19.12.2024 Справа № 363/2495/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого ОСОБА_4 ;

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород об`єднане судове провадження за обвинувальними актами у кримінальних провадженнях № 0001989 від 13.12.2023 року, № 0000454 від 03.04.2024 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любимівка Вишгородського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця, механіка-водія 3 штурмового відділення 1 штурмового взводу 12 штурмової роти НОМЕР_1 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України, суд,

ВСТАНОВИВ:

Вимогами ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Положення ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 17 Закону України «Про оборону України» визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжено та який триває по теперішній час.

Згідно з ч. 6 ст. 2, п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за призовом, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

18.04.2023 солдат ОСОБА_4 призваний на військову службу під час мобілізації до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14 липня 2023 року №200 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду механіка-водія 3 штурмового відділення 1 штурмового взводу 12 штурмової роти НОМЕР_1 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 .

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Однак, під час дії воєнного стану військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_4 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, без поважних причин та без дозволу відповідних командирів (начальників), 20.08.2023 в невстановлений досудовим розслідування час самовільно залишив місце служби, тобто територію тимчасової дислокації підрозділу ( АДРЕСА_2 ), після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до військової частини НОМЕР_2 до 24.08.2023, коли повернувся до місця служби та приступив до виконання обов`язків військової служби.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Він же, ОСОБА_4 , у подальшому під час дії воєнного стану будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, без поважних причин та без дозволу відповідних командирів (начальників), 14.09.2023 самовільно залишив місце служби, тобто територію тимчасової дислокації підрозділу ( АДРЕСА_2 ), після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до військової частини НОМЕР_2 до правоохоронних органів або інших державних органів чи органів військового управління не з`являвся до моменту його затримання у порядку ст. 208 КПК України 02.04.2024.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

1. У невстановлений день та час, проте не пізніше грудня місяця 2023 року (точного часу встановити не вдалося за можливе), у ОСОБА_4 , який перебував у невизначеному місці, виник прямий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, яке перебуває на території місцевої школи села Любимівка Вишгородського району Київської області, з метою особистого збагачення, за рахунок останнього.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , у невстановлений день та час, проте не пізніше грудня місяця 2023 року (більш точного часу не встановлено), достовірно знаючи, що в Україні діє воєнний стан, розуміючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та він залишиться не поміченим, підійшов до приміщення місцевої школи, яка розташована в селі Любимівка Вишгородського району Київської області, де за допомогою вільного доступу зайшов на територію останньої, після чого підійшов до приміщення школи, де через вхідні двері, які на той час були відчинені, зайшов до останньої та таким чином проник до вказаного приміщення. Перебуваючи в середині приміщення вищевказаної школи, ОСОБА_4 виявив та викрав бронежилет четвертого рівня захисту марки «Asdag 4» з маркувальним написом позивного у вигляді «Кощей», із двома аптечками, загальною вартістю 15240 (п`ятнадцять тисяч двісті сорок) гривень, який належить потерпілому ОСОБА_6 .

Одразу після цього, ОСОБА_4 разом з викраденим майном, залишив територію вказаної школи, тим самим з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному з проникненням до іншого приміщення, вчиненому в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 заподіяв потерпілому ОСОБА_6 майнової шкоди на загальну суму 15240 (п`ятнадцять тисяч двісті сорок) гривень.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану.

2. Крім того, ОСОБА_4 , на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, тим самим вчинив повторно кримінальне правопорушення проти власності, за наступних обставин.

26.03.2024 у невстановлений час (точного часу встановити не вдалося за можливе), у ОСОБА_4 , який перебував у невизначеному місці, виник прямий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, яке перебувало на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , з метою особистого збагачення, за рахунок останнього.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , 26.03.2024, у вечірню пору доби (більш точного часу не встановлено), достовірно знаючи, що в Україні діє воєнний стан, розуміючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та він залишиться не поміченим, підійшов до території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де через вхідну хвіртку, яка на той момент була відчинена, проник на територію останнього, після чого підійшов до приміщення прибудинкового приміщення (сараю), де поблизу останнього виявив та викрав точильний верстат марки «Hartha», вартістю 902 (девятсот дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок, який належить потерпілій ОСОБА_7 .

