КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
05.12.2024 унікальний номер справи: 372/2265/21
номер провадження: 11-сс/824/5633/2024
суддя 1-ї інст. - ОСОБА_1
головуючий у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
судді ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 грудня грудня 2024 року
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 29 липня 2024.
На розгляд до Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 29.07.2024, про повернення скарги на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження.
Ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року вищевказану скаргу ОСОБА_3 повернуто заявнику, оскільки звернення до суду з процесуальними документами (клопотаннями, заявами, скаргами) на будь-якій з іноземних мов, у тому числі російською, без подання їх перекладу державною мовою є неприпустимим, так як слідчий суддя позбавлений можливості ознайомитись з її оригінальним змістом, перевірити її на відповідність вимогам ст.ст.303, 304, 307 КПК України та прийняти обґрунтоване та мотивоване рішення за результатами розгляду такої скарги.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року скасувати та прийняти нову ухвалу про призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Колегією суддів Київського апеляційного суду, більшістю голосів, що входять до складу суду, було повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_3 з тих підстав, що вона складена іноземною ( російською мовою) . В обґрунтування зазначено, що українська мова як державна мова обов`язково застосовується на всій території України при здійсненні повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, у міжнародних договорах, у навчальному процесі в навчальних закладах в межах і порядку, що визначаються цим Законом.Держава сприяє використанню державної мови в засобах масової інформації, науці, культурі, інших сферах суспільного життя як вказано в ч. 2 ст. 6 цього Закону.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII, єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.
Як наголошується в ч. 1 ст. 14 вказаного Закону, у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється держаною мовою.
Отже, згідно з Конституцією України, зазначеними законами України та КПК України суд як державний орган, а також його посадові особи при здійсненні своїх повноважень зобов`язані використовувати лише державну мову.
За таких обставин, виходячи із системного аналізу положень ч. 5 ст. 10, п. 4 ч. 1 ст. 92 Конституції України, КПК України, законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (ст. 12), "Про забезпечення функціонування української мови як державної" від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII (ст. 1, ч. 6 ст. 13, ч.ч. 1, 2 ст. 14), документи, за результатами перевірки та/або розгляду яких розпочинається судовий контроль на стадії досудового розслідування, розгляд апеляційної скарги в порядку ст. 422 КПК України, або вирішується питання про відкриття апеляційного провадження мають бути викладені українською мовою або в перекладі на українську мову у спосіб, передбачений законом.
За підсумками, якщо апеляційна скарга, подана в порядку ст.ст. 422, 422-1 КПК України, складена іноземною мовою, положення ст. 398, ч.ч. 1, 2, п. 1 ч. 3 ст. 399 КПК України до такої скарги не застосовуються, у цьому разі суд апеляційної інстанції повертає апеляційну скаргу, складену не українською мовою, особі, яка її подала, як таку, що не відповідає вимогам ст. 396 КПК України.
Законність повернення апеляційної скарги, окрім вищезазначеного, визначена з урахуванням наступного.
Частинами 1-3 ст. 399 КПК регламентовано, що суддя-доповідач, встановивши, що апеляційну скаргу на вирок чи ухвалу суду першої інстанції подано без додержання вимог, передбачених ст. 396 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється достатній строк для їх усунення, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала апеляційну скаргу.
Копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху невідкладно надсилається особі, яка подала апеляційну скаргу.
Проте положеннями ч. 2 ст. 422 КПК передбачено особливий порядок апеляційної перевірки ухвал слідчих суддів.
Так, особливість становлять: спрощений порядок подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду; скорочений строк апеляційного оскарження; відсутність стадії відкриття апеляційного провадження; обмежені строки розгляду апеляційної скарги; невідкладність вирішення питання про відновлення порушених прав і свобод заінтересованих осіб.
Наведеними нормами не визначено можливості залишення без руху апеляційних скарг, поданих у порядку ст. 422 КПК України без додержання вимог, передбачених ст. 396 КПК, а тому положення ст. 398 КПК, ч.ч. 1, 2, п. 1 ч. 3 ст. 399 КПК не можуть бути застосовані до таких апеляційних скарг.
Повні мотиви повернення апеляційної скарги викладені в ухвалі Київського апеляційного суду від 05.12.2024.
