ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2211/24 Номер провадження 11-кп/814/1159/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 квітня 2024 року за №0000208 та 15 квітня 2024 року за №0000185, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за:

ч.5 ст.407 КК України - на 5 років позбавлення волі;

ч.4 ст.408 КК України - на 5 років 1 місяць позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 5 років 1 місяць позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 27 травня 2024 року, зарахувавши в нього строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 із розрахунку день за день.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення ним кримінальних правопорушень за таких обставин.

Епізод №1

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, у військовому званні солдата, обіймаючи посаду гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, не маючи об`єктивних та поважних підстав для залишення розташування підрозділу вказаного РТЦК та СП, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст.ст.65, 68 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, 16 березня 2024 року приблизно о 07 годині 30 хвилин самовільно залишив місце дислокації підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_2 і незаконно перебував за його межами до 11 квітня 2024 року.

11 квітня 2024 року приблизно о 07 годині ОСОБА_8 самостійно повернувся до зазначеного вище розташування підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 та заявив про себе.

У період своєї відсутності, а саме з 16 березня до 11 квітня 2024 року ОСОБА_8 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення до підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

Епізод №2

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, у військовому званні солдата, обіймаючи вказану вище посаду, діючи умисно, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, не маючи об`єктивних та поважних підстав для залишення розташування підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст.ст.65, 68 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, 13 квітня 2024 року приблизно о 07 годині 30 хвилин самовільно залишив місце дислокації підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_3 у АДРЕСА_2 і перебував поза його межами строком більше 1 місяця - до моменту його затримання в м. Київ 27 травня 2024 року о 10 годині 58 хвилин, при цьому, час проводив на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення до названого вище підрозділу або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року, задовольнити клопотання сторони захисту та звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч.5 ст.407 КК України на підставі ч.5 ст.401 КК України, закрити кримінальне провадження щодо нього за ч.5 ст.407, ч.4 ст.408 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_8 саме в умисному вчиненні дезертирства, а тому цей інкримінований йому злочин підлягає виключенню з обсягу його обвинувачення; ОСОБА_8 дійсно вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, в чому визнає свою винуватість, але в нього не було мети ухилитися від військової служби взагалі, він мав намір повернутись на службу в іншу частину через неприязні відносини, які в нього виникли з командуванням ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто має місце продовжуваний злочин і діяння обвинуваченого необхідно кваліфікувати як єдиний злочин за ч.5 ст.407 КК України; самовільне залишення ОСОБА_8 військової частини 16 березня 2024 року пов`язане з погіршенням стану здоров`я та намаганням пройти додаткові обстеження в медичних закладах за місцем свого постійного проживання в м. Київ, оскільки він не був згоден із висновком військово-лікарської комісії (далі ВЛК) від 26 лютого 2024 року, а 12 квітня 2024 року після повернення в частину залишив місце служби через виниклий конфлікт із командуванням та військовослужбовцями. Водночас апелянт посилається на те, що суд першої інстанції: зазначив неправильні дати залишення ОСОБА_8 місця служби та його повернення на неї; безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч.5 ст.407 КК України для продовження проходження ним військової служби в порядку ч.5 ст.401 КК України.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407 КК України - самовільного залишення військовослужбовцем розташування підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_3 тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану (за епізодом №1); ч.4 ст.408 КК України - дезертирства, а саме самовільного залишення розташування підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_3 із метою ухилитися від військової служби в умовах воєнного стану (за епізодом №2), є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Факт того, що ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, у військовому званні солдата, обіймаючи посаду гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , два рази залишив місце розташування вказаного вище підрозділу ТЦК та СП без дозволу відповідних командирів чи начальників і перебував поза його межами, в апеляційній скарзі не оспорюється та підтверджується сукупністю доказів у матеріалах кримінального провадження, в тому числі показаннями самого обвинуваченого.