Одразу після цього, ОСОБА_4 разом з викраденим майном, залишив територію вказаного домоволодіння, тим самим з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними діями, які виразились у таємному викрадені чужого майна, поєднаному з проникненням у сховище, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 заподіяв потерпілій ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 902 (девятсот дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище, вчинене в умовах воєнного стану.

3. Крім того, 30.03.2024 у вечірню пору доби (більш точного часу не встановлено) у ОСОБА_4 , який перебував у невизначеному місці, виник прямий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, яке перебуває на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , з метою особистого збагачення, за рахунок останнього.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , 30.03.2024, у вечірню пору доби (більш точного часу не встановлено), достовірно знаючи, що в Україні діє воєнний стан, розуміючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та він залишиться не поміченим, підійшов до території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де через вхідну хвіртку, викрутивши з останньої щіпок за допомогою власної сили рук, яким була зачинена хвіртка, проник на територію, після чого підійшов до приміщення дроварні, в середині приміщення якої виявив та викрав велосипед червоного кольору, марки «Україна», вартістю 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень, який належить потерпілій ОСОБА_7 .

Одразу після цього, ОСОБА_4 разом з викраденим майном, залишив територію вказаного домоволодіння, тим самим з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними діями, які виразились у таємному викрадені чужого майна, поєднаному з проникненням у сховище, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 заподіяв потерпілій ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище, вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні під час роз`яснення суті обвинувачення обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суд, що суть обвинувачення йому зрозуміла, провину у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень безумовно, беззастережно та беззаперечно визнає у повному обсязі, щиро кається, підтверджує обставини та факти, викладені в обвинувальному акті, будь-якого тиску, примусу чи погроз під час досудового розслідування та судового провадження на нього не здійснювалося.

Захисник ОСОБА_5 підтвердив добровільність, безумовність та беззаперечність позиції обвинуваченого ОСОБА_4 щодо пред`явленого йому обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України, та не заперечував проти проведення судового розгляду за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 добровільно, безумовно та беззаперечно визнає провину у вчиненні кримінальних правопорушень, щиро кається та не оспорює обставини та факти, викладені в обвинувальних актах, підтверджує їх достовірність, відповідність об`єктивній дійсності, прокурор під час визначення порядку дослідження доказів по справі, просив суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнати недоцільним дослідження доказів по справі, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та обмежитись допитом обвинуваченого, дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У відповідності до вимог процесуального законодавства судом було роз`яснено учасникам судового провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України. Судом було роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити відповідні обставини в апеляційному порядку. Обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що зміст ч. 3 ст. 349 КПК України йому зрозумілий, заперечень проти недослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, він не має, про що також надав суду відповідну заяву.

Судом у судовому засіданні було встановлено добровільність позиції обвинуваченого, правильність розуміння ним тих обставин та фактів вчиненого кримінального правопорушення, проти не дослідження яких він не заперечує, а також правильність усвідомлення ним обмеження права на апеляційне оскарження.

Внаслідок цього відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України зі згоди учасників судового провадження, які на думку суду правильно розуміють зміст обставин по справі і не оспорюють їх, та немає сумнівів у добровільності їх позиції, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визначив обмежитись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , а також дослідити матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України, та надав докази, що характеризують особу обвинуваченого, просив врахувати наявність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 . Крім того, прокурором заявлено клопотання про закриття кримінального провадження за другим та третім епізодами вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, у зв`язку з втратою чинності законом, що встановлював караність діяння з наслідками у відповідному розмірі.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що безумовно та беззаперечно погоджується з обставинами та фактами, які викладені в обвинувальних актах, підтверджує їх достовірність та правильність, вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України, визнає у повному обсязі, щиро кається у скоєному.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 також підтвердив обставини та факти, викладені в обвинувальних актах, підтвердив добровільність та безумовність позиції обвинуваченого ОСОБА_4 щодо визнання вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України.

