Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3970/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/331/25
Категорія ч. ст.119 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року колегія суддів Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої: ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10 ,

прокурора ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №000080 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 , прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 25 вересня 2024, яким засуджено

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

- за ч. 1 ст. 119 КК України - на 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 ч.1, 3 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі, термін випробування встановлено на три роки. Зобов`язано : періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Відповідно до ст. 72 ч.5 КК України зараховано у строк відбуття покарання один день попереднього ув`язнення (15 березня 2024 року) на один день позбавлення волі.

Відповідно до ст. 72 ч.7 КК України зараховано у строк відбуття покарання з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі з 16 березня 2024 року по 18 червня 2024 року (включно).

Продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний час, терміном на 60 діб, до 23 листопада 2024 року (включно).

Питання про речові докази судом вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 : 59 980 грн. матеріальної та 250 000 грн. моральної шкоди, а всього на суму 309 980 (триста дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. 00 коп.

В решті позов залишено без задоволення за його безпідставністю.

в с т а н о в и л а:

Як встановив суд, ОСОБА_7 15 березня 2024 приблизно о 00 годині 30 хвилин, будучи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля під`їзду №3 будинку АДРЕСА_2 , діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_13 , під час конфлікту, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, але не маючи на меті умисно заподіяти смерть останньому, не передбачаючи її настання, хоча повинен був і міг її передбачити, наніс не менше одного удару кулаком правої руки в область щелепи ОСОБА_13 , внаслідок чого останній, втративши рівновагу, впав з висоти власного зросту на асфальтне покриття дороги та вдарився потиличною частиною голови, внаслідок чого отримав тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми - перелому кісток склепіння та основи черепа, крововиливи під м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні, оболонки та в речовину головного мозку, від якої помер на місці події.

В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.119 КК України покарання 5 років позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України. 3адоволити її цивільний позов в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_7 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 119 980 гривень; моральну (немайнову) шкоду в розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень.

Вважає, що судом призначено очевидно несправедливе, м`яке покарання обвинуваченому, який на її думку щиро не розкаявся, не визнав вини, не відшкодував шкоду, перед нею не вибачився, негативно характеризується, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, не враховано її думку та думку прокурора про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України.

Зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі надав оцінку доказам, що стосуються поданого цивільного позову, зокрема щодо розміру заподіяної матеріальної та моральної шкоди.

Посилається на те, що матеріальна шкода, яка їй була заподіяна внаслідок вчинення ОСОБА_7 злочину, доведена матеріалами справи, документами та квитанціями, що були подані в якості додатків до позову, зокрема витратами на поховання на суму 59980 гривень, а також встановленням пам`ятника у розмірі 60 000 гривень та витратами на адвоката у розмірі 21000 гривень, а всього 119 980 гривень.

Окрім, фізичної та матеріальної шкоди діями ОСОБА_7 їй, як потерпілій у справі, завдано моральну шкоду, яка виразилася у негативних змінах у її житті, а саме переживаннях, спогадах, тривозі, пригніченні, порушення сну, нервозності, дратівливості, реакції замикання, побоюванні щодо майбутнього стану здоров`я, погіршення стану здоров`я на цьому ґрунті.

Вказує, що на ґрунті втрати сина помер її чоловік- ОСОБА_15 , а тому до кінця свого життя вона залишилася одна, без сина, без чоловіка та без допомоги.

Тому вважає, що суд повинен був оцінити в повному обсязі обставини справи та особу обвинуваченого та стягнути з ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

Вважає, що вказаний вирок в частині призначеного покарання є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованим застосуванням ст. 75 КК України, що потягло безпідставне та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що суд першої інстанції лише формально послався у вироку на ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, в достатній мірі не врахував обставини його вчинення і характер злочинних дій, які призвели до втрати життя людини, і як наслідок необґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі із застосування положень ст. 75 КК України і як наслідок постановив явно несправедливий вирок через м`якість.

На думку прокурора оскаржуване судове рішення не містить аргументів, які би доводили, що саме такий захід примусу буде достатнім для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК.