Разом з тим, доводи захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні умисного дезертирства та необхідності кваліфікації його дій як продовжуваний злочин за ч.5 ст.407 КК України позбавлені підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за результатами проведеного гарнізонною ВЛК НВМКЦ «ГВКГ» медичного огляду з наданням оцінки стану здоров`я ОСОБА_8 , у тому числі наявності в нього певних захворювань, обвинуваченого визнано обмежено придатним до військової служби, а саме непридатним для служби у певних військах, але придатним до служби в частинах (підрозділах) забезпечення, ТЦК та СП, установах, організаціях, навчальних закладах, що підтверджується даними довідки ВЛК №4568 від 26 лютого 2024 року (а.п.155).

При цьому, перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції не надано будь-яких даних, які би свідчили про оскарження та скасування вказаного вище висновку ВЛК у встановленому законом порядку (ВЛК вищого рівня чи судом у порядку адміністративного судочиства), підтверджували би непридатність ОСОБА_8 до військової служби в підрозділі ТЦК та СП.

Тому зазначені вище обставини спростовують показання обвинуваченого про неправильну медичну оцінку стану його здоров`я, те, що він мав бути повністю демобілізований і не міг проходити службу в підрозділі ТЦК та СП.

Затим на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) №59 від 28 лютого 2024 року солдата ОСОБА_8 , який прибув із військової частини НОМЕР_1 , було призначено на посаду гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано вважати обвинуваченого таким, що з 26 лютого 2024 року зарахований до списків особового складу на всі види забезпечення, прийняв посаду і приступив до виконання службових обовя`зків (а.п.144).

Тобто призначення ОСОБА_8 на посаду гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 та проходження ним служби на цій посаді за медичним критерієм відповідало наведеному вище висновку ВЛК.

Разом з тим, за матеріалами (актів) службових розслідувань від 23 березня, 22 квітня 2024 року, доповіді за фактом повернення після самовільного залишення військової частини встановлено, що 16 березня 2024 року приблизно о 07 годині 30 хвилин ОСОБА_8 самовільно залишив територію розташування (місця знаходження) роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_2 і тривалий час (більше трьох діб) незаконно перебував за межами місця служби, а саме до моменту повернення ним у цей підрозділ 11 квітня 2024 року.

Але далі 13 квітня 2024 року приблизно о 07 годині 30 хвилин обвинувачений знову самовільно залишив зазначену вище територію розташування підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , на телефонні дзвінки не відповідав, тривалий час незаконно перебував за межами місця служби й пошуковими заходами місце його перебування встановити не вдалося. Причиною таких протиправних дій були: особиста недисциплінованість ОСОБА_8 і самовпевненість; недбале ставлення до виконання своїх службових обов`язків і неготовність їх виконувати в умовах воєнного стану (а.п.156-160, 170-174, 179).

Сам обвинувачений у суді першої інстанції в своїх показаннях підтвердив те, що після другого залишення місця служби він попрямував у м. Київ та 27 липня 2024 року був виявлений працівниками ДБР.

Зазначені вище дати початку й припинення самовільних залишень обвинуваченим розташування підрозділу військової частини встановлено й у викладеному у вироку формулюванні обвинуваченні, визнаного місцевим судом доведеним, а тому доводи захисника про протилежне є безпідставними.

Жодних даних щодо поважності причин залишення ОСОБА_8 розташування підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 в матеріалах справи не встановлено та стороною захисту в ході апеляційного провадження не надано.

Наведені ж вище обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень об`єктивно підтверджуються і показаннями свідка ОСОБА_9 (військовослужбовця підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому проходив службу обвинувачений) про те, що 26 лютого 2024 року ОСОБА_8 перевівся з іншої військової частини до роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 . У подальшому в обвинуваченого виникла конфліктна ситуація з іншими військовослужбовцями, в результаті якої останній самовільно залишив підрозділ військової частини та на ранковому шикуванні вже був відсутнім. У квітні 2024 року ОСОБА_8 повернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 і просив, щоб його повернули на займану посаду гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони, проте через 2 дні знову залишив розташування підрозділу військової частини. Заходи впливу, які би виходили за межі відповідних положень Військових статутів Збройних Сил України, щодо обвинуваченого не застосовувались. Навпаки із ним намагалися поговорити та заспокоїти, однак він був у неадекватному стані з ознаками алкогольного чи наркотичного сп`яніння. Конфліктні ситуації інколи виникають у військові частині, але жоден військовослужбовець, окрім ОСОБА_8 , не залишав її розташування з указаних причин.

