Справа № 346/1323/25
Провадження № 1-кп/346/505/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , без проведення судового розгляду в судовому засіданні, за відсутності учасників судового провадження, без фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів,

розглянувши у спрощеному провадженні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000065, в якому ОСОБА_2 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Фатовець Коломийського району Івано-Франківської області; місце проживання: АДРЕСА_1 ; громадянин України; освіта середня спеціальна; неодружений; не працює, на утриманні нікого немає; має судимість) обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України;

а сторонами та іншими учасниками кримінального провадження, є: з боку обвинувачення - прокурор: ОСОБА_3 , з боку захисту обвинувачений ОСОБА_2 та його захисник ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

Щодо обвинувачення.

03.03.2025 року близько 22 години 20 хвилин ОСОБА_2 , перебуваючи у приміщенні будинку (що розташований за адресою АДРЕСА_1 ) вчинив словесний конфлікт із потерпілим ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), під час якого ОСОБА_2 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання їх суспльно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання щодо здоров`я потерпілого, наніс один удар кулаком руки в область обличчя, а саме лівої щоки, в результаті чого спричинив ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді синця верхньої повіки лівого ока, крововилив під кон`юнктиву лівого ока, садно шкіри лівої щоки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Тобто, 03 березня 2025 року ОСОБА_2 вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що є кримінальним проступком, передбаченим частиною 1 статті 125 КК України.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений ОСОБА_2 , згідний із цими обставинами, які були встановлені під час дізнання та не оспорює їх, про що подав письмову заяву.

При цьому суд відзначає, що ОСОБА_5 , як потерпілий, також подав письмову заяву, якою теж висловив згоду із вказаними обставинами.

І тому суд вважає, що діяння, у вчиненні якого ОСОБА_2 звинувачує прокурор, дійсно мало місце, і це діяння дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, тобто заподіяння умисних легких тілесних ушкоджень. І з цих же мотивів, та оскільки ОСОБА_2 беззаперечно і добровільно та свідомо визнав свою вину, суд вважає винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення саме його.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_2 , в осудному стані, умисно, вчинив кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за частиною 1 статті 125 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винний саме він.

Щодо покарання.

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_2 або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому ОСОБА_2 підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення за ч.1 ст.125 КК України.

Суд не погоджується із тим, що наявною є обставина, яка обтяжує покарання ОСОБА_2 і передбачена п.1 ч.1 ст. 67 КК України, зокрема рецидив злочинів. ОСОБА_2 дійсно є особою, яка має судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, яке в силу ч.5 ст.12 КК України є саме злочином і злочином тяжким (позаяк вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.09.2018р., який набрав законної сили 09.10.2018р., ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України - а.с.68,69 матеріалів кримінального провадження; 25.05.2020р. ОСОБА_2 звільнився по відбуттю строку покарання - а.с.68,69 матеріалів кримінального провадження; і з огляду на ч.5 ст.12 та п.8 ч.1 ст.89 КК України ОСОБА_2 має судимість наступні 6 років після відбуття покарання). Однак, 03.03.2025 хоча ОСОБА_2 і вчинив нове (інше) умисне кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, в силу статті 12 КК України це правопорушення являється саме проступком, а не злочином. Тому, хоча ОСОБА_6 має судимість за вчинення умисного тяжкого злочину і знову вчинив умисний кримінальний проступок, який злочином не являється, суд не може погодитись із тим, що має місце рецедив злочинів, тобто що має місце обставина, яка передбачена п.1 ч.1 ст.67 КК України, і яка обтяжує покарання ОСОБА_2 .

Суд враховує ч.1 ст.34 КК України за якою, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення. І рецедив кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_2 дійсно має місце. Однак ч.1 ст.35 КК України уточнює, що рецидив кримінальних правопорушень враховується при призначенні покарання у випадках, передбачених цим Кодексом. Проте КК України не передбачає випадку за яким суд повинен враховувати рецедив кримінального правопорушення при призначенні покарання за ч.1 ст.125 КК України. А обставиною, яка обтяжує покарання і передбачена п.1 ч.1 ст. 67 КК України є саме рецидив злочинів, а не кримінальних правопорушень. Більш того, ч.3 ст. 67 КК України передбачає, що при призначенні покарання суд не може визнати такими, що його обтяжують обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Однак має місце обставина, яка на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують його покарання, зокрема: щире каяття обвинуваченого, що знайшло своє підтвердження у матеріалах кримінального провадження.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень.