З таким судовим рішенням колегії суддів Київського апеляційного суду не згоден, а тому на підставі ч.3 ст. 375 КПК України вважаю за необхідне викласти окрему думку.
Переконаний , що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції слідчим суддею виходячи з наступних мотивів і обґрунтувань .
Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 1 КПК України ( далі ( КПК), порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Згідно із ч.2 ст. 1 КПК, кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього КПК та інших законів України. Доповнення даної статті частиною третьою, усунуло різне тлумачення і як наслідок різне застосування словосполучення «та інших законів України» і тепер відповідно до ч.3 вказаної статті, зміни до кримінального процесуального законодавства України можуть вноситися виключно законами про внесення змін до КПК. Таким чином, законодавець чітко унормував ієрархію кримінально-процесуального законодавства України: відповідні положення Конституції України, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК. Крім того, відповідно до ч.5 ст. 9 КПК, кримінально-процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.
Водночас, відповідно до ч.3 ст. 10 Конституції України, в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин. Що кореспондується з положеннями ст. 11 Конституції України в частині того, що держава сприяє…, розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин. Відповідно аналіз правової конструкції ч.3 ст. 10 Конституції України дає підстави стверджувати, що законодавець виділяє окремо російську мову гарантуючи її вільний розвиток, використання і захист.
Відповідно до ч.2 ст. 8 Конституції України, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ч.3 ст. 8 Конституції, норми Конституції України є нормами прямої дії . Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується . Також на це звертає увагу судів діюча постанова Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996, де в п.2 зазначено, що Конституція України, як вказано в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь - якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
В цій частині, як на мою думку слід звернутися до Висновку Європейської комісії за демократію через право (Венеціанська комісія), щодо Закону України Про забезпечення функціонування української мови як державної, який прийнятий Венеціанською Комісією на 121-ому пленарному засіданні ( Венеція, 6-7 грудня 2019 р.), (в подальшому Висновок). Враховуючи, що Венеціанська комісія є загальновизнаним європейським та світовим консультативним юридичним органом, Комісія визначає причини, через які в державі можуть виникати певні проблеми та наводить рекомендації, ґрунтуючись на яких, пропонується вдосконалити законодавчу базу та шлях реформування публічної влади. Також Комісією пропонуються шляхи застосування Закону, а саме що воно має бути ефективним та своєчасним, захищати права громадян, включаючи мовне питання, що й становить концепцію конституціоналізму . Таким чином, Комісія відіграє значну роль у становленні правової системи в Україні, як члена Ради Європи і країни, яка в Преамбулі до Конституції України, проголошує незворотність європейського курсу.
Так, в п.7 Висновку вказано, що українська мова є єдиною державною мовою України, значна частина етнічних українців та осіб які належать до неросійської меншини, володіють російською мовою і навіть вважають її рідною мовою. За даними перепису населення 2001 року, 67,5% населення України заявило, що рідною вважають українську мову, а 29,6% - російську.
Вказані статистичні дані, вже свідчать про той факт, що російська мова в Україні враховуючи її історичне минуле, не може вважатися іноземною виходячи з мовних стандартів Європейського Союзу та правової конструкції ч.3 ст. 10 Конституції України. Крім того стаття 24.2 розділу про недискримінацію забороняє всі види «привілеїв чи обмежень за ознаками раси, (…) за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до п.15 Висновку, вказано, що Україна ратифікувала кілька міжнародних договорів про захист прав людини, які забороняють дискримінацію за мовою та захищають права меншин, зокрема статтю 27 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Рамкову конвенцію про захист національних меншин та Європейську хартію регіональних мов або мов меншин. У своєму ратифікованому документі Україна вказала, що застосовуватиме Мовну Хартію до наступних мов: білоруської, болгарської, гагаузької, грецької,єврейської, кримськотатарської, молдавської, німецької, польської, російської, румунської, словацької та угорської. Крім того, він передбачав однакові зобов`язання Частини III Мовної Хартії ( статті 8-14) до кожної з цих мов.
Відповідно до п.42 Висновку, Венеціанська комісія дійшла до висновку, що велика ймовірність того, що менш сприятливе поводження з російською мовою, не виправдене з огляду на принцип недискримінації, якщо не буде надано більш переконливого обґрунтування ( параграф 110).
Відповідно до вимог п.44 Висновку, зовнішньополітичні міркування-будь то проєвропейська політика України чи конфлікт з росією - не є вагомим аргументом у дискусіях щодо мов, користуватися якими громадяни, у тому числі і представники національних меншин, мають право.
Щодо кримінально-процесуального аспекту даного питання.
Так, згідно до вимог ч.1 ст. 24 КПК, кожному гарантується право оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим КПК.
Відповідно до вимог ч.1 ст.29КПК, кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Словосполечення «кримінальне провадження», це врегульована кримінальним процесуальним законом діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду за участі фізичних та юридичних осіб, спрямована на розслідування кримінальних правопорушень, викриття осіб, які їх вчинили, здійснення правосуддя у кримінальній справі, а також вирішення питань, пов`язаних з виконанням судових рішень . І ця діяльність здійснюється беззаперечно державною мовою. Друге речення ч.1 ст. 29 КПК, відсилає до суб`єктів кримінального провадження які зобов`язані обов`язково складати документи державною мовою, це сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд .
Водночас, відповідно до вимог ч.3 ст. 29 КПК, слідчий суддя, суд прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють, чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання, подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку передбаченому КПК. Таким чином, законодавець гарантує право звернення до суду зі скаргою учасникам кримінального провадження рідною мовою , що також кореспондується з положеннями ч.3 ст. 10 Конституції України.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 68 КПК, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача ( сурдоперекладача).
Тлумачення даної правової норми дає підстави стверджувати, що вона не носить імперативного характеру, а надає альтернативу в питанні залучення відповідного перекладача і як наслідок ця норма не може обмежувати учасника кримінального провадження у праві апеляційного оскарження процесуального рішення слідчого судді, суду якщо держава неспроможна, у разі неможливості це зробити учасником кримінального провадження, окрім представника сторони обвинувачення, залучення перекладача.
Слід також зауважити, що ст.396 КПК (вимоги до апеляційної скарги) не вимагає від учасників кримінального провадження, за виключенням представників сторони обвинувачення (ч.1 ст. 29 КПК) подавати апеляційну скаргу виключно державною мовою.
Таким чином, аналізуючи норми КПК, можна дійти висновку, що в КПК відсутнє будь яке посилання, що законодавець в кримінальному процесі поставив право на доступ до правосуддя у кримінальному провадженні через його обмеження для осіб, які не володіють мовою судочинства, або змусити особу, яка подає апеляційну скаргу перекладати свою скаргу з метою забезпечення слідчого суддю або суд можливістю з`ясувати її зміст .
Щодо процесуальних підстав повернення апеляційної скарги ОСОБА_3 , то як на мою думку, вони не відповідають вимогам законності.
Так, повертаючи апеляційну скаргу, колегія суддів більшістю голосів послалася як на правову підставу для повернення, на статтю 396 КПК України, мотивуючи тим, що положеннями ст. 422 КПК України не передбачено залишення апеляційних скарг без руху. Також, колегія суддів більшістю голосів, в даному випадку не виключає повернення апеляційної скарги з підстав, передбачених п.п.2,3,4 ч.3 ст. 399 КПК.
З такими висновками погодитися не можу керуючись наступним.
Відповідно до ст. 370 КПК (законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення), судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Відповідно до частини другої даної статті, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим КПК. Так, відповідно до вимог ч.3 ст. 399 КПК, апеляційна скарга повертається, якщо: 1)особа не усунула недоліки апеляційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк; 2)апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу; 3)апеляційна скарга не підлягає розгляду в цьому суді апеляційної інстанції; 4)апеляційна скарга подана після закінчення строку на апеляційне оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення . Цей перелік підстав для повернення апеляційної скарги є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає . Відповідно, повернути апеляційну скаргу відразу на підставі ст. 396 КПК не передбачає. Обов`язковою умовою є дотримання вимог п.1 ч.3 ст. 399 КПК, коли особа не усунула недоліки апеляційної скарги, яку попередньо залишено без руху, в установлений строк. Разом з тим ст. 422 КПК України лише встановлює строки для витребування матеріалів і розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді у разі, коли апеляційна скарга відповідає вимогам ст. 396 КПК і не надає права відразу повертати апеляційну скаргу на підставі ст. 396 КПК.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, прихожу до обґрунтованого висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції слідчим суддею.
Суддя Київського апеляційного суду ОСОБА_2