В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2025 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , депутатом не являється, раніше судимого, востаннє 16.04.2024 Галицьким районним судом м. Львова за ч.1 ст.309 КК України до покарання у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік (покарання не відбув),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України,

встановив:

31.07.2024 в період часу з 06:20 години по 06:40 годин ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні житлової квартири АДРЕСА_3 , діючи умисно, в ході конфлікту, який раптово виник між ним та ОСОБА_6 , наніс останньому декілька ударів кулаками по голові, тулубу та животі, заподіявши йому при цьому наступні тілесні ушкодження: садна в лобній ділянці та тильній поверхні обох передпліч та кистей, синець виличної ділянки та лівої бічної поверхні грудної клітки; розрив селезінки, що поширюється на паренхіму, тупа травма живота, розрив селезінки, гемоперитонеум, тупа травма грудної клітки, закритий перелом 9-10 ребер зліва, перелому кісток носа. Тупа травма живота у вигляді розриву селезінки, що ускладнилось гемоперитонеумом, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення; закритий перелом ребер та кісток носа відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалого розладу здоров`я; синці та садна відносяться до легких тілесних ушкоджень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення заперечив та вказав, що, на його думку, органом досудового розслідування його дії кваліфіковано невірно, оскільки хоч він і мав конфлікт з потерпілим в ході якого наніс йому удари по тулубу, але він вважає, що виявлені у ОСОБА_6 у подальшому тілесні ушкодження не є наслідком його дій. Тобто вину визнає частково лише в частині нанесення трьох ударів потерпілому по тулубу під час конфлікту.

Щодо обставин інкримінованого йому правопорушення показав наступне.

Увечері, близько 21:30 години 30.07.2024 він зустрів потерпілого та дав йому ключі до квартири АДРЕСА_3 , у якій він (обвинувачений) проживав, для того аби ОСОБА_6 там переночував, оскільки потерпілому не було де жити та він був побитий. Він віддав потерпілому ключі та поїхав по особистих справах, після приїзду додому запропонував ОСОБА_6 спати на дивані. Потерпілий та він переночували у цій квартирі. Зранку 31.07.2024 близько 06 години 20 хвилин він прокинувся та побачив як ОСОБА_6 нишпорить у його (обвинуваченого) барсетці. На питання про те, що він робить, потерпілий відповів неправду, а саме те, що він шукає запальничку, хоча пачка сигарет та запальничка лежали біля ліжка. Після цього між ними розпочався конфлікт. В ході зазначеного конфлікту він (обвинувачений) наніс потерпілому три удари кулаком у грудну клітину, тобто по тулубу. Після цього ОСОБА_6 самостійно покинув квартиру та у подальшому він його не бачив.

Також, обвинувачений зазначив, що раніше він займався спортом та є учасником бойових дій, навчався в академії сухопутних військ, вивчав медицину, може надати першу медичну допомогу. Стверджує, що його дії не могли спричинити розрив селезінки у потерпілого. ОСОБА_6 вже був побитий до зустрічі з ним. По голові потерпілого він не бив, серйозних тілесних ушкоджень завдавати не хотів, не погрожував йому. Після перебування на військовій службі в нього (обвинуваченого) були проблеми, оскільки у нього була контузія, були напади агресії, однак наполягає, що він ні на кого ніколи не нападав.

ОСОБА_6 характеризує негативно та наголошує на тому, що він сам його запросив, оскільки потерпілий не мав де переночувати, тобто хотів йому допомогти. Квартира АДРЕСА_3 належить свідку ОСОБА_7 . З потерпілим він познайомився приблизно за півтора місяці до наведених у обвинувальному акті подій на квартирі ОСОБА_8 , з яким до того був знайомий. Шкодує про свої дії та просить надати їм належну оцінку.

В ході судового провадження судом створено необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що усі докази були досліджені судом безпосередньо в присутності учасників процесу, а кожен з учасників процесу мав можливість скористатись правом на подачу доказів суду, висловитись щодо допустимості та належності кожного доказу окремо та заявити відповідні клопотання суду. Крім того, жоден з учасників процесу не висловив заперечень проти завершення дослідження обставин справи, перед оголошенням їх завершеними.

Безпосередньо дослідивши нижченаведені докази подані під час судового розгляду, як стороною обвинувачення так і стороною захисту, оцінюючи їх у сукупності, з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, експерта, перевіривши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні дій наведених у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, повністю та об`єктивно стверджується наступними дослідженими по справі доказами.

