УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року

м. Київ

справа № 308/8754/22

провадження № 51-731 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року,

встановив:

За вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 травня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено: за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років; за частиною 1 статті 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.

Постановлено на підставі підпункту «б» пункту 1 частини 1 статті 72 КК при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень менш суворий вид покарання за частиною 1 статті 185 КК у виді обмеження волі на строк 4 роки перевести в більш суворий вид, виходячи з такого їх співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі, та вважати призначеним покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Відповідно до частини 1 статті 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне) за кожне кримінальне правопорушення окремо, вважав за необхідне визначити ОСОБА_5 остаточно до відбування основне покарання шляхом повного складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк 14 років (згідно змісту вироку).

Постановлено строк покарання засудженому ОСОБА_5 рахувати з 12 січня 2022 року з 20:20.

На підставі частини 5 статті 72 КК зараховано ОСОБА_5 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 12 січня 2022 року з 20:20 і до дня набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Постановлено запобіжний захід, застосований щодо ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, залишити без змін до вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь громадянки ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 16 600,00 грн та моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн, а всього 516 600,00 грн. В задоволенні решти вимог за цивільним позовом відмовлено.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

30 грудня 2021 року близько о 14:30 ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , а саме в кухонному приміщенні, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, на ґрунті раптово виниклого конфлікту зі своєю знайомою ОСОБА_7 , завдав останній своєю рукою, стиснутою в кулак, не менше двох ударів в голову, в результаті яких ОСОБА_7 впала на підлогу, внаслідок чого остання отримала легкі тілесні ушкодження.

Продовжуючи свої злочинні наміри, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , присівши біля неї, прикладаючи зусилля та притиснувши своїм коліном в грудну клітину зліва тулуб останньої до підлоги, чим спричинив переломи 4, 5-го ребер зліва, та почав затуляти їй своїми руками рот та ніс, перекриваючи дихальні шляхи, до того часу, поки ОСОБА_7 не перестала подавати ознаки життя.

Смерть ОСОБА_7 настала внаслідок механічної асфіксії через закриття отворів рота та носа.

Крім цього, 30 грудня 2021 року близько о 14:45 у ОСОБА_5 , який на той час перебував в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, а саме умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_7 , виник умисел на заволодіння чужим майном, яке належало останній.

З цією метою ОСОБА_5 , шляхом вільного доступу, діючи умисно, маючи на меті незаконно збагатитися, таємно викрав з приміщення будинку майно, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальні збитки на загальну суму 32 770 грн.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 травня 2023 року щодо ОСОБА_5 - без змін.

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування вказаної ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції не дотримано вимог статті 419 КПК. Зокрема, зазначає, що висновки апеляційного суду про відсутність підстав для застосування положень статті 69-1 КК зроблені без врахування всіх доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, щодо суворості призначеного засудженому покарання. Вказує, що апеляційний суд у своїй ухвалі продублював твердження, які були наведені судом першої інстанції у вироку.

На думку захисника, судом апеляційної інстанції було зроблено передчасний висновок про те, що в діях ОСОБА_5 відсутнє щире каяття та намагання відшкодувати завдані збитки. Звертає увагу на те, що як під час досудового, так і судового слідства, засуджений визнавав свою вину, повністю співпрацював з правоохоронними органами. Посилається на те, що засуджений зазначав, що не повідомив правоохоронні органи про події, які сталися 30 грудня 2023 року, тому, що хотів в останнє побачити свою сім`ю та провести різдвяні свята, а також через страх того, що він їх більше не побачить, однак в подальшому хотів прийти до правоохоронних органів та розповісти, що сталося.

Зазначає, що з моменту вчинення кримінального правопорушення і на даний час засуджений сильно шкодує та розкаюється у вчиненому ним діянні. Вказує, що протягом всього досудового розслідування та розгляду кримінального провадження судом, ОСОБА_5 визнавав свою вину та намагався вибачитись перед потерпілою за вчинене ним діяння, при цьому не виправдовував свої дії та зазначав, що він має понести покарання. Вказує, що ОСОБА_5 повідомив суд про те, що обвинувачення визнає в повному обсязі, як за частиною 1 статті 115 КК, так і частиною 1 статті 185 КК, та жодних заперечень чи зауважень щодо оголошеного обвинувачення він не заявляв.

Вважає, що твердження суду про заперечення засудженим під час допиту обставин справи та намагання ввести суд в оману не відповідають дійсності. Зазначає, що ОСОБА_5 надавав послідовні покази, які не змінював, а те, що деякі моменти не міг деталізувати, є не наміром приховати факти, а способом захисту його психіки у зв`язку із великим осудом своїх дій та неможливістю сприйняття наслідків. Звертає увагу на те, що згідно з експертизою, під час психологічного дослідження ОСОБА_5 , експертом встановлено, що останній сильно шкодує через те, що сталося, неодноразово починає плакати, коли згадує події, які відбулися 30 грудня 2022 року, та важко деталізує момент смерті потерпілої. Тобто, на думку захисника, та обставина, що в деяких моментах під час опису подій ОСОБА_5 не може пояснити як це відбувалося, не може свідчити про відсутність щирого каяття та невизнання ним вини у вчиненому діянні.

Одночасно посилається на висновки, які містяться в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року (№ 759/7784/15-к).

Зазначає, що апеляційний суд не звернув увагу на осуд засудженим своєї злочинної поведінки та бажання залагодити провину, що підтверджується конкретними діями. При цьому, вказує на те, що не знайшло свого відображення в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду твердження сторони захисту про намагання засудженого відшкодувати завдану ним шкоду. Акцентує увагу на тому, що засуджений намагався відшкодувати завдану шкоду, зокрема, ним було добровільно повернуто все майно, яке належало потерпілій. Зазначає, що жодних дій щодо реалізації або знищення даного майна засуджений не вчиняв у зв`язку з тим, що бажав його повернути та розумів, що це не його майно.