Заслухавши доповідача, пояснення потерпілої, представника які підтримала подану апеляційну скаргу та частково скаргу прокурора, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та частково скаргу потерпілої, заперечення обвинуваченого та захисника, перевіривши матеріали провадження, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду і наведених у вироку доказів, є обґрунтованими і законними та апеляційних скаргах не оспорюються.

Не оспорюється в апеляційних скаргах також правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Водночас, як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції ОСОБА_7 було призначено покарання за ч.1 ст.119 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки та відповідно до положень ст.75 КК України його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки.

Так, статтею 75 КК України передбачено, що у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років (за виключенням певної категорії кримінальних правопорушень), враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином мотивовано.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Однак наведених вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на думку колегії суддів не дотримався.

Як убачається з вироку суду та матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання вказав, що враховує те, що кримінальне правопорушення є нетяжким, необережним злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, працевлаштований за договором, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні має одну неповнолітню дитину, яка страждає на ряд хронічних захворювань.

Також, суд зважив на наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, досудову доповідь органу пробації, про те, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання зосередився на пом`якшуючих покарання обставинах та позитивних даних про особу обвинуваченого, однак залишив без належної оцінки інші обставини, які враховуються при призначенні покарання.

Так, застосовуючи положення ст.75 КК України, суд належним чином не врахував конкретних обставин кримінального правопорушення, а зокрема те, що обвинувачений перебував у гостях у потерпілого, розпочав з ним сварку, кричав, як вказала співмешканка потерпілого ОСОБА_16 , умисно завдав йому не менше одного удару кулаком в обличчя наслідком якого стало падіння потерпілого та отримання при падінні смертельних тілесних ушкоджень, непоправних наслідків, що настали - смерті молодої людини, думки потерпілої (матері), яка втратила сина і просила покарати обвинуваченого суворо, зазначала, що обвинувачений перед нею не вибачився, а також вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень статей 75, 76 КК України, оскільки застосування судом такого заходу примусу очевидно не відповідає меті покарання та не зможе виправити обвинуваченого, запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим так і іншими особами, оскільки фактично залишив безкарними дії обвинуваченого, які призвели до непоправних наслідків.

Разом з тим, колегія суддів враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких, те, що обвинувачений вчинив необережний злочин, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, працює, досудову доповідь органу пробації, наявність сім`ї та утриманців, часткове відшкодування шкоди та вважає, що підстав для призначення покарання у виді позбавлення волі про, що вказує потерпіла, а достатнім для досягнення мети покарання буде призначення покарання у виді обмеження волі, шо визначене в санкції статті.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої щодо цивільного позову, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_7 , суд першої інстанції, частково задовольнив позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 , стягнув з ОСОБА_7 на її користь 59 980 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди (витрати на поховання), оскільки саме такий розмір реально понесених витрат підтверджений відповідними документами, а витрати на поминальний обід не є обов`язковими, а тому не підлягають відшкодуванню.

Разом з тим, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги потерпілої щодо необґрунтовано зменшення судом першої інстанції розміру моральної шкоди та визначення її в сумі 250 тисяч гривень.

Враховуючи глибину та тривалість моральних переживань внаслідок передчасної загибелі сина через винні дії обвинуваченого, враховуючи характер дій винного апеляційний суд вважає, що визначення розміру моральної шкоди в сумі 250 тисяч грн. є очевидно недостатнім та неспівмірним з душевними стражданнями яких зазнала потерпіла, а тому збільшує розмір відшкодування моральної шкоди, визначивши розмір грошового відшкодування, в сумі 400 тис. грн. та вважає, що саме такий розмір буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

За наведеного, оскаржуваний вирок не може залишатись чинним і з врахуванням положень ст. 420 КПК України підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку, а в частині вирішення цивільного позову зміні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 409, 413, 414, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_17 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_12 - задовольнити.

Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 25 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 25 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 , в частині вирішення цивільного позову змінити, збільшивши відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 400 000 гривень моральної шкоди.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: