ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1234/25 Справа № 183/1128/25 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року, обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено дію раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 07 квітня 2025 року включно, без визначення застави.

Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні нетяжкого, тяжкого та особливо тяжких злочинах, санкцією яких передбачено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. У судовому засіданні прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Зазначає, що з урахуванням особи обвинуваченого, маються всі підстави вважати, що більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, буде недостатнім для запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні або вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказав на те, що відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначати розмір застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просив ухвалу суду скасувати та обрати відносно нього запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги захисник посилається на неповноту судового розгляду.

Зазначив, що посилання суду на копії доказів, матеріалів чи копії носіїв інформації, копії протоколів процесуальних дій без дослідження оригіналів та належних додатків, які є неодмінною складовою протоколів, або на протоколи допиту свідків, потерпілих тощо під час прийняття рішення про застосування запобіжних заходів суперечить встановленому КПК порядку та має наслідком незаконність судового рішення.

Вважає, що стороною обвинувачення наведені абстрактні, нічим не підтверджені припущення про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думки учасників процесу, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 не в повному обсязі дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0001330 від 08.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 289 КК України.

Відповідно до матеріалів провадження, до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У підготовчому судовому засіданні, 07 лютого 2025 року, в порядку ст. 315 КПК України, прокурор звернувся з клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , яке мотивував наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати.

Для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою послався на те, що ризик переховування через загрозу ймовірного покарання є підтвердженим, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 289 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілого та свідків, оскільки судовий розгляд по кримінальному провадженню ще не розпочато, потерпілі та свідки залишаються не допитаними.

З приводу іншого ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції зазначив, що вказаний ризик є реальним, оскільки обвинуваченому пред`явлене обвинувачення у вчиненні чотирьох злочинів, що свідчить про кримінальну направленість його поведінки, а тому перебуваючи на волі, обвинувачений може вжити заходів щодо вчинення нових злочинів.

Суд першої інстанції врахувавши також відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , встановивши, що останній має соціальні зв`язки та постійне місце проживання, дійшов до висновку, що наявність ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України, продовжує існувати та з метою забезпечення належного виконання процесуальних рішень, вважав необхідним продовжити строк тримання під вартою.

Разом з цим, суд першої інстанції, перевіряючи законність та обгрунтованість клопотання прокурора про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, всупереч вимогам ст.ст. 193, 194 КПК України належним чином не надав правової оцінки твердженням прокурора стосовно того, що інший менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги сторони захисту апеляційний суд вважає обґрунтованими.

З огляду на стадію кримінального провадження, апеляційний суд не уповноважений перевіряти докази та надавати їм оцінку, адже це є виключною компетенцією суду першої інстанції, що розглядає справу по суті.

Відповідно до ст. 407, 422, 422-1 КПК, під час апеляційного розгляду скарги на ухвалу про продовження тримання під вартою, апеляційний суд вирішує питання запобіжного заходу в межах глави 18 розділу II з урахуванням особливостей глави 31 розділу V КПК.

Суд вирішує лише ті питання, що належать до його повноважень згідно з процесуальною стадією (ст. 26 КПК, ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Порушення цієї межі може спричинити дублювання рішень різними судами в межах одного провадження.

Суд апеляційної інстанції не оцінює обґрунтованість підозри, адже провадження перебуває на стадії судового розгляду, після завершення досудового слідства та вручення обвинувального акту.

Саме обвинувальний акт є фінальним процесуальним рішенням прокурора на досудовій стадії, а його обґрунтованість встановлюється судом у межах вироку (ст. 368 КПК України).

Таким чином, при розгляді апеляції на ухвалу про продовження запобіжного заходу суд не виходить за межі повноважень, не оцінює докази по суті та не вирішує питання вини.

Судом першої інстанції не дотримано принципу призначення альтернативного запобіжного заходу, викладеного у рішенні ЕСПЛ «Летельє проти Франції» та правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 р. у справі «Тодоров проти України», згідно якої «для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою».

У рішенні по справі Александровська проти України від 25 березня 2021 року ЄСПЛ відзначив, що Конвенція вимагає, щоб під час обрання запобіжного заходу суди розглядали також і не пов`язані з позбавленням свободи заходи. При цьому рішення про тримання під вартою чи його продовження не може ґрунтуватися винятково на серйозності висунутих обвинувачень, а його обґрунтування не може бути абстрактним, узагальненим чи стереотипним.

Європейський суд з прав людини неодноразово, в тому числі у його «пілотному» рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», рішенні від 29 вересня 2011 року у справі «Третьяков проти України», рішенні від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований переконливими обставинами, носить формальний характер, здебільшого посилаючись на тяжкість злочину.

Відповідно до ст. 178 КПК України слідчий суддя, суд при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.п. 61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України»), існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, та у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Отже, з практики Європейського суду з прав людини слідує, що суд повинен уважно ставиться до того, що зі спливом часу продовження тримання особи під вартою потребує більшого обґрунтування і що сторона обвинувачення повинна надавати додаткові підстави щодо цього питання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії» (Заява № 38822/97), пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тейс проти Румунії»).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Однак, задовольняючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції наведених висновків не було прийнято до уваги та в повній мірі з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти вказаним прокурором у клопотанні ризикам.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправданим за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має постійне місце реєстрації та проживання, має міцні соціальні зв`язки.

Посилання суду першої інстанції на перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у розшуку як на окреме додаткове підтвердження ризику переховування апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки матеріали контрольного провадження не містять відомостей про виклики ОСОБА_7 до слідчого чи до суду, а наявна постанова про розшук має формальний характер і не підтверджує фактичного ухилення від органів досудового розслідування або суду.

ОСОБА_7 хоча і обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, його фактична роль у подіях, відповідно до викладеного в обвинувальному акті, зводиться до того, що він разом з невстановленими особами пересувався на автомобілі та перебував на місці події разом із потерпілим, при цьому будь-яких активних дій щодо потерпілого, у тому числі із застосуванням фізичного чи психологічного впливу, з його боку не зафіксовано.

При цьому, прокурором не наведено нових достатньо обґрунтованих ризиків та не доведено, що зазначені раніше ризики, зокрема щодо можливого переховування від суду та незаконного впливу на потерпілих та свідків, продовжують існувати, та які в свою чергу давали б підстави для продовження щодо обвинуваченому ОСОБА_7 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є надмірно суворим. Водночас, обрання альтернативного, більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених статтею 194 КПК України, на даному етапі є доцільним, пропорційним, достатнім та таким, що забезпечує належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігає можливим ризикам.

Крім того, апеляційний суд приходить до висновку, що такі ризики, як можливе переховування від органу досудового розслідування, незаконний вплив на свідків та потерпілого, можуть бути усунені шляхом покладення судом на обвинуваченого обов`язку прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду, утримуватися від спілкування із потерпілим та свідками по справі, повідомляти про зміну свого місця проживання, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 § 1(с) Конвенції.

Згідно з положеннями ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги сторони захисту підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції має бути скасована з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - задовольнити частково.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , - скасувати.

Постановити нову, якою клопотання прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про застосування обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити частково.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 07 квітня 2025 року включно.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;

- не залишати місце фактичного мешкання, а саме: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора чи суду, цілодобово, окрім випадків необхідності отримання ОСОБА_7 невідкладної медичної допомоги та в разі виникнення надзвичайних ситуацій, які б унеможливили безпечне для життя та здоров`я перебування підозрюваного у житлі;

- утримуватись від спілкування з потерпілим, свідками у цьому кримінальному провадженні;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти.

Виконання ухвали покласти на відповідний ВП ГУНП в Дніпропетровській області за місцем мешкання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3