Сторона захисту не заперечувала проти закриття кримінального провадження в частині вчинення ОСОБА_4 другого та третього епізоду кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, у зв`язку з втратою чинності законом, що встановлював караність діяння.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення, раніше подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, та повідомили суду, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого вони не мають, завдані збитки відшкодовані у повному обсязі.

Учасники судового провадження не заперечували проти проведення судового розгляду за відсутності потерпілих.

За результатами допиту обвинуваченого ОСОБА_4 , заслуховування учасників судового провадження, дослідження матеріалів кримінального провадження суд доходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України. Вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України, суд вважає доведеною.

Вирішуючи питання закриття кримінального провадження в частині вчинення ОСОБА_4 другого (26.03.2024 року щодо викрадення точильного верстату марки «Hartha») та третього (30.03.2024 року щодо викрадення велосипеду червоного кольору марки «Україна») епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.

Відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

У ч. 1 ст. 185 КК України передбачено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

У ч. 4 ст. 185 КК України передбачено кримінальну відповідальність за крадіжку, вчинену у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КПК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Скасування караності діяння означає його декриміналізацію (повну або часткову), яка може бути досягнута шляхом: 1) виключення з чинного Кримінального кодексу певної статті (частини статті) Особливої частини Кодексу; 2) внесення до диспозиції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу певних змін; 3) внесення змін до норм Загальної частини КК; 4) внесення змін до інших нормативно-правових актів, зокрема, Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Положеннями ст. 51 КУпАП (у редакції чинній станом на березень 2024 року) передбачалася адміністративна відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить не більше 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, крадіжка чужого майна вартістю більше 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян тягнула за собою кримінальну відповідальність, передбачену ст. 185 КК України.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024 року, який набрав чинності 09.08.2024 року, положення ст. 51 КУпАП викладено в редакції, якою декриміналізовано викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, з 09.08.2024 року крадіжка чужого майна вартістю більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян тягне за собою кримінальну відповідальність, передбачену ст. 185 КК України.

Відповідно до п. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних положень ПКУ якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до вказаних положень розмір податкової соціальної пільги дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік», що діяв на момент вчинення ОСОБА_4 другого та третіх епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня календарного року становив 3028 грн. 00 коп.

Таким чином, два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян становить 6 116 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що вартість точильного верстату марки «Hartha», що був викрадений ОСОБА_4 26.03.2024 року (другий епізод кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України) у ОСОБА_7 , становить 902 грн. 50 коп.

У свою чергу, вартість велосипеду червоного кольору марки «Україна», що був викрадений ОСОБА_4 30.03.2024 року (третій епізод кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України) у ОСОБА_7 , становить 1 800 грн. 00 коп.

Таким чином, судом встановлено, що вартість викраденого ОСОБА_4 чужого майна за вказаними епізодами не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та з 09.08.2024 року кваліфікується як адміністративне правопорушення, передбачене ст. 51 КУпАП.

Вказані обставини свідчать про те, що закон, який встановлював кримінальну караність крадіжки у розмірі більше 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, втратив чинність шляхом прийняття Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024 року, який має зворотну дію щодо ОСОБА_4 , оскільки скасовує кримінальну караність вчиненого ним діяння.

Обвинувачений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 не заперечували проти можливості закриття кримінального провадження з цих підстав.

У зв`язку з цим кримінальне провадження № 0000454 від 03.04.2024 року підлягає закриттю в частині вчинення ОСОБА_4 другого та третього епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вирішуючи питання призначення ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, та першого епізоду кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону і зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, має виходити з того, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення передбачає не тільки вираховування самої категорії тяжкості, визначеної ст. 12 КК України, але і індивідуальних особливостей та обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

Відповідно до п. 21 ППВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 встановлюється, що при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, суд враховує вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч. 5 ст. 407 КК України, ступінь тяжкості вказаного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, а також конкретні обставини та факти вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України.