Свідок же ОСОБА_10 (військовослужбовця підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому проходив службу обвинувачений)підтвердив показання свідка ОСОБА_9 щодо факту залишення ОСОБА_8 розташування ІНФОРМАЦІЯ_3 і те, що обставини, які би вказували на почастішання випадків самовільного залишення частин військовослужбовцями в Миргородському районі, є відсутніми.

Окрім того, в матеріалах провадження встановлено відсутність будь-яких даних про звернення обвинуваченого із заявами чи скаргами до командування, правоохоронних органів щодо застосування до нього неправомірних дій під час несення військової служби. Не зазначено про існування таких даних і стороною захисту.

За таких обставин, посилання обвинуваченого про здійснення щодо нього заходів позастатутного фізичного впливу після його повернення 11 квітня 2024 року до військової частини не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються показаннями свідка ОСОБА_9 .

Таким чином, викладені вище показання свідків, висновок ВЛК, матеріали службових розслідувань і дані доповіді за фактом повернення до військової частини взаємоузгоджуються та підтверджують зміст один одного, а також частково підтверджуються і показаннями самого обвинуваченого, через це об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам немає та місцевий суд обґрунтовано поклав їх до доказової бази при ухваленні вироку.

Проте показання ОСОБА_8 у частині того, що він не мав умислу на ухилення від служби, його дії не містять ознак дезертирства, а становлять лише самовільне залишення військової частини, підлягають критичній оцінці та є способом захисту ОСОБА_8 від пред`явленого йому обвинувачення, оскільки такі показання повністю спростовуються наведеними вище взаємоузгодженими й підтверджуючими зміст один одного доказами в їх сукупності, з огляду на наступне.

Диспозицією ч.5 ст.407 КК України передбачено відповідальність, зокрема, за самовільне залишення військової частини, місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

За ч.4 ст.408 КК України відповідальність настає за дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини, місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

У вказаній вище формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт злочину фактично залишив розташування військової частини (місця служби). Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст.407 КК України, злочин, передбачений ст.408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому, військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство.

Із аналізу викладеної вище сукупності доказів установлено те, що 16 березня 2024 року приблизно о 07 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , цілеспрямовано й самовільно, не маючи поважних причин, залишив розташування зазначеного підрозділу військової частини, де було його місце служби, та незаконно перебував за його межами 25 діб.

11 квітня 2024 року обвинувачений повернувся до місця служби, але через 2 дні - 13 квітня 2024 року приблизно о 07 годині 30 хвилин, знову, самовільно й цілеспрямовано, за відсутності поважних причин, залишив місце розташування підрозділу РТЦК та СП, після чого не вживав жодних заходів, спрямованих для повернення на військову службу, не намагався зв`язатись із командуванням військової частини, повідомити про своє місце перебування чи зазначити про намір повернутись до військової служби через певний час, не звертався і до місцевих органів військової адміністрації або командування місцевих військових частин за допомогою в поверненні до військової служби, незаконно та умисно перебуваючи поза межами підрозділу військової частини приблизно півтора місяці, а саме до моменту його викриття працівниками ДБР 27 травня 2024 року. Тобто протиправні дії ОСОБА_8 щодо дезертирства були припинені поза його волею. Із моменту залишення 13 квітня 2024 року розташування військової частини він уникав виконання військових обов`язків, припинив відповідати на телефонні дзвінки та проживав у м. Київ, усвідомлюючи наявність на території всієї держави правового режиму воєнного стану, що вказує на його тривале, свідоме ухилення від військової служби та небажання виконувати ним військові обов`язки, до того ж, через 2 дні після попереднього самовільного залишення розташування підрозділу військової частини.

Отже, сукупність таких обставин підтверджує те, що обвинувачений, залишивши 13 квітня 2024 року розташування підрозділу військової частини, не мав наміру повертатися на військову службу, тобто наявність у нього мети ухилення від військової служби не тимчасово, а взагалі.

На користь зазначеного вище висновку додатково свідчать і показання самого ОСОБА_8 , за версією якого, він мав бути повністю демобілізований, а не переведений до небойової військової частини.

