КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №11-сс/824/7343/2024 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001329 від 19 липня 2024 року за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого статтею 356 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0001329, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 липня 2024 року, на земельну ділянку з кадастровим номером №:91:273:0042, площею 20,4497 га, яка знаходиться у постійному користуванні Державного історико-меморіального Лук`янівського заповіднику на підставі державного акту серії ЯЯ №2080618, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, із забороною проведення на ній будь-яких будівельних чи інших несанкціонованих у встановленому порядку робіт.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, адвокат ОСОБА_7 в інтересах Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арешту на майно та заборони вчинення дій.

У мотивування скарги зазначає, що право постійного користування Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника арештованим майном підтверджується державним актом на земельну ділянку.

Вказує, що інформація про проведення будівельних робіт працівниками Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника спростовується, зокрема, матеріалами про адміністративне правопорушення, складеним на заступника директора Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника за порушення правил благоустрою, а саме складування будівельних матеріалів, оскільки адміністративною комісією КМДА провадження було закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Також посилається на те, що внаслідок розбору залишків МАФУ, який згорів, на місці його фасадної частини було отворено прогалину в паркані орієнтовно 10-11 метрів та з метою недопущення потрапляння безпритульних і обмеження доступу через утворену прогалину у паркані, було прийнято рішення про встановлення тимчасового паркану без фундаменту та бетонування його основи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, відділом дізнання Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001329 від 19 липня 2024 року за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого статтею 356 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Шевченківського УП ГУНП у місті Києві надійшла заява ОСОБА_8 щодо виявлення ним 19.07.2024 приблизно о 09 год. 00 хв., за адресою: АДРЕСА_2, незаконного будівництва біля меморіалу «Алея пам`яті захисників України».

У ході досудового розслідування 19 липня 2024 року проведено огляд місця події вздовж АДРЕСА_3, яка прилягає до заповідника (Лук`янівського кладовища) впритул до «Алеї пам`яті захисників України», зафіксовано проведення робіт з демонтажу паркану Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника.

У подальшому, 19 липня 2024 року допитано як свідка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який повідомив що 19 липня 2024 року близько 09 год. 00 хв. ним виявлено проведення будівельних робіт за вказаною адресою, які на його думку, є незаконними та проводяться всупереч встановленому законом порядку, після чого останнім здійснено виклик на лінію «102» з метою фіксації вказаних подій.

19 липня 2024 року опитано заступника директора Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який повідомив, що у 2022 році на території заповідника знаходилась мала архітектурна будівля, яка пошкоджена внаслідок пожежі, на місці чого виник прохід близько 10 метрів, у подальшому за його розпорядженням 19 липня 2024 року на місці демонтованого МАФу працівники Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника почали проводити роботи з метою відновлення паркану.

Також, 06 серпня 2024 року скеровано запит до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва з метою отримання інформації щодо подачі декларації про початок будівництва, про готовність та видачу документів про прийняття в експлуатацію за адресою: АДРЕСА_3.

У відповідь на вказаний запит Департаментом 15 серпня 2024 року повідомлено, що документів, визначених Законом, Порядком №466 та Порядком №461 щодо отримання права на виконання підготовчих/будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта будівництва за адресою: місто Київ, АДРЕСА_3 у Шевченківському районі не надходило.

Крім того, 12 серпня 2024 року скеровано запит до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України з метою отримання інформації щодо отримання дозволів та погоджень на проведення будівельних робіт за адресою: місто Київ, АДРЕСА_3.

У відповідь на вказаний запит Міністерством 17 вересня 2024 року повідомлено, що за результатами перевірки електронної бази документообігу МКСК не виявлено звернень щодо проведення будівельних робіт на ділянці Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника м. Києва, вздовж АДРЕСА_3. Відповідно МКСК не надавалося погоджень програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт за вказаною адресою.

Встановлено, що до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 03 жовтня 2024 року за №055-10043 надійшло звернення Державного історико-меморіального Лук?янівського заповідника щодо намірів розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на земельній ділянці з кадастровим номером :91:273:0042 за адресою: АДРЕСА_1.

Також, на адресу Шевченківської окружної прокуратури міста Києва 22 жовтня 2024 року надійшло колективне звернення членів родин загиблих захисників щодо недопущення розміщення МАФу на території Лук`янівського заповідника та Алеї пам`яті захисників України.

Серед іншого у вказаному зверненні зазначено, що особливого значення має той факт, що висновком науково-правової експертизи встановлено, що правовий режим державного історико-меморіального заповідника-комплексу пам`яток історії та культури Лук`янівського цивільного кладовища у місті Києві забороняє встановлювати споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності на вул. Оранжерейна в межах її території, прилеглої до вказаного комплексу пам`яток історії та культури.

Відповідно до Державного акта серія ЯЯ№2080618 від 10 листопада 2004 року на право користування земельною ділянкою, земельна ділянка з кадастровим номером :91:273:0042, площею 20,4497га, що знаходиться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1, перебуває у постійному користуванні Державного історико-меморіального Лук`янівського заповіднику.

Враховуючи викладене, встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :91:273:0042, що знаходиться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1, вчиняються протиправні дії, які є предметом дослідження у кримінальному провадженні.

Як наслідок, дізнавачем винесено постанову про визнання речовим доказом земельної ділянки з кадастровим номером :91:273:0042, площею 20,4497га, що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.

23 жовтня 2024 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшло (вхід. №101145) клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001329 від 19 липня 2024 року за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого статтею 356 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0001329, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 липня 2024 року, на земельну ділянку з кадастровим номером №:91:273:0042, площею 20,4497 га, яка знаходиться у постійному користуванні Державного історико-меморіального Лук`янівського заповіднику на підставі державного акту серії ЯЯ №2080618, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, із забороною проведення на ній будь-яких будівельних чи інших несанкціонованих у встановленому порядку робіт.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером №:91:273:0042, площею 20,4497 га, яка знаходиться у постійному користуванні Державного історико-меморіального Лук`янівського заповіднику на підставі державного акту серії ЯЯ №2080618, що розташована за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1 з тих підстав, що вказана земельна ділянка у встановленому законом порядку визнана речовим доказом у межах кримінального провадження №0001329 від 19 липня 2024 року, та відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, а також з метою запобігання зміни первісного вигляду об`єкту, що є предметом досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, та збереження слідів вчинення злочину.

Також слідчим суддею правильно встановлено, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказана земельна ділянка та об`єкт незавершеного будівництва має відношення до кримінального провадження, та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначену земельну ділянку, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на земельну ділянку, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах ОСОБА_10 , колегією суддів не встановлено.

Посилання адвоката на те, що право постійного користування Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника арештованим майном підтверджується державним актом на земельну ділянку; інформація про проведення будівельних робіт працівниками Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника спростовується, зокрема, матеріалами про адміністративне правопорушення, складеним на заступника директора Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника за порушення правил благоустрою, а саме складування будівельних матеріалів, оскільки адміністративною комісією КМДА провадження було закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення, а також на те, що внаслідок розбору залишків МАФУ, який згорів, на місці його фасадної частини було отворено прогалину в паркані орієнтовно 10-11 метрів та з метою недопущення потрапляння безпритульних і обмеження доступу через утворену прогалину у паркані, було прийнято рішення про встановлення тимчасового паркану без фундаменту та бетонування його основи, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що питання законності набуття права власності на земельну ділянку та законності проведення будівельних робіт підлягає встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

З огляду на положення частин другої, третьої статті 170 КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Інші зазначені в апеляційні скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах Державного історико-меморіального Лук`янівського заповідника - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3