Справа № 126/2101/24
Провадження №11-кп/801/366/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 23.01.2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 23.01.2025 року клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжено на 60 днів, тобто до 23.03.2025, включно.

В задоволені клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо зміни запобіжного заходу відмовлено.

Обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 23.01.2025 року, застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого мотивовано тим, що на думку обвинуваченого до нього цілком можливим було б застосувати домашній арешт, адже обвинувачений має постійне місця проживання, бажає влаштуватися на роботу.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на даний час не зменшилися, продовжують існувати, ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задоволити апеляційну скаргу, оглянувши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу .

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів провадження убачається, що на розгляді в Бершадського районного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, раніше судимий, не має постійного доходу, місця роботи, вчинив злочин в умовах воєнного стану, у нього відсутні стійкі соціальні зв`язки, які б могли забезпечити його належну процесуальну поведінку,тому перебуваючи на волі, ОСОБА_6 , може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, чи іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, з метою уникнення покарання, вчинити інші кримінальні правопорушення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є безпідставними.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є саме таким запобіжним заходом, який буде достатнім стримуючим засобом, що здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігти ризикам, доведеним прокурором, а також забезпечити безпеку суспільства від нових протиправних посягань обвинуваченого, враховуючи ступінь суспільної небезпеки злочину, у якому він обвинувачується.

Встановлені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, невзявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції вважає, що, приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Підстави для скасування ухвали Бершадського районного суду Вінницької області від 23.01.2025 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому відсутні.

Керуючись ст. 422-1 КПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 23.01.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3