Справа № 570/5226/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Рівне

Суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0000343 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Рівненського міського суду перебуває вказаний обвинувальний акт.

Через канцелярію суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Рівненського районного суду Рівненської області від 23.08.2023 у справі №570/3909/23, на земельну ділянку з кадастровим номером :08:004:0018 площею 0,0851 га, яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судове засідання адвокат ОСОБА_5 не з`явився, у своєму клопотанні просив провести його розгляд без його участі та задоволити з викладених у ньому підстав.

Прокурор в судовому засіданні не заперечив щодо задоволення клопотання адвоката ОСОБА_5 , оскільки арешт у рамках даного кримінального провадження накладено необґрунтовано так, земельна ділянка з кадастровим номером :08:004:0018 площею 0,0851 га, належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який жодного відношення до даного кримінального провадження не має. Просив провести розгляд клопотання без фіксування судового процесу технічним засобами.

Заслухавши думку прокруора, дослідивши подане клопотання та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного висновку.

З урахуванням клопотання учасників судового розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Судом встановлено, під час досудового розглядування кримінального провадження №0000343 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, 23.08.2023 ухвалою слідчого судді Рівненського районного суду за результатами розгляду клопотання слідчого накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :08:004:0018 площею 0,0851 га, яка на праві власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ухвали суду про накладення арешту на майно слідує, що підставою для цього слугувала необхідність забезпечення покарання, передбаченого за ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді конфіскації майна.

Як вбачається із клопотання адвоката ОСОБА_5 обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніколи не був власником арештованої земельної ділянки.

Про накладений аршт власнику майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стало відомо під час введення його будинку в експлуатацію 29.10.2024.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме ймайно про реєстрацію права власності від 13.10.2020, індексний номер витягу: 227992852, земельна ділянка площею 0,0851 га, кадастровий номер земельної ділянки: :08:004:0018 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 13.10.2020.

Таким, чином наявність подальшого арешту майна обмежує право ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як законного власника майна на його володіння та користування ним.

Згідно вимог ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст.94,132,173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з"ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід"ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Частиною першою статті 316 ЦК України установлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь іншої особи загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі " Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «новоселець кий проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

У свою чергу, право власності в Україні охороняється законом, держава забезпечує стабільність правовідносин власності.

Згідно вимог статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до статей 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено під час розгляду клопотання, майно, власник земельної ділянки з кадастровим номером :08:004:0018 площею 0,0851 га, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жодного відношення до даного кримінального провадження не має, не є підозрюваним, обвинуваченою або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, підозри йому не оголошувалось, а перебування майна під арештом тривалий час фактично позбавляє заявника конституційного права, на законних підставах розпоряджатися своєю власністю, а тому відповідно до ст. 100 КПК України, підлягає поверненню його власнику.

Факт перебування майна під арештом тривалий час фактично позбавляє конституційного права власників, на законних підставах розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до положень статті 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі вище викладеного, враховуючи норми Конституції України, ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2016 року №5 " Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», дослідивши надані матеріали, суд вважає, що клопотання адвоката ОСОБА_5 підлягає до задоволення, оскільки арешт накладено необґрунтовано.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст.170,171,174, 309 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна задоволити.

Скасувати арешт майна, накладеного ухвалою слідчого судді Рівненського районного суду Рівненської області від 23.08.2023 у справі №570/3909/23, на земельну ділянку з кадастровим номером :08:004:0018 площею 0,0851 га, яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя