Справа №583/914/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/313/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2025 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19 березня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше неодноразово судимого, останні рази 23 грудня 2022 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області за ч. 4 ч. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, який ухвалою Сумського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року було змінено та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі та 14 серпня 2023 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області за ст. 126-1 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , в яких, не оспорюючи правильність доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого

-потерпіла просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 , скасувати, у зв`язку з безпідставністю призначення останньому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;

-прокурор просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 , скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, через м`якість, ухвалити новий вирок, яким призначити останньому

за ч. 1 ст. 357 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі,

за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підстав ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2022 року у виді 3 місяців позбавлення волі, остаточно призначити покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання

за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі,

за ч. 4 ст. 185 КК України з застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднати не відбуте покарання за попереднім вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2022 у виді 3 місяців позбавлення волі, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу змінено з домашнього арешту на тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту його затримання.

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Охтирського міськрайонного суду від 24 січня 2024 року на банківську картку АТ КБ «Приватбанк» з № НОМЕР_1 скасовано.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги потерпіла посилається на те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого, їй було завдано матеріальну шкоду у розмірі 3351 грн. 08 грн., яка для неї, з врахуванням матеріального становища, є значною. При цьому, ОСОБА_8 суду заявляв, що має намір має відшкодувати завдану їй шкоду, і саме такі обіцянки останнього було визнано пом`якшуючою обставиною та враховано при призначенні йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України. Однак, шкоду ОСОБА_8 їй так і не відшкодував, і його обіцянка та к обіцянкою і залишилась, що є підставою для висновку про те, що покарання з застосуванням ст. 69 КК України було призначено безпідставно.

Крім того, як зазначає апелянт, при з`ясуванні яка міра покарання має бути призначена ОСОБА_8 , суд її думки не запитав, і якби шкода була ним відшкодована, вона претензій до останнього не мала, однак він не виконав того, що обіцяв.

Вимоги поданої апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції щодо щирого каяття обвинуваченого, що було визнано обставиною, що пом`якшує його покарання, є помилковими, оскільки завдана потерпілій матеріальна шкода так обвинуваченим відшкодована не була, навіть частково, що, фактично, свідчить про відсутність щирого каяття, а його наміри відшкодувати таку шкоду, жодним чином не відновлюють її порушене право

Крім того, прокурор посилається на безпідставність визнання судом пом`якшуючої покарання обставини наявність у ОСОБА_8 грудної дитини, що жодним чином не пов`язано з вчиненими ним злочинами. У даному випадку, фактично відсутні пом`якшуючі обставини, за яких обвинуваченому можливо було призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України, при цьому, поза увагою суду залишилось те, що останній є особою неодноразово судимою, на час прийняття рішення мав відбувати реальний термін ув`язнення з-а вчинення злочинів, в тому числі і проти власності, що свідчить про те, що він належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, не працевлаштований, за місцем проживання характеризується негативно.

Враховуючи викладене, прокурор вважає, що наявні підстави для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку з призначенням ОСОБА_8 справедливого покарання.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 20 січня 2024 року близько 13 год. 00 хв., ОСОБА_8 проходив повз магазин «Маркетопт» за адресою: Сумська область, м. Охтирка. вул. Армійська, 78, де на прилеглій території помітив банківську карту емітовану в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_9 , яка була останньою втрачена з власної необережності.

В цей час, у ОСОБА_8 , який усвідомлював, що вказана картка та наявні на ній грошові кошти є чужою власністю, виник злочинний умисел спрямований на викрадення даної банківської платіжної картки, яка є офіційним документом, оскільки містить зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, яка підтверджує та посвідчує певні факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру та видана повноважною особою юридичної особи з дотриманням визначеної законом форми та містить передбачені законом реквізити.

Реалізовуючи свій протиправний умисел ОСОБА_8 , діючи умисно, переслідуючи корисливу мету подальшого здійснення покупок за допомогою даної банківської картки потерпілої та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, таємно, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, заволодів банківською платіжною карткою емітовану в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_9 , з метою подальшого використання у злочинних корисливих цілях, а саме подальшої крадіжки грошей з вказаної картки.

Будучи обізнаним про воєнний стан в України, в тому числі і на території м. Охтирка, Сумської області, ОСОБА_8 , таємно, повторно, з банківської карти, емітованої в АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я ОСОБА_9 , здійснив ряд покупок у різних магазинах, що знаходяться у м. Охтирка 20 січня 2024 року у період часу з 14 год. 01 хв. до 16 год. 10 хв. та 21 січня 2024 року з 07 год. 37 хв. до 08 год. 38 хв. на загальну суму 3351 грн. 08 коп.

Про призначення даної справи до апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_9 була повідомлена належним чином, однак, до суду не з`явилась і у поданій заяві просила судове засідання провести без її участі. Додатково, потерпіла вказувала, що подану нею та прокурором апеляційні скарги підтримує, просить їх задовольнити з посиланням на те, що шкода, завдана їй внаслідок протиправних дій ОСОБА_11 , не відшкодована.

З врахуванням вказаної заяви, колегія суддів дійшла висновку про можливість здійснення апеляційного розгляду без потерпілої ОСОБА_9 .

А тому, заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводів апеляційних скарг, прокурора, яка апеляційну скаргу потерпілої та прокурора у кримінальному провадженні підтримала та просила задовольнити їх вимоги, обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив вирок суду залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши апеляційні доводи та вимоги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, також, не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду вирок суду і в цій частині не підлягає.

