дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст.185 КК України ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 02 лютого 2025 року, із можливістю внесення застави у розмірі 242 240 гривень,

Суд вважав необхідним продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ще на 60 днів виходячи з мети і підстав застосування такого виду запобіжного заходу, та продовженням існування ризиків, що були підставою для обрання такого запобіжного заходу під час досудового розслідування, які не зменшилися на момент винесення оскаржуваної ухвали, а саме ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України: можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, а також можливості вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Крім того, судом враховано, що ОСОБА_7 , не працює, не одружений, тобто не має міцних соціальних зв`язків.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити його підзахисному на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , або зменшити розмір застави до 60560 грн., оскільки обрана судом застава є непомірною.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є невмотивованою, необгрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Під час апеляційного перегляду:

-обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі;

- прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є тяжким, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 8 років, а також продовження існування, передбачених п.п.1,3, 5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування і суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити вчиняти інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для задоволення клопотання прокурора, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого іншого, альтернативного запобіжного заходу, слід визнати безпідставними.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшився і не припинив існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування щодо останнього менш суворого виду запобіжного заходу.

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує, ведення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, на застосуванні якого наполягає захисник.

Крім того, прокурором доведено продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні. В разі здійснення на них впливу з боку обвинуваченого ОСОБА_7 останні можуть змінити свої покази, чим ввести суд в оману та перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.

У судовому засіданні також доведено продовження ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого вчинити нове кримінальне правопорушення, або продовжити вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки останнім було вчинено тяжке кримінальне правопорушення, вчинене під час дії воєнного стану в України.

Додатково судом враховано те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обвинувачений може продовжити злочинну діяльність чи продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Апеляційний суд, також, не вбачає й підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішені питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, продовження існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст.185 КК України ОСОБА_7 .

На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу або для перегляду розміру визначеної застави.

Дієвим заходом, який в змозі виконати завдання по мінімізації вищезазначених ризиків є запобіжний захід у виді застави, який застосований судом першої інстанції щодо обвинуваченого і який є альтернативним до запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 , не спростовує встановлених судом обставин і задоволенню не підлягає, а ухвала Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року, якою продовжено строк дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст.185 КК України ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 02 лютого 2025 року, із можливістю внесення застави у розмірі 242 240 гривень залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3