Посилається на те, що засуджений зазначав, що визнає позов в повному обсязі та буде вчиняти всі дії для швидкого відшкодування збитків.

Також захисник вказує, що апеляційним судом не було досліджено даних, які характеризують ОСОБА_5 , а прохання засудженого про їх дослідження було проігноровано та повідомлено, що колегія суддів дослідить ці дані в нарадчій кімнаті самостійно. Вважає, що з огляду на те, що ухвала була оголошена через менше 3-х хвилин після видалення суддів до нарадчої кімнати, виникають сумніви щодо повного та об`єктивного розгляду апеляційної скарги. Тобто, вказує, що фактично відбувся формальний розгляд апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 185, частиною 1 статті 115 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання через суворість та можливості призначення засудженому покарання із застосуванням положень статті 69-1КК є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з статтею 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Призначаючи засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно з статтею 12 КК є нетяжким та особливо тяжким кримінальними правопорушеннями; особу засудженого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога, фтизіатра та психіатра не перебуває; фактично проживав із колишньою дружиною та донькою - ОСОБА_8 , 2012 року народження, тимчасово не працює, розлучений.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав обставиною, яка пом`якшує засудженому покарання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та не встановив обставин, які його обтяжують.

При цьому, міськрайонний суд акцентував увагу на тому, що встановив лише наявність однієї обставини, яка пом`якшує покарання, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 66 КК, та вважав, що повне визнання цивільного позову не можна вважати добровільним відшкодуванням завданого збитку або усуненням заподіяної шкоди, тобто обставиною, яка пом`якшує покарання у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 66 КК.

Крім того, згідно зі змістом вироку, суд першої інстанції прийняв до уваги ставлення засудженого до вчиненого, який не розкаявся, хоча і сприяв розкриттю кримінального правопорушення, проте намагався ввести суд в оману при наданні плутаних показів, які не відповідали раніше наданим показам.

Зокрема, міськрайонний суд зазначив у своєму рішенні,що ОСОБА_5 хоча і визнав вину, проте пояснив, що обставини вчинення кримінальних правопорушень були інші, ніж зазначені у обвинувальному акті, заперечував наявність прямого умислу у своїх діях, що й зумовило проведення саме повного судового розгляду кримінального провадження. Тобто, на думку суду, засуджений не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості, що не узгоджувалося з мотивами стосовно визначення щирого каяття.

Крім того, суд першої інстанції врахував поведінку засудженого після вчинення ним кримінальних правопорушень.

З огляду на зазначене, міськрайонним судом не було встановлено достатніх підстав для застосування до засудженого положень статті 69-1 КК при призначенні покарання.

Апеляційний суд, залишаючи вирок суду першої інстанції без змін, не вбачав підстав для призначення засудженому більш м`якого покарання, в тому числі із застосуванням положень статті 69-1 КК.

Також, суд апеляційної інстанції зазначив у своєму рішенні, що згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги, об`єктивно відсутні інші обставини, які пом`якшують покарання, ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, а твердження захисника щодо їх неврахування повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у вироку, якими належним чином обґрунтовано вид та міру покарання.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи захисника про пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання, в тому числі з урахуванням статті 69-1 КК та зміни вироку в цій частині, з огляду на наведені доводи, слід визнати безпідставними, оскільки такі доводи носять суто суб`єктивний характер і не можуть вважатися достатніми підставами для пом`якшення призначеного покарання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав, що призначене судом першої інстанції засудженому покарання не буде становити особистий надмірний тягар для особи, а отже і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів не викликають сумнівів, оскільки під час призначення засудженому покарання враховано та оцінено обставини, на які покликається захисник у своїй касаційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.

Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При перевірці оскаржуваних рішень судом касаційної інстанції не встановлено обставин, які би вказували про явну несправедливість і суворість покарання, призначеного засудженому, в зв`язку з чим доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Водночас, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення вимог касаційної скарги захисника щодо застосування положень статті 69-1 КК.

Крім того, посилання захисника на постанову Верховного Суду від 22 березня 2018 року (№ 759/7784/15-к) не є релевантним, оскільки обставини у даному провадженні та у провадженні щодо ОСОБА_5 не є аналогічними.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд не дослідив у судовому засіданні дані, які характеризують ОСОБА_5 , та повідомив про їх самостійне дослідження в нарадчій кімнаті, то такі дії суду апеляційної інстанції не суперечать положенням КПК.

До того ж, захисник у своїй касаційній скарзі не навів доводів, які б свідчили про те, що апеляційним судом не було досліджено та враховано дані, які характеризують ОСОБА_5 , при постановленні оскаржуваного рішення.

Доводи захисника про те,що оскаржувана ухвала апеляційного суду була оголошена через менше 3-х хвилин після видалення суддів до нарадчої кімнати, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статей 367, 371, 418 КПК передбачено порядок ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті.

Вказані норми закону не містять заборони суддям готуватися до судового засідання, а саме вивчати матеріали провадження та готувати один чи кілька альтернативних проектів судового рішення до початку судового засідання, при цьому, суд не має часових обмежень щодо перебування суддів у нарадчій кімнаті, а тому відсутні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року (справа № 285/3516/17), від 11 березня 2021 року (справа № 711/798/18) та від 19 жовтня 2021 року (справа № 347/840/19).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а його висновки про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення належним чином вмотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3