КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/2475/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000192 від 25.04.2024,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна та накладено арешт на майно підозрюваної ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши до завершення досудового розслідування та судового розгляду розпоряджатися та відчужувати належне їй майно, повний перелік згідно резолютивної частини ухвали.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно в повному обсязі.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25 листопада 2024 року майно, на яке слідчим суддею накладено арешт 24 грудня 2024 року, належало не ОСОБА_7 , а іншим особам, що підтверджується доказами, наданими стороною захисту.

Апелянт наголошує на тому, що ні в клопотанні, ні в оскаржуваній ухвалі слідчого судді не наведені конкретні докази обґрунтованої підозри, на підставі яких постановлено ухвалу про накладення арешту на майно ОСОБА_7 .

Крім того, апелянт зазначає, що 29 листопада 2024 року ОСОБА_7 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, яка до матеріалів не долучена і даний документ не досліджувався слідчим суддею.

Прокурор у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому вказав на неможливість прибути на судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, однак жодних доказів на підтвердження зазначених обставин не надав, а відтак, колегія суддів вважає, що наведені в клопотанні підстави є неповажними причинами неприбуття прокурора в судове засідання, а будь-яких інших об`єктивних підстав неможливості прокурора прибути в судове засідання, клопотання не містить.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за відсутності прокурора, який без поважних причин не прибув у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення підозрюваної ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження та апеляційна скарга підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

З урахуванням наведеного, оскільки слідчим суддею розглянуто клопотання прокурора без виклику власника майна, а апеляційну скаргу представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав до суду 03.03.2025, тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Слідчим управлінням Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000192, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.04.2024, за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України, а також за підозрою ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України.

21.11.2024 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Одеса, раніше не судиму, працюючу на посаді менеджера з продажу ПП «НВФ «Елєкс», яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Відповідно до санкції ч. 1 ст. 111-2 КК України передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до дванадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

24.12.2024 ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна та накладено арешт на майно підозрюваної ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши до завершення досудового розслідування та судового розгляду розпоряджатися та відчужувати належне їй майно, а саме:

-квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 237), якою на праві власності володіє підозрювана ОСОБА_7 (на підставі - договору асоційованого членства, серія та номер: НР2750, виданого 14.08.2018 р., - розмір частки: 1);

- квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), якою на праві власності володіє підозрювана ОСОБА_7 (на підставі - договору дарування, серія та номер: 378, виданого 01.03.2019 р., - розмір частки: 1);

-1/2 частини квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 11031612), якою на праві власності володіє підозрювана ОСОБА_7 (на підставі - договору купівлі-продажу, р.№ 696, виданого 03.05.2006 р.);

-1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , якою на праві спільної часткової власності володіє підозрювана ОСОБА_7 (на підставі - договору купівлі-продажу серія та номер: 1138, виданого 05.07.2016 р.).

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя, враховуючи, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюються у вчиненні злочину, санкція якого передбачає застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, прийняв до уваги наявність даних про належність майна, на яке слідчий просив накласти арешт, на праві власності ОСОБА_7 , дійшов висновку про його арешт, з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Однак, з такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод, та у порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчим суддею належним чином не перевірено наявність правових підстав для такого арешту.

Як встановлено колегією суддів, звертаючись до слідчого судді із відповідним клопотання про арешт майна, слідчим належним чином не встановлено відомості щодо фактичного власника вищевказаного майна станом на день звернення із таким клопотанням.

Так, як вбачається із долучених до апеляційної скарги відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповідно до договору дарування від 25 листопада 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , зареєстрованого за № 1993, ОСОБА_15 (дочка) передала безоплатно у власність (подарувала), а гр. ОСОБА_16 (мати) прийняла у власність (в дар) квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, номер запису про право власності 30518315.

Згідно договору дарування від 25 листопада 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , зареєстрованого за № 1994, ОСОБА_15 (дочка) передала безоплатно у власність (подарувала), а гр. ОСОБА_16 (мати) прийняла у власність (в дар) квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 237, номер запису про право власності 38775693.

На підставі договору дарування від 25 листопада 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , зареєстрованого за № 1995, ОСОБА_15 (дочка) передала безоплатно у власність (подарувала), а гр. ОСОБА_16 (мати) прийняла у власність (в дар) квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 11031612, номер запису 2579 в книзі : 167:доп-91.

Відповідно договору купівлі-продажу від 25 листопада 2024 року; посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , зареєстрованого за № 1996, ОСОБА_15 передала у власність (продала), а гр. ОСОБА_17 прийняв у власність (купив) 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 37, номер запису про право власності 15290192.

При цьому, даних щодо причетності власників майна до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, матеріали справи не містять.

Крім того, матеріали справи не містять та стороною обвинувачення не надано відомостей на спростування вказаних обставин.

З наведеного вбачається, що звертаючись 10 грудня 2024 року до слідчого судді із клопотанням про арешт вищевказаного майна, слідчий не вжив належних заходів для встановлення фактичних обставин щодо власника нерухомого майна, на яке просив накласти арешт, а слідчий суддя не перевірив наявність підстав для накладення арешту на таке майно, внаслідок чого слідчим суддею помилково накладено арешт на майно добросовісних набувачів.

Вказані обставини виключають можливість накладення арешту на вищевказане майно з підстав, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

З урахуванням вищевикладеного у сукупності, на думку колегії суддів, орган досудового розслідування в розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Наведене у сукупності дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності добросовісних набувачів ОСОБА_17 та ОСОБА_16 здійснено в порушення вимог закону, а втручання в їх право на мирне володіння та користування майном здійснено без законних на те підстав.

Вищевикладене свідчить про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000192 від 25.04.2024.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Поновити представнику ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_2

Судді:

ОСОБА_3 ____________ ОСОБА_4