Відповідно до ст. 66 КК України суд враховує щире каяття ОСОБА_4 та його активне сприяння розкриттю злочину як обставину, що пом`якшує покарання.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Судом встановлено дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : уродженець с. Любимівка Вишгородського району Київської області, громадянин України, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець, механік-водія 3 штурмового відділення 1 штурмового взводу 12 штурмової роти 4 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 ; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; раніше не судимий відповідно до приписів ст. 89 КК України, не одружений, утриманців не має.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи ступінь тяжкості та характер вчинених кримінальних правопорушень, конкретний характер дій обвинуваченого, їх тривалість, причини вчинення протиправної поведінки, наявність пом`якшуючих покарання обставини та ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, усвідомлення ним недопустимості вчинення такої поведінки, відсутність обставини, що обтяжують покарання, суд вважає необхідним призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суд враховує вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч. 4 ст. 185 КК України, ступінь тяжкості вказаного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, а також конкретні обставини та факти вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до ст. 66 КК України суд враховує щире каяття ОСОБА_4 та його активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку як обставини, що пом`якшують покарання.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

З урахуванням встановлених судом обставин, що характеризують особу ОСОБА_4 , враховуючи ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, конкретний характер дій обвинуваченого, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , наявність пом`якшуючих покарання обставини та ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, відсутність обставини, що обтяжують покарання, суд вважає необхідним призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо призначення остаточного покарання відповідно до ст. 70 КК України, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 21 ППВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 - суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК. Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд повинен зазначити у вироку, про яке саме покарання йдеться - основне чи додаткове.

З урахуванням характеру, ступеня тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, конкретного характеру вчинених ним дій, зважаючи на особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд приходить до висновку про можливість призначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Судом встановлено, що в межах даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 був затриманий у порядку ст. 208 КПК України 02.04.2024 року.

04.04.2024 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.04.2024 року у справі № 757/15148/24-к відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті, який у подальшому був продовжений та на даний час триває.

У зв`язку з цим відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбуття остаточного покарання у виді позбавлення волі необхідно зарахувати також строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 з 02.04.2024 року, тобто з моменту фактичного затримання ОСОБА_4 і до моменту набрання вироком законної сили.

Процесуальні витрати в межах кримінального провадження відсутні. Цивільний позов в межах кримінального провадження не пред`являвся.

Правовою долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті строком до 10.02.2025 року включно. Оскільки учасники судового провадження під час судового засідання клопотань про обрання, зміну, скасування запобіжного заходу не подавали, то запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті, обраний відносно ОСОБА_4 , слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст. 100, 367, 368-370, 373-374, 392 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання за ч. 4 ст. 185 КК України більш суворим покаранням за ч. 5 ст. 407 КК України, визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Кримінальне провадження № 0000454 від 03.04.2024 року в частині обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України (епізод від 26.03.2024 року щодо викрадення точильного верстату марки «Hartha») та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України (епізод від 30.03.2024 року щодо викрадення велосипеду червоного кольору марки «Україна») закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у строк остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з моменту фактичного затримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 02.04.2024 року і до набрання цим вироком законної сили.

Строк відбування остаточного покарання рахувати з моменту набрання цим вироком законної сили.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті, обраний відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Відповідно до ст. 100 КПК України речові докази, а саме:

- велосипед червоного кольору, в повному зборі, з рамою, на якій мається надпис «Україна» білого кольору, сидіння коричневого кольору, 2 колеса, рама на передній частині велосипеда, біля руля, який має незначні подряпини у зв`язку з користуванням, у робочому стані, на верхній частині рами, а саме металева округла її частина, в правому та лівому кінці останнього, маються сліди зварення, та який скріплено відповідною биркою з пояснювальними надписами та підписаним учасників, що переданий на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 повернути власнику за належністю;

- точильний верстат, на якому мається маркування «Hartha», на округлому корпусі якого мається металева наліпка, на якій видимі ознаки номерних знаків, з яких наявні лише останні чотири цифри «3072», скріплений відповідною биркою, що переданий на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 повернути власнику за належністю;

- бронежилет, піксельного типу, з маркувальним надписом позивного «Кощей» з 2-ма аптечками, в належному зовнішньому вигляді, що передані на зберігання власнику ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - повернути власнику за належністю.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1