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_2 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 КК України, суд виходить з наступного:

- суд враховує, що санкція частини 1 статті 125 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року;

- суд враховує конкретні обставини (що вказані у формулюванні обвинувачення), за яких ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості, в силу положень частини 2 статті 12 КК України, є кримінальним проступком та кваліфікуються за частиною 1 статті 125 КК України;

- суд враховує, що ОСОБА_2 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення умисно, тобто з прямим умислом, і наслідком його діяння було порушення права людини на анатомічну недоторканість. Разом з цим, ОСОБА_2 визнав свою вину добровільно;

- обставини, які обтяжуюють покарання ОСОБА_2 та передбачені ч.1 ст.67 КК України, відсутні;

- обставиною, яка на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують покарання, є щире каяття ОСОБА_2 ;

- ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Фатовець Коломийського району Івано-Франківської області; місце проживання: АДРЕСА_1 ; громадянин України; освіта середня спеціальна; неодружений; не працює, на утриманні нікого немає; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра - не перебуває;

- ОСОБА_2 має судимість за вчинення умисного тяжкого злочину, і в період судимості вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України. А за ч.2 ст.88 КК України, судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності для призначення ОСОБА_2 покарання суд вважає, що найменш суворий вид покарання, що передбачений частиною 1 статті 125 КК України, тобто штраф, не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто мета покарання не буде досягнута, зважаючи на максимальний розмір штрафу (850 гривень). Штраф, навіть у його максимальному розмірі, не зможе стати настільки відчутним для обвинувачвеного аби він зміг переосмислити свою поведінку та виправитись, оскільки він уже був судимий та вчинив нове правопорушення під час непогашеної судимості. І тому штраф, не буде відповідати не тільки меті покарання, а й принципу індивідуалізації відповідальності обвинуваченого та справедливості, зважаючи на характер вчиненого діяння обвинуваченим.

І тому з огляду на викладене та з урахуванням статті 56 КК України та відсутністю обставин, за наявності яких обвинуваченому неможливо призначити громадські роботи у якості покарання, ОСОБА_2 слід призначити основне покарання у виді громадських робіт на мінімальний строк: 60 годин, оскільки вказаний вид покарання буде достатнім аби досягнути мети покарання та відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання ОСОБА_2 .

Щодо процесуальних витрат.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 118 КПК України передбачено, що процесуальні витрати складаються з витрат, пов`язаних із залученням експертів.

А згідно з частиною 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

І хоча суд ухвалює обвинувальний вирок, в силу положень частини 2 статті 124 КПК України, оскільки сторона обвинувачення зазначила, що витрати на залучення експертів відсутні, підстав для розподілу судових витрат не має.

Щодо речових доказів і документів.

В силу положень частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатись до набрання рішенням законної сили. При цьому, частина 9 статті 100 КПК України прямо передбачає, як суду треба вирішити питання про долю конкретних речових доказів і документів.

Однак, в матеріалах справи речові докази відсутні, а тому підстави для вирішення питань щодо їх долі, як і документів - відсутні.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення судом інших питань, передбачених статтею 368 КПК України - відсутні.

Таким чином, на підставі всього вище викладеного та керуючись статтями

1-33,36,37,42,45-52,55,61-62,75-110,113-129,170-211,290-293,302,318-371,373-77,381,382,392-395,532 КПК України суд

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_2 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_2 , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України основне покарання у вигляді громадських робіт на строк 60 (шістдесят) годин.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених частиною 1 статтею 394 КПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку надіслати всім учасникам судового провадження.

Учасники судового провадження, також, мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя: ОСОБА_1