Показами потерпілого ОСОБА_6 , який у судовому засіданні повідомив наступне.

Він зустрівся з обвинуваченим увечері 30.07.2024. Обвинувачений запросив його переночувати до помешкання людини у якої він проживав, на що він погодився. Обвинувачений попросив у нього телефон, який він йому надав. Він переночував у цій квартирі. Зранку, на прохання повернути телефон, обвинувачений відмовився це робити та назвав його (потерпілого) брехуном. Після цього обвинувачений наніс йому декілька ударів по голові та тулубу. Зокрема, обвинувачений наніс йому близько десяти ударів зліва у тулуб в ділянці селезінки. Усі удари обвинувачений наносив кулаками. Під час побиття він обвинуваченому супротиву не чинив. Спиртні напої він напередодні чи у цей день не вживав. Після цього він (потерпілий) залишив зазначену квартиру та пішов на вулицю, де йому стало погано і знайомі викликали «швидку допомогу», яка завезла його до лікарні. Також, вказав, що до побиття ОСОБА_4 ніхто йому ударів не наносив та ушкоджень, які були виявлені у нього в подальшому, не спричиняв. Відстань від будинку де його побив обвинувачений до місця звідки його забрала «швидка допомога», на його думку, становить близько 300-500 метрів. Квартира, де ОСОБА_4 наніс йому зазначені ним удари, знаходиться у будинку на вулиці Зарицьких на четвертому поверсі.

Показами свідка ОСОБА_9 , який у судовому засіданні показав, що увечері 30.07.2024 він прийшов до свого помешкання - квартири АДРЕСА_3 та ліг спати. Потерпілого ОСОБА_6 до його помешкання привів обвинувачений. Зранку 31.07.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбулася сварка. Він (свідок) бачив як в ході зазначеної сварки обвинувачений наніс ОСОБА_6 декілька (2-3) удари у бік тулуба кулаком. Після цього він ( ОСОБА_9 ) почав «розтягувати» обвинуваченого з потерпілим аби припинити сварку, а потім сказав ОСОБА_6 залишити помешкання, що останній і зробив. Зазначена сварка відбулася близько 7 години ранку. Також, зазначив, що ОСОБА_6 постійно пересувався на милицях, але він залишив квартиру самостійно.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 з приводу відомих йому обставин справи показав, що ОСОБА_6 він побачив близько 9-ої години ранку біля магазину, який розташований у районі Стрийського парку у м. Львові. Потерпілий був блідий, мав «зелений колір обличчя» та просив викликати «швидку допомогу». Після виклику «швидка допомога» приїхала приблизно через 10-15 хвилин, лікарі оглянули ОСОБА_6 та забрали його до лікарні. Про причини поганого самопочуття ОСОБА_6 нічого не повідомляв.

Також, вина ОСОБА_4 у вчиненні наведених вище протиправних дій, доводиться наступними дослідженими та перевіреними у ході судового розгляду доказами, допустимість яких оцінена в сукупності з наданими суду процесуальними рішеннями постановленими для належного здійснення досудового розслідування та проведення відповідних процесуальних дій.

Заявою ОСОБА_6 від 01.08.2024 на ім`я начальника ЛРУП №1 ГУНП уЛьвівській області, згідно якої близько 05:00 31.07.2024 по АДРЕСА_5 , візуально знайома особа, відома йому на ім`я ОСОБА_11 з прізвиськом « ОСОБА_11 », умисно наніс йому тілесні ушкодження.

Протоколом слідчого експерименту від 10.09.2024, в ході проведення якого свідок ОСОБА_9 відтворив обставини подій 31.07.2024 в його квартирі по АДРЕСА_5 . та вказав місце на дивані де перебував потерпілий коли обвинувачений, стоячи поруч, наносив удари у лівий бік тулуба потерпілому, який захищався, після чого свідок розборонив їх.

Витягом АРМОР, згідно якого 31.07.2024 до Львівського ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області о 15:41 надійшло повідомлення із служби 102, про те, що Лікарня св.Луки повідомила про доставлення ШМДБ151 з адреси АДРЕСА_6, о 12:50 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого побили невідомі сьогодні о 5.00 ранку, діагноз - забій грудної клітки, тупа травма живота, розрив селезінки, госпіталізований.

