УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 522/13050/19

провадження № 51-620ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002265,

за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2024 року

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК, та звільнено його від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК

у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів та скасування арешту майна.

Як установлено судом першої інстанції, 26 квітня 2019 року приблизно о 20:05 ОСОБА_5 , перебуваючи в салоні автомобіля «Ravon R2» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), за адресою: м. Одеса, пров. Чайковського, 14, під час ініційованого та розпочатого потерпілим ОСОБА_6 конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних стосунків та претензій майнового характеру, пов`язаних із правом користування вказаним транспортним засобом, що належав на праві приватної власності потерпілому, обороняючись від неочікуваного нападу з боку останнього, за сприяння його дружини ОСОБА_6 , що супроводжувався активним застосуванням фізичного насильства, обмеженням рухів і можливості залишити салон транспортного засобу, а також заподіянням йому фізичного болю, перевищуючи межі необхідної оборони, умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_6 тяжку шкоду, яка явно не відповідала небезпечності посягання та обстановці захисту, а саме: спричинив потерпілому невстановленим колюче-ріжучим предметом одне колото-різане проникаюче в ліву плевральну порожнину поранення грудної клітки зліва, що належить до тяжких тілесних ушкоджень, а також одну різану рану тім`яно-скроневої ділянки зліва, що належить до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Під час боротьби ОСОБА_5 заподіяно тілесні ушкодження у виді різаної рани середньої третини лівого стегна.

Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_5 за ст. 124 КК як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 21 листопада 2024 року залишив вирок районного суду без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1

ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вказує, що викладені в судових рішеннях події кримінального правопорушення

не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що судові рішення постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК не ґрунтуються на досліджених доказах. На думку прокурора, дії засудженого підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, що й підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження допустимими доказами, дослідженими судом.

Вважає, що апеляційний суд усупереч приписам ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив прокурору в задоволенні його клопотання про повторне дослідження доказів у справі та не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо порушень, допущених судом першої інстанції, не дав їм належної оцінки і залишив апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін. Таким чином, на переконання прокурора, рішення апеляційного суду є необґрунтованим та невмотивованим і не відповідає приписам статей 370 та 419 КПК.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати

та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим

і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Умотивованим є рішення,

в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд цих вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Зі змісту касаційної скарги прокурора вбачається, що він, поміж іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Як убачається зі змісту вироку районного суду, у цій справі фактичні обставини були встановлені судом і зроблений у ньому висновок щодо винуватості ОСОБА_5

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.

Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість засудженого

в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж

необхідної оборони за викладених у вироку обставин підтверджується, зокрема показаннями засудженого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , свідків

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також письмовими доказами, серед яких: протоколи огляду від 26 квітня 2019 року, протокол огляду місця події від 09 травня 2019 року, довідки щодо стану здоров`я ОСОБА_5 від 29 липня та від 26 квітня 2019 року № 2970, висновки експертів № 1444, № 278, № 295, протоколи проведення слідчих експериментів від 23 липня 2019 року за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Незгода прокурора з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів,

не є свідченням порушення судом процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом вироку районного суду, на досудовому розслідуванні дії ОСОБА_5 було кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Однак, оцінивши досліджені в ході судового розгляду докази, суд першої інстанції перекваліфікував дії ОСОБА_5 на ст. 124 КК, а саме умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Так, ст. 124 КК встановлює кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Диспозиція цієї норми містить обов`язкові ознаки складу кримінального правопорушення, які відрізняють його від діяння, відповідальність за яке настає за ст. 115 КК.

На відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачено

ст. 115 КК, визначальним для кваліфікації дій особи за ст. 124 КК є відповідна обстановка вчинення кримінального правопорушення - перебування винного, зокрема, у стані необхідної оборони. Крім того, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього кримінального правопорушення є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що особливістю кримінального правопорушення, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Заразом слід мати на увазі, що для вирішення питання про кваліфікацію складу зазначеного кримінального правопорушення, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Наявність наведених обов`язкових ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК, з огляду на вимоги ст. 23 КПК має бути встановлена під час судового розгляду справи шляхом безпосереднього дослідження відповідних доказів із наданням їм відповідної оцінки за правилами ст. 94 КПК.

Так, районний суд установив, що дослідженими в судовому засіданні доказами не було підтверджено вчинення ОСОБА_5 замаху на вбивство, зокрема й мотиву його скоєння засудженим, одночасно цей суд зазначив про наявність у ОСОБА_5 підстав для необхідної оборони, тобто права на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.

Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок про вчинення ОСОБА_5 діяння за наявності стану необхідної оборони, районний суд, заслухавши показання засудженого, потерпілого та свідків, дослідивши висновки експертів й інші письмові докази, а також речові докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що подія кримінального правопорушення мала місце, а винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК, знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду.

З фактичних обставин, встановлених на підставі безпосередньо досліджених під час судового розгляду доказів вбачається, що саме потерпілий, на ґрунті неприязних стосунків, з метою вилучення належного йому на праві власності транспортного засобу, що був у користуванні його доньки, за сприяння своєї дружини,

спровокував конфлікт, першим застосував фізичне насильство щодо засудженого. Під час неочікуваного нападу, у ході боротьби, засуджений з метою самозахисту, умисно, за допомогою невстановленого колюче-ріжучого предмета, заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто тяжку шкоду здоров`ю, яка явно не відповідала тяжкості посягання, чим допустив перевищення меж необхідної оборони.

Водночас місцевий суд звернув увагу на те, що ситуація, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення, супроводжувалася застосуванням фізичного насильства до засудженого, за якої потерпілий почав діяти першим та за підтримки іншої особи, яка перешкоджала ОСОБА_5 залишити салон автомобіля. Поведінка потерпілого була агресивною. Під час цього посягання засуджений, скориставшись своїм правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використав колюче-ріжучий предмет, який був поруч.

Заразом суд у вироку зазначив, що під час судового розгляду ні сторона захисту,

ні сторона обвинувачення, в цілому не оспорювали встановлені фактичні обставини,

за виключенням мотивів дій учасників конфлікту і знаряддя, яким було заподіяно тілесні ушкодження.

Встановлені фактичні обставини свідчать про те, що у ОСОБА_5 виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання. Утім межі такої оборони ним було перевищено.

У цьому аспекті районний суд обґрунтовано визнав неспроможними доводи

сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_5 мав намір вчинити вбивство ОСОБА_6 , вказавши, що мотиви дій ОСОБА_5 , обстановка кримінального правопорушення, характер і послідовність дій потерпілого та засудженого, знаряддя кримінального правопорушення та його наслідки, свідчать про відсутність такого умислу.

У зв`язку з цим твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_5 переслідував мету заподіяти смерть потерпілому визнано необґрунтованими і такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Водночас констатовано, що мотивом дій ОСОБА_5 був захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. Водночас застосований спосіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень потерпілому за конкретних обставин цього кримінального провадження не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а тому засуджений вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.

Таким чином, районний суд, установивши фактичні обставини справи, врахувавши показання засудженого, потерпілого, свідків, а також письмові й речові докази, дійшов умотивованого висновку про перебування ОСОБА_5 у стані необхідної оборони, який заподіяв умисно тяжких тілесних ушкоджень потерпілому при перевищенні

її меж та правильно кваліфікував його діяння за ст. 124 КК, зазначивши про відсутність

в матеріалах кримінального провадження доказів, які б свідчили про наявність у діянні засудженого складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.

З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог КПК розглянув апеляційну скаргу прокурора, дав в ухвалі відповідно до приписів ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді

на доводи, наведені в його апеляційній скарзі та ухвалив обґрунтоване рішення про залишення вироку без змін.

Що стосується доводів, наведених у касаційній скарзі прокурора, про те, що апеляційний суд ретельно не дослідив доказів, які мають значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу ОСОБА_5 , а також безпідставно відмовив у їх повторному дослідженні, то вони є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, не вважав за потрібне повторно досліджувати докази в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки не було наведено доводів на обґрунтування того, що місцевий суд дослідив докази неповністю або з порушенням, а тому апеляційний суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, за результатами чого погодився з їх оцінкою.

Сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу або факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції.

Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів,

а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Таким чином, Верховний Суд уважає, що під час здійснення апеляційної процедури

не було допущено істотних порушень приписів ст. 404 КПК.

З огляду на це Суд відхиляє такі доводи.

Окрім цього, апеляційний суд обґрунтовано визнав неспроможними доводи прокурора про те, що колото-різане поранення ОСОБА_5 могло бути спричинене ним самим під час завдання ОСОБА_6 ударів невстановленим колюче-ріжучим предметом.

Так, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що під час досудового розслідування сторона обвинувачення не призначила жодних експертних досліджень щодо наявності у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень та характеру їх утворення, що, на думку апеляційного суду, свідчить про однобічність та обвинувальний ухил досудового розслідування, а єдиним письмовим доказом сторони обвинувачення щодо наявності у засудженого тілесних ушкоджень, який прокурор долучив у суді, є медична

довідка філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної

кримінально-виконавчої служби України» від 29 липня 2019 року, згідно з якою у ОСОБА_5 , який прибув до установи 02 травня 2019 року, виявлено та зафіксовано рубець на передній поверхні лівого стегна. Зазначено про скарги засудженого на оніміння лівого стегна. Апеляційний суд зауважив, що характер спричинення вказаних тілесних ушкоджень та їх локалізація слідчим шляхом перевірені не були. Водночас колегія суддів зауважила, що сторона захисту долучила довідку з Міської клінічної лікарні № 1 м. Одеси від 14 січня 2022 року № 66 про те, що ОСОБА_5 був доставлений до вказаного медичного закладу з різаною раною середньої третини лівого стегна (накладені шви, дренування рани).

Отже, апеляційний суд відхилив вказані вище доводи прокурора, зазначивши, що сторона обвинувачення під час досудового розслідування не вживала будь-яких заходів щодо встановлення характеру та локалізації спричинених засудженому тілесних ушкоджень. Додатково колегія суддів звернула увагу, що у співвідношенні із тілесними ушкодженнями, отриманими ОСОБА_6 з його лівої сторони тіла (що свідчить про те, що засуджений завдавав ударів правою рукою) та перебуванням потерпілого зверху над засудженим, є малоймовірною можливість заподіяння ОСОБА_5 собі тілесних ушкоджень зліва.

Також, суд апеляційної інстанції визнав такими, що не впливають на суть встановлених фактичних обставин твердження ОСОБА_5 про володіння ОСОБА_6 вогнепальною зброєю, вказавши, що у цій справі мала місце невідповідність знарядь захисту та нападу, а небезпека, яка загрожувала ОСОБА_5 ,

була значно нижчою від сприйняття такої засудженим, навіть при застосуванні ОСОБА_6 фізичного насильства.

Крім того, визнано необґрунтованими доводи прокурора про те, що суд не взяв до уваги, як доказ винуватості засудженого, його подальші дії, який, після заподіяння поранень ОСОБА_6 , зник з місця скоєння кримінального правопорушення та приховав знаряддя його вчинення, на якому могла залишатися кров потерпілого.

Щодо вказаних доводів колегія суддів зазначила, що на досудовому розслідуванні

не встановлено знаряддя, яким були спричинені тілесні ушкодження як потерпілому так і засудженому.

На переконання колегії суддів Верховного Суду, апеляційний суд належно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, та мотивовано визнав вирок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК обґрунтованим.

Ухвала апеляційного суду є достатньо обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає приписам ст. 419 КПК.

Наведені у касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності зроблених апеляційним судом висновків і не ставлять під сумнів законність ухваленого цим судом рішення.

З огляду на викладене з касаційної скарги прокурора та змісту судових рішень вбачається, що немає підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора

ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 листопада

2024 року щодо ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3