Отже, дії обвинуваченого містять усі необхідні об`єктивні й суб`єктивні елементи кримінальних правопорушень, передбачених: ч.5 ст.407 КК України (за епізодом №1 від 16 березня 2024 року), ч.4 ст.408 КК України (за епізодом №2 від 13 квітня 2024 року), утворюють склади різних кримінальних правопорушень, за кожним із епізодів були самостійними, вчиненими послідовно одне за одним, у різні проміжки часу та за відмінних обставин, зокрема, є наслідком різних дій обвинуваченого, у зв`язку з чим правильно кваліфіковані за вказаними нормами закону України про кримінальну відповідальність як окремі епізоди кримінально-протиправної діяльності ОСОБА_8 .

Таким чином, на переконання колегії суддів, установивши необхідні фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, надавши доказам оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.4 ст.408 КК України.

Також необгрунтованими є аргументи сторони захисту про безпідставну відмову місцевого суду в задоволенні клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності в порядку ч.5 ст.401 КК України.

Частиною 5 ст.401 КК України унормовано, що особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.407, 408 КК України, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.

Відповідно однією з обов`язкових умов звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на цій підставі є вчинення ним уперше кримінального правопорушення.

Особою, яка вчинила кримінальне правопорушення вперше, вважається особа, котра раніше не вчиняла кримінальне правопорушення або раніше вчинила кримінальне правопорушення, що вже втратило правове значення. Вчинення триваючого або продовжуваного кримінального правопорушення, двох або більше кримінальних правопорушень, які утворюють сукупність, не перешкоджає застосуванню ч.5 ст.401 КК України лише за умови, що вони не складають реальної сукупності. Особа ж, у діях якої вбачається повторність, реальна сукупність, рецидив кримінальних правопорушень або яка має непогашену чи незняту судимість за попереднє кримінальне правопорушення, звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст.401 КК України не підлягає.

Згідно з положеннями ч.1 ст.33 КК України якщо особою вчинено два або більше передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу кримінальних правопорушень, за жодне з яких її не було засуджено, вчинене визнається сукупністю кримінальних правопорушень.

Ідеальна сукупність виникає, коли особа однією дією вчиняє одночасно два або більше самостійних одиничних кримінальних правопорушень. Необхідними ознаками ідеальної сукупності, кожна з яких повинна бути наявною, є вчинення кримінальних правопорушень: 1) одним діянням; 2) в одному місці; 3) одночасно; 4) за наявності усіх необхідних ознак, передбачених двома чи більше різними нормами КК України.

Натомість, реальна сукупність кримінальних правопорушень має місце в тому разі, коли особа в різний час (окремими) діяннями вчиняє два або більше кримінальних правопорушень, які мають різні склади і кваліфікуються окремо.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_8 учинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.5 ст.407, ч.4 ст.408 КК України, які складають собою реальну сукупність, так як вони вчинені різними, відокремленими одне від одного діяннями та в різний проміжок часу. При цьому, вчинені обвинуваченим діяння, передбачені різними статтями Особливої частини КК України, є відмінними між собою, в тому числі за ознаками суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення.

Наведене ж вище виключає можливість звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст.401 КК України.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненного злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Разом з тим, вимогами ч.1 ст.69, ч.1 ст.75 КК України встановлено заборону на застосування цих положень, зокрема, щодо осіб, які вчинили кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст.407, 408 КК України, в умовах воєнного стану.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості й характер вчинених ОСОБА_8 умисних кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким (ч.5 ст.407 КК України) та особливо тяжким (ч.4 ст.408 КК України) злочинами, їх високу суспільну небезпеку, виходячи з обставин вчинення, а саме те, що вони заподіюють шкоду керованості, боєздатності підрозділу та дисципліні в ньому за місцем проходження військової служби в умовах воєнного стану та збройної агресії РФ проти України, ставлення ОСОБА_8 до вчинене, який частково визнав свою винуватість, особу обвинуваченого, який не судимий, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_8 лише в умовах ізоляції від суспільства і необхідність призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі, але мінімального за розміром в остаточному вимірі.

Призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 70 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу адвоката, подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців із дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4