Дата документу 23.12.2024 Справа № 332/1609/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1609/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/909/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст.115 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

потерпілої ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

представника адвоката ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червоноград Львівської області, громадянина України, який має середню-спеціальну освіту, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта, командира відділення обчислювального відділення 3 артилерійської батареї артилерійського дивізіону, неодруженого, який на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, затриманого 30.12.2023 р.,

визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України та призначено покарання у вигляді 11 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання постановлено рахувати з моменту затримання - з 30 грудня 2023 року.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 21500,00 гривень.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди на її користь відмовлено.

Стягнуто процесуальні витрати на користь держави в розмірі 12 298,88 гривень.

В порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 217 від 25.09.2019, сержант ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був призваний на військову службу по контракту до військової частини НОМЕР_1 на посаду командира відділення обчислювального відділення 3 артилерійської батареї артилерійського дивізіону та зарахований на всі види забезпечення.

Відповідно до ст.ст. 19, 68 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до положень ст. 3 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.

Згідно ст. 2 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка набрала чинності до України 11 вересня 1997 року, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

Положеннями ст. ст. 3, 27 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Відповідно до ст. 281 Цивільного кодексу України фізична особа має невід`ємне право на життя, а також не може бути позбавлена життя.

Однак, незважаючи на наведені вимоги законодавства, ОСОБА_7 діючи з прямим умислом, направленим на заподіяння смерті іншій людині, вчинив особливо тяжкий злочин, за наступних обставин:

Відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 09.08.2023 №Р-1085 дск/кп - артилерійський дивізіон військової частини НОМЕР_1 виконує бойові завдання у АДРЕСА_2 , зокрема у н.п. Кам`янське.

5 грудня 2023 року на підставі розпорядження командира 3-ї артилерійської батареї артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 від особовий склад 3-ї артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 , а саме: командир відділення батареї 3 артилерійської батареї артилерійського дивізіону сержант ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та старший водій гранатометник відділення забезпечення 3 артилерійської батареї артилерійського дивізіону, старший солдат ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прибули до АДРЕСА_2 , з метою виконання обов`язків військової служби. 26 грудня 2023 року на підставі розпорядження командира 3-ї артилерійської батареї артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2023 для виконання обов`язків військової служби спільно з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 до с. Кам`янське прибув разом із закріпленою за ним зброєю автоматом АК-74 № НОМЕР_2 - командир обчислювального відділення 3-ї артилерійської батареї артилерійського дивізіону сержант ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

30 грудня 2023 року, приблизно між 05 та 06 годинами, ОСОБА_7 знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи на ґрунті неприязних відносин до військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 командира відділення батареї 3 артилерійської батареї артилерійського дивізіону сержанта - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з прямим умислом, з метою протиправного заподіяння смерті останньому, тримаючи у руках закріплений за ним автомат АК-74 № НОМЕР_2 , умисно здійснив не менше п`яти пострілів у ОСОБА_13 , який на той час перебував у положенні сидячи, тим самим спричинив ОСОБА_13 тілесні ушкодження, у виді: множинних вогнепальних наскрізних кульових поранень тулуба та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів та кровоносних судин, що призвело до масивної крововтрати, котра у даному випадку стала безпосередньою причиною смерті.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку доказам, досліджуючи обставини провадження, дійшов до висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України доведена повністю.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичних обставин та доказів щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вважає, що призначене покарання є надто суворим.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував повністю встановлених пом`якшуючих обставин, зокрема того факту, що ОСОБА_7 свою вину визнав у повному обсязі, просив пробачення у потерпілих, щиро кається у скоєному злочині, своїми показаннями підтвердив обставини, які були викладені в обвинувальному акті.

Крім того обвинувачений не мав судимості за скоєння кримінальних правопорушень.

Захисник стверджує, що обвинувачений вчинив інкриміновані йому дії під впливом тяжких психологічних та особистих обставин. Моральну шкоду визнає частково у розмірі 500000,00 гривень, матеріальну шкоду визнає в повному обсязі.

Вважає, що моральна шкода у розмірі 1000000,00 гривень є непомірною для обвинуваченого, оскільки на теперішній час він не працює, майно для відшкодування у нього відсутнє, близькі родичі, які б могли відшкодувати шкоду, також відсутні.

Просить вирок змінити, призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 8 років. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 500000,00 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 21500,00 гривень.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин та доказів щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вважає, що призначене покарання у вигляді 11 років позбавлення волі є надто м`яким.

Наголошує, що обвинувачений позбавив життя свого співслужбовця, з яким ту ніч перебував на посту та вчинив постріли в той час, коли потерпілий знаходився в сидячому положенні та без зброї і ніякої загрози йому не становив. Обвинувачений під час події знаходився в стані алкогольного сп`яніння.

Незважаючи на вимоги законодавства та невід`ємне право людини на життя, обвинувачений, діючи умисно, позбавив життя потерпілого.

ОСОБА_7 не відшкодував шкоди та не вибачився за скоєне кримінальне правопорушення.

Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, ухваливши новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 15 років позбавлення. В решті вирок залишити без змін.

До початку апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_9 подала заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_11 , в яких просить відмовити в її задоволенні та ухвалити новий вирок, яким позбавити обвинуваченого волі на 15 років.

Наголосила, що обвинувачений, незважаючи на те, що кожна фізична особа має право на життя і не може бути позбавлена життя, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діяв з прямим умислом, спрямованим на заподіяння смерті потерпілого.

Обвинувачений добровільно не відшкодував заподіяну шкоду та до винесення вироку не просив у потерпілої пробачення і не розкаювався.

Наголошує, що покарання у вигляді 11 років позбавлення волі є м`яким та таким, що не відповідає вимогам закону.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримав подану адвокатом ОСОБА_11 апеляційну скаргу. Наголосив, що обвинувачений раніше не судимий та щиро розкаявся. Вчинив вказаний злочин в тяжкому психічному стані. Просив пом`якшити покарання, призначене вироком суду першої інстанції. Заперечував проти доводів апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 .

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника.

Потерпіла ОСОБА_9 заперечила проти апеляційних доводів захисника обвинуваченого. Вказала, що від дій обвинуваченого втратила рідного сина. Під час події обвинувачений був в стані алкогольного сп`яніння. Просила призначити обвинуваченому найсуворіше покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 підтримав апеляційну скаргу потерпілої. Наголосив, що посилання на те, що обвинувачений був в тяжкому психічному стані є безпідставним, оскільки під час події обвинувачений все розумів.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг, вислухавши обвинуваченого, його захисника, потерпілу, її представника та прокурора, дослідивши матеріали провадження, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів доходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, вирок суду відповідає вказаним вимогам, оскільки вид і розмір покарання обвинуваченому за вчинене кримінальне правопорушення визначені правильно і відповідають його меті.

Висновки суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст.115 КК України учасниками судового провадження не оспорюється.

Апелянти у змісті своїх апеляційних скарг порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Колегія судів вказує, що поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінального правопорушення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яке передбачає відповідальність за скоєне ним кримінальне правопорушення.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2004 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, досліджувати судам необхідно всебічно матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» необхідно звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Виходячи з цього, твердження сторони захисту про те, що суд першої інстанції «не врахував повністю встановлених пом`якшуючих обставин», спростовується змістом оскаржуваного вироку.

У мотивувальній частині вироку суд детально розглянув та дав оцінку зізнанню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, його щирому каяттю, відсутності попередньої судимості, а також визнанню матеріальної й частковому визнанню моральної шкоди. Саме ці обставини й були підставою для призначення покарання не в максимальних межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України.

Зокрема, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин, раніше не судимий, має середню-спеціальну освіту, військовослужбовець, який обіймав посаду командира відділення, має зареєстроване місце проживання, що дає розуміння загальної характеристики особи обвинуваченого.

Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження суд встановив: обставиною, яка пом`якшує покарання, визнано щире каяття обвинуваченого та його участь у відсічі військової агресії російської федерації; обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Судом першої інстанції були повно та всебічно досліджені всі обставини справи, зокрема враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше вчинив кримінальне правопорушення, а також визнав свою вину, просив вибачення у потерпілих та щиро розкаявся у вчиненому.

Проте злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, належить до категорії особливо тяжких.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував високий ступінь суспільної небезпечності такого злочину та тяжкі непоправні наслідки, які настали.

Конституція України закріплює права людини як найвищу соціальну цінність. Згідно зі статтею 3 Конституції України, «людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Це положення є ключовим у питанні призначення покарання за особливо тяжкий злочин, який загрожує життю і безпеці інших осіб.

У даному кримінальному провадженні дії обвинуваченого грубо порушили цей конституційний принцип, оскільки він умисно позбавив життя людину.

Крім того, стаття 27 Конституції України закріплює право кожної людини на життя, зазначаючи, що «ніхто не може бути свавільно позбавлений життя».

Відповідальність за захист цього права лежить на державі, що має забезпечити справедливе покарання для тих, хто порушує це право інших. Умисне вбивство є однозначним порушенням конституційного права на життя, і призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк є законною реакцією держави на такий злочин.

З урахуванням цих чинників, а також принципів призначення покарання (статті 6567 КК України), призначене покарання відповідає як ступеню тяжкості злочину, так і особі обвинуваченого.

Суд дотримався балансу між призначенням справедливого та пропорційного покарання і врахуванням наявності пом`якшуючих обставин.

Посилання обвинуваченого та захисника на «тяжкі психологічні та особисті обставини» не звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності та не нівелює тяжкості вчиненого злочину.

Суд першої інстанції належним чином дослідив заявлені доводи захисту про нібито існування складних обставин у житті ОСОБА_7 , проте не встановив достатніх правових підстав, які могли б істотно зменшувати ступінь його вини.

Суд першої інстанції, визначаючи суму моральної шкоди в розмірі 1000000,00 грн, врахував суттєві психологічні та емоційні страждання потерпілої, які спричинені втратою близької людини.

Оскільки злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, є одним із найтяжчих посягань на найвищу соціальну цінність життя людини, розмір задоволених вимог (1 000 000 грн.) не можна вважати завищеним чи «непомірним».

Заперечення сторони захисту щодо неможливості відшкодування зазначеної суми з огляду на майновий стан обвинуваченого не спростовують обґрунтованості висновку суду про розмір моральної шкоди та не є підставою для його зменшення.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку із призначенням ОСОБА_7 більш суворого покарання.

Аргументи потерпілої ОСОБА_9 та її представника про «надмірну м`якість» покарання не спростовують висновків суду та не підтверджують необхідності посилення призначеного покарання, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції належним чином урахував особливу тяжкість злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, що полягає в умисному протиправному позбавленні життя людини. Вирок містить висновок щодо високого ступеня суспільної небезпечності діяння, особливо з огляду на обставини його вчинення. Перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння було визнане обставиною, яка обтяжує покарання. Водночас відсутність у ОСОБА_7 попередніх судимостей і певні позитивні дані про особу були оцінені судом як пом`якшувальні чинники, що також повинні враховуватися при визначенні міри покарання.

Той факт, що обвинувачений до винесення вироку не відшкодував шкоду та не просив пробачення у потерпілої, є одним із критеріїв оцінки його поведінки, але не є єдиною чи вирішальною підставою для призначення максимально суворого покарання.

Закон вимагає комплексної оцінки всіх обставин, пов`язаних зі злочином і особою винного, аби обрати покарання, яке б відповідало принципам справедливості та індивідуалізації.

Вирок у частині призначеного обвинуваченому покарання у вигляді 11 років позбавлення волі відповідає важливим засадам кримінального права справедливості та пропорційності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирок є законним і обґрунтованим, а підстав для його скасування чи зміни через обставини, які зазначені у апеляційних скаргах не має.

Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2024 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4