Висновком експерта № 150/2024 від 19.08.2024, згідно якого у потерпілого ОСОБА_6 виявлено садна в лобній ділянці та тильній поверхні обох передпліч та кистей, синець виличної ділянки та лівої бічної поверхні грудної клітки, згідно медичної документації: розрив селезінки, що поширюється на паренхіму, тупа травма живота, розрив селезінки, гемоперитонеум, тупа травма грудної клітки, закритий перелом 9-10 ребер зліва, перелом кісток носа. Вказана травма тіла утворилась внаслідок неодноразового контакту з тупими предметами, котрими могли бути руки зімкнені в кулак чи інший тупий предмет, під час нанесення ударів по тілу, могла утворитись 31.07.2024 за обставин вказаних в постанові. Тупа травма живота у вигляді розриву селезінки, що ускладнилась гемоперитонеумом відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення; закритий перелом ребер та кісток носа відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалого розладу здоров`я; синці та садна відносять до легких тілесних ушкоджень.

З метою роз`яснення зазначеного висновку в судовому засіданні був допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_13 , який підтримав наданий ним висновок у повному обсязі та зазначив, що експертиза проводилась 05.08.2024 з оглядом потерпілого. Враховуючи отримані тілесні ушкодження, смерть потерпілого могла настати протягом 24 годин після їх отримання. Водночас, потерпілий міг самостійно пересуватись з такими травмами та пройти відстань від вулиці Зарицьких до місця де його забрала «швидка допомога». На момент надання медичної допомоги потерпілий знаходився в передшоковому стані, що могло вплинути на зміст та об`єктивність пояснень потерпілого про обставини отримання тілесних ушкоджень. Перелом ребер безпосередньо пов`язаний з травмою селезінки, а усі три групи тілесних ушкоджень утворились внаслідок контакту з тупим предметом, що може бути кулаком. Водночас, індивідуальних ознак травмуючих поверхонь не було.

Точного часу отримання зазначених у висновку травм потерпілим встановлено не було, але усі виявлені травми та ушкодження були спричинені у день доставки потерпілого до лікарні.

Дослідженими судом аудіо записом виклику бригади «швидкої допомоги» та долученими до нього картою виїзду швидкої медичної допомоги, які фіксують звернення до відповідного оператора щодо надання медичної допомоги потерпілому та маршрут виїзду, з відомостями про особу якій надано допомогу.

Повідомленням «1 територіального медичного об`єднання м. Львова» Відокремлений підрозділ «Лікарня Святого Луки», у якому містять відомості про доставку у вказаний медичний заклад ОСОБА_6 31.07.2024 та його діагноз - політравма.

Протоколом огляду квартири АДРЕСА_3 з відповідними фототаблицями у якому зафіксовано відомості про розташування цього об`єкту нерухомого майна, приміщення у ньому, його характеристики та предмети наявні у цій квартирі.

Протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 19.08.2024, з долученими до нього документами, який містить дані щодо отримання медичної документації з приводу надання медичної допомоги потерпілому, зокрема медична карта стаціонарного хворого, результати обстежень та оглядів ОСОБА_6 , протокол операції, медичні виписки із відображенням діагнозу, протоколи переливання крові, щоденник хірургічного відділення

Суд наголошує на тому, що під час оцінки того, чи було провадження у цілому справедливим, слід враховувати якість доказів, а також встановити, чи не дають обставини, за яких вони були отримані, приводу сумніватися у їх достовірності й точності.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Згідно ст.86 КПК України , доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 93 КПК України встановлено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Вирішуючи питання про допустимість та належність досліджених доказів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом встановлено, що сторона обвинувачення кваліфікує дії ОСОБА_4 , як заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України.

У свою чергу, обвинувачений та його захисник, кожен окремо вважають, що наведена правова кваліфікація є невірною та з нею не погоджуються, посилаючись на відсутність об`єктивних даних про кримінально-караний характер дій обвинуваченого. Так, обвинувачений визнаючи факти нанесення ударів потерпілому за обставин наведених вище у його поясненнях, вважає, що його дії не спричинили наслідків які в подальшому виявлено у потерпілого, зокрема наведених у висновку експерта та обвинувальному акті тілесних ушкоджень

Оцінюючи доводи учасників провадження щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , суд враховує наступне.

У відповідності до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 62 Конституції України, статті 17 КПК України кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного є неприпустимим, коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення та всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати вимогам достатності та переконливості, а при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відповідно до ст. 368 ч. 1 п.п. 1-3 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчинені цього кримінального правопорушення.