При цьому, законність та справедливість призначення обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі та правильність визначення невідбутого ОСОБА_8 покарання за попереднім вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2022 у виді 3 місяців позбавлення волі, апелянтами, також не оспарюється і під сумнів не ставиться.

Що стосується доводів прокурора та потерпілої про те, що призначаючи обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України, суд безпідставно застосував положення ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, положеннями ст. ст.50, 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Зазначені загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Також при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Ступінь тяжкості правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про вид і розмір покарання необхідно також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», а «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09 жовтня 2003 року у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Відповідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, вказані положення закону України про кримінальну відповідальність надають суду повноваження у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення. Таке формулювання призводить до висновку, що застосування ст. 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі, а саме, можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно ч. 1, 2 ст. 66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. ст.66, 69 КК України і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. Посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК України, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при визначенні міри та розміру покарання, яке слід призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених останнім злочинів, один з яких, а саме, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, є тяжким, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, перебуває на обліку у лікаря нарколога, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, його вік та сімейний стан.

При цьому, до пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин, судом віднесено його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та наявність на його утриманні дитини грудного віку. Обтяжуючих покарання обставин судом встановлено не було.

Саме з врахуванням зазначених обставин, а також думки потерпілої, яка щодо визначення міри покарання поклалися на розсуд суду, суд і дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів, буде покарання у виді позбавлення волі, однак вважав покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке, як мінімальне, передбачено санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, надто суворим та що наявні підстави для застосування, у даному випадку, ст. 69 КК України.

Проте, з таким висновок суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може та вважає, що у даному випадку взагалі не було вмотивовано, які обставини настільки істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що призначення останньому навіть мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, було б недоцільним чи несправедливим.

Так, при призначенні ОСОБА_8 покарання з застосуванням ст. 69 КК України, суд зазначив лише про те, що обвинувачений свою вину у вчиненому визнав беззаперечно, демонстрував жаль за скоєне, має намір відшкодувати потерпілій завдану шкоду, та що на його утриманні перебуває дитина грудного віку.

Вказані обставини були визнані судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та стали підставою для призначення останньому за ч. 4 ст. 185 КК України покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією вказаної статті, з застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, з посиланням як на те, що за своїм видом і розміром таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, так і на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої ОСОБА_8 не уникав.

При цьому, судом не було враховано та не надано належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений завдану потерпілій матеріальну шкоду в сумі 3351 грн. 08 коп. навіть частково не відшкодував, на що зауважує прокурор в апеляційній скарзі, та про що вказувала потерпіла ОСОБА_9 у своїх апеляційних доводах та поданій до початку апеляційного розгляду заяві. Крім того, у своїй позиції, яка була врахована судом та знайшла своє в оскаржуваному вироку, потерпіла не висловлювався щодо призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі та не просила суворо не карати ОСОБА_8 за вчинений злочин.

Також, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_8 є особою, раніше неодноразово судимою, і за вчинення корисливих злочинів, зокрема, вироками Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 червня 2017 року за ч. 2 ст. 190 КК України та від 05 лютого 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України останньому було призначено покарання, з застосуванням ст. 69 КК України, і за наявності не знятих та не погашених у встановленому законом порядку судимостей, він знову вчинив новий тяжкий злочин, що свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення, чому судом першої інстанції оцінки, взагалі надано не було.

Вищезазначене, також, свідчить і про те, що ОСОБА_8 для позитивних змін у своєму житті жодних дій не вчиняє, не працює, однак вдається до вчинення дій, що пов`язані з порушенням закону, та ще й в умовах воєнного стану, за що передбачена кримінальна відповідальність.

На думку колегії суддів, саме недостатнє врахування вказаних обставин призвело до призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, і у даному випадку судом першої інстанції було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України), а саме, застосування закону ст. 69 КК України, який застосуванню не підлягав, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, є підставою для скасування вказаного судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає за необхідне, після скасування вироку суду першої інстанції, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, ухвалити новий вирок, оскільки є необхідність у призначенні ОСОБА_8 покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, без застосування ст. 69 КК України.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, колегія суддів враховує тяжкість вказаного злочину та сукупність всіх обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення, вчинене останнім в умовах воєнного стану, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, не перебуває в ІНФОРМАЦІЯ_2 на військовому обліку, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, наявність у нього дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 , обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини та сприяння у розкритті злочину.

При цьому, для встановлення такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, підстави відсутні, з огляду на те, що це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи (позиція ВС ККС, справа №523/4890/19 від 04 жовтня 2022 року).

У даному випадку, факт щирого каяття ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, свого підтвердження не знайшов, оскільки шкода, завдана потерпілій, останнім відшкодована не була, а повного визнання вини та наміру таку шкоду відшкодувати, про що зазначав обвинувачений під час судового розгляду, для цього недостатньо.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого колегією суддів не встановлено.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі, а за ч. 4 ст. 185 КК України, у мінімальному розмірі, встановленому санкцією вказаної статті, у виді позбавлення волі строком п`ять років, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Крім того, до призначеного покарання, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, необхідно частково приєднати невідбуте ОСОБА_8 покарання за попереднім вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2022 року у виді 3 місяців позбавлення волі та остаточно призначити останньому покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, задовольнивши таким чином в повному обсязі апеляційну скаргу прокурора та потерпілої.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_12 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень,

Керуючись ч.15 ст. 615, ст.ст. 404, 405, 407, 408, 413, 420, КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скаргу потерпілої ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19 березня 2024 року, відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного особі покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання:

-за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі,

-за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підстав ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання, частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2022 року у виді 3 місяців позбавлення волі та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5