Отже, оцінюючи доводи учасників провадження щодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд враховує наступне.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суд має керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним, зокрема у ч. 2, 4 ст. 17 КПК України.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням. При оцінці доказів суд застосовує стандарт оцінки доказів «поза розумним сумнівом». Такі докази можуть випливати з співіснування достатньо сильних, чітких і послідовних умовиводів або схожих неспростовних припущень стосовно фактів.

За нормативним визначенням, умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК).

У свою чергу, необережне тяжке тілесне ушкодження (ст. 128 КК) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких надано у ст. 25 КК.

Розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині (ч. 1 ст. 121 КК) і необережне заподіяння таких ушкоджень (ст. 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивними сторонами цих кримінальних правопорушень.

Верховний Суд України у своїх рішеннях (провадження №№ 5-21кс12, 5-22кс12, 5-8кс13, 5-4кс15, 5-306кс15) неодноразово висловлював правову позицію про те, що умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини - умислом (прямим/непрямим) щодо заподіяння такого ушкодження та необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного. Суб`єктивна сторона вбивства через необережність характеризується лише необережною формою вини у вигляді злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості. Розмежування цих складів злочинів здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Суд виходить з того, що для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольовий початок, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння. За спрямованістю діяння і конкретизацією бажаного наслідку умисел поділяють на визначений (конкретизований), невизначений (неконкретизований) і альтернативний.

Визначений умисел характеризується тим, що особа чітко усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння і прагне досягти одного конкретного наслідку. Невизначений умисел означає, що у винного немає чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків злочину, він передбачає ці наслідки лише у загальних рисах. Альтернативний умисел має місце тоді, коли винний передбачає й однаково бажає чи свідомо допускає настання одного з кількох можливих злочинних наслідків.

У випадках вчинення злочину з невизначеним або альтернативним умислом відповідальність настає залежно від фактично заподіяних наслідків, оскільки винний передбачав настання будь-якого із цих наслідків і бажав чи свідомо припускав їх настання.

У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю дії винного слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали. Зазначене узгоджується у правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року (справа № 308/3530/19).

Суд виходить із сукупності усіх обставин вчиненого діяння обвинуваченим та погоджується з кваліфікацією діяння наданою органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки тяжке тілесне ушкодження було безпосереднім наслідком заподіяних обвинуваченим ударів по різним ділянкам тіла потерпілого на ґрунті конфлікту який раптово між ними виник. З огляду на локалізацію виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, механізм та спосіб заподіяння обвинувачений ОСОБА_4 міг оцінити і передбачити наслідки своїх дій.

У цьому контексті не можна залишити поза увагою те, що сам обвинувачений у судовому засіданні наголосив на тому, що він раніше займався спортом, вивчав медицину, може надати першу медичну допомогу. Не можна залишити поза увагою і те, що з пояснень усіх учасників провадження, у тому числі самого обвинуваченого, встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 в момент конфлікту з ОСОБА_4 пересувався виключно за допомогою милиць, що об`єктивно ускладнювало йому можливість захиститись від ударів обвинуваченого. На милицях потерпілий також пересувався у залі суду. Натомість, обвинувачений, у порівнянні з потерпілим, жодних яскраво виражених фізичних вад не мав, чого він сам і не заперечує.

Як наведено вище, згідно висновку експерта № 150/2024 від 19.08.2024, у потерпілого ОСОБА_6 виявлено садна в лобній ділянці та тильній поверхні обох передпліч та кистей, синець виличної ділянки та лівої бічної поверхні грудної клітки, згідно медичної документації: розрив селезінки, що поширюється на паренхіму, тупа травма живота, розрив селезінки, гемоперитонеум, тупа травма грудної клітки, закритий перелом 9-10 ребер зліва, перелом кісток носа. Вказана травма тіла утворилась внаслідок неодноразового контакту з тупими предметами, котрими могли бути руки зімкнені в кулак чи інший тупий предмет, під час нанесення ударів по тілу, могла утворитись 31.07.2024 за обставин вказаних в постанові. Тупа травма живота у вигляді розриву селезінки, що ускладнилась гемоперитонеумом відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення; закритий перелом ребер та кісток носа відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалого розладу здоров`я; синці та садна відносять до легких тілесних ушкоджень.

Наведене свідчить про нанесення потерпілому декількох ударів по життєво-важливим органам (голові та тулубу у місцях, де розташовані важливі для функціонування організму людини внутрішні органи). Сила цих ударів була достатньою для спричинення наведених вище тілесних ушкоджень, зокрема травма грудної клітки, закритий перелом 9-10 ребер зліва, перелом кісток носа, свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював значення своїх дій та намагався досягти відповідних наслідків, які у даному випадку вірно були прийняті до уваги при кваліфікації дій обвинуваченого за наслідками, що фактично настали.

З метою перевірки та роз`яснення зазначеного висновку в судовому засіданні був допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_13 , який надав вичерпні пояснення суду та відповів на усі поставлені йому з приводу даного висновку питання, які зокрема ставились стороною захисту.

Так, експерт підтримав наданий ним висновок у повному обсязі.

З метою перевірки тверджень обвинуваченого про те, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження останній отримав напередодні, суд з`ясував в експерта скільки часу з такими ушкодженнями останній зміг би перебувати без настання летальних наслідків. З цього приводу експерт зазначив, що він наполягає на тому, що такі ушкодження отримані у день доставки потерпілого до медичного закладу, що спростовує твердження обвинуваченого про побиття потерпілого напередодні. Тобто усі тілесні ушкодження потерпілого утворені в один і той же час.

Крім того, експерт пояснив суду, що характер тілесних ушкоджень виявлених у потерпілого дозволяв йому самостійно покинути квартиру де відбулося його побиття та дійти до місця де його забрала «швидка допомога» .

Варто також відзначити, що обвинувачений, хоча і наголошує на тому, що він володіє певними знаннями в галузі медицини, не є експертом з цього питання.

Експерт також цілком обґрунтовано роз`яснив суду причини певних розбіжностей пояснень потерпілого щодо отримання ушкоджень, а саме перебування у передшоковому та післятравматичному стані, що могло вплинути на зміст та об`єктивність пояснень потерпілого.

Крім того, наведені вище пояснення потерпілого, в сукупності з іншими вищезазначеними доказами свідчать про те, що виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження є саме наслідком дій обвинуваченого, а покази обвинуваченого стосовно нанесення лише трьох ударів, які не могли спричинити відповідні наслідки, спрямовані на уникнення відповідальності. Такі покази спростовані поясненнями потерпілого, свідка ОСОБА_9 , наведеним вище висновком експерта та самим експертом, який роз`яснив даний висновок у судовому засіданні. Суд також відзначає, що покази потерпілого та висновок експерта свідчать про те, що дії обвинуваченого не обмежились лише трьома ударами у тулуб обвинуваченого, а удари були нанесені у різні частини тулубу та голову потерпілого.

Суд відзначає, що доводи сторони захисту щодо кількості меншої ніж це наведено в обвинувальному акті та показах потерпілого кількості ударів, які бачив свідок ОСОБА_9 , є надуманими, адже сам свідок вказав, що він не бачив усього конфлікту, але його розборонив. Отже. такі пояснення свідка оцінюються судом у сукупності з усіма доказами у справі.

Крім того, суд відхиляє доводи сторони захисту щодо недопустимості заяви про вчинення злочину поданої потерпілим, адже він сам безпосередньо підтвердив про факт її подачі та підписання у судовому засіданні. При цьому закон не вимагає обов`язкового написання усього тексту заяви потерпілим, натомість зобов`язує перевірити чи відповідає зміст цієї заяви тим даним про які він повідомив та чи підписував він такий документ.

Аналіз сукупності зазначених обставин, а саме характер заподіяних ушкоджень, їх механізм, кількість, знаряддя заподіяння, їх локалізація, конфлікт між обвинуваченим та потерпілим, у сукупності із показаннями самого ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , свідчить про наявність в обвинуваченого прямого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

Слід також відзначити, що встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що об`єктивних причин як у потерпілого, так і у ОСОБА_9 , оговоруювати обвинуваченого та давати неправдиві свідчення щодо ОСОБА_4 у цих осіб не встановлено.

Суд також виходить з того, що в ході змагального процесу, з можливістю забезпечити подання належних доказів його учасниками, зокрема стороною захисту, жодних об`єктивних даних про те, що потерпілий отримав виявлені у нього ушкодження у інший час та за інших обставин не встановлено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому та наведені вище встановлені в ході розгляду справи обставини, спростовують доводи захисту щодо відсутності в діянні ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Про наявність умислу особи свідчать конкретні дії винного під час та після вчинення злочину. Більше того, сам обвинувачений визнав факти нанесення декількох ударів по тулубу потерпілого, хоча і не погоджується з тим, що ці удари спричинили наведені у обвинувальному акті наслідки.

У п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" роз`яснено, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у заставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

У п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" наведено, що суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності усіх, у тому числі, непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона обвинувачення стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

У відповідності до ст. 2 ч. 1 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Суд за наявності наданих стороною обвинувачення доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у скоєнні інкримінованого йому злочину приходить до висновку, що його вина доведена поза розумним сумнівом.

При цьому, наводячи такі висновки, суд враховує також і наступне.

Забезпечуючи неухильне виконання загальних засад кримінального судочинства - верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, суд створив належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав, забезпечив сторонам свободу у поданні своїх доказів і доведенні їх переконливості, надав можливість реалізувати право на ініціювання клопотань під час дослідження обставин справи, дотримався принципів змагальності сторін та вважає, що можливості здобуття інших доказів вичерпано.

За правилами частини третьої статті 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється тільки за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні злочину. З`ясувавши фактичні обставини справи шляхом дослідження поданих доказів, оцінки кожного з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, суд дійшов висновку про наявність належних, допустимих та достатніх доказів на доведення поза розумним сумнівом вини ОСОБА_4 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

В частині першій статті 337 КПК України унормовано проведення судового розгляду лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, при цьому, за змістом статті 370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Оскільки наведена вище кваліфікація знайшла своє підтвердження в ході судового провадження, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 скоїв умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України.

Аналіз показань обвинуваченого, потерпілого, свідків, експерта, дослідження документальних доказів та висновків експертизи, обстановка та обставини вчинення злочину, поза розумним сумнівом доводять, що ОСОБА_4 вчинив інкриміноване йому правопорушення.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, рівень суспільної небезпеки ОСОБА_4 , наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про його особу та спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер, стадію, спосіб та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, перебуває на обліку у лікаря нарколога та не перебуває на обліку у лікаря психіатра.

Крім того, суд враховує те, що обвинувачений являється учасником бойових дій.

Пом`якшуючих покарання обставин судом не встановлено.

Обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною суд визнає рецидив злочину.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч.1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, а також дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а тому обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, тобто в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Також, в ході розгляду справи встановлено, що обвинувачений засуджений вироком Галицького районного суду міста Львова від 16.04.2024 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання за даним вироком з випробуванням та призначено іспитовий строк тривалістю один рік. Покарання за цим вироком обвинувачений не відбув.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).

Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, обвинуваченому слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попередніми вироками до покарання за даним вироком. При цьому суд також враховує положення ч. 1 ст. 72 КК України, згідно яких при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Застосований 05 серпня 2024 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова в межах даного кримінального провадження захід кримінального провадження у виді арешту на майно, після набрання вироком законної сили слід скасувати.

Запобіжний захід застосований до обвинуваченого у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, слід залишити без змін.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді п`яти років трьох місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, з врахуванням норм ч. 1 ст. 72 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за Галицького районного суду міста Львова від 16.04.2024, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати з 02.08.2024 року.

Після набрання даним вироком законної сили скасувати арешт накладений 05 серпня 2024 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова в межах даного кримінального провадження на наступне майно:

- пластикова ємкість чорного кольору з рідиною всередині, чашка білого кольору з малюнком квітів, мобільний телефон марки «Huawei», чорного кольору з пошкодженнями, зарядний пристрій до нього, шорти чорного кольору фірми «Adidas», мобільний телефон марки «Redmi», сірого кольору з пошкодженнями, не робочий, зарядний пристрій до нього, леза для гоління «Gillett Platinum», навушники дротові білого кольору.

Речові докази, після набрання вироком законної сили:

- чашку білого кольору з малюнком квітів, мобільні телефони марки «Huawei» чорного кольору з пошкодженнями, з зарядним пристроєм, та марки «Redmi» сірого кольору з пошкодженнями, не робочий, з зарядним пристроєм до нього, шорти чорного кольору «Adidas», леза для гоління «Gillett Platinum», навушники дротові білого кольору - повернути ОСОБА_4 .

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1