Справа № 303/553/25
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

05.03.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження № 11-кп/4806/76/25, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_7 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 28 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 28 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , і продовжено їй запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27 березня 2025 року включно.

В ухвалі суду вказується на те, що до Мукачівського міськрайонного суду надійшло кримінальне провадження внесене 08.02.2024 до ЄРДР за №0000066 відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 317 КК України, та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

З цієї ухвали слідує, що до початку підготовчого судового засідання в даному кримінальному провадженні, прокурором ОСОБА_5 подано клопотання про продовження застосування ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кожному окремо, обраного на стадії досудового розслідування запобіжного заходу - тримання під вартою, яке мотивоване продовженням існування встановлених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, недостатністю, для запобігання останнім, застосування щодо обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу.

Ухвалою суду встановлено, що вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , оцінивши доводи та заперечення учасників судового провадження, суд дійшов висновку про збереження на даний час тих ризиків, існування яких було встановлено при попередньому продовженні запобіжного заходу (ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 24.12.2024 року), а саме визначених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому враховано, що відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України, судом ухвалюється рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими безпосередньо під час судового розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу. Вказує, що стороною обвинувачення не доведено, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також те, що клопотання прокурора не містить визначення альтернативи до запобіжного заходу у вигляді застави. Стверджує, що на теперішній час у справі наявні факти на користь зміни запобіжного заходу ОСОБА_6 з тримання під вартою на інший альтернативний запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі. Обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягалася, має позитивні характеристики з місця роботи, закордонний паспорт у неї недійсний. Також у неї є неповнолітня дитина, а її мати паралізована, що не було враховано місцевим судом. Тримання під вартою ОСОБА_6 призводить до того, що завдається шкода іншим особам, а саме її матері, яка є лежачою і потребує догляду з боку своєї доньки, а також неповнолітні діти, які не можуть самостійно здійснювати догляд за бабусею та навчатися. Просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати відносно ОСОБА_6 м`якший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Апеляційна скарга розглядається у відсутності обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_11 , що з огляду на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду. З матеріалів контрольного провадження слідує, що обвинувачена та її захисник належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавали. Разом із тим, береться до уваги і те, що сторона захисту не заявляла клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі обвинуваченої ОСОБА_6 , і апеляційним судом не визнавалась обов`язковість її доставки в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора ОСОБА_5 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Ухвала суду оскаржується в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначенням застави відносно обвинуваченої ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна особа має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований, або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку визначеному законом.

Указані гарантії права на свободу та особисту недоторканість, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції ), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та Протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції». У п. 1 ст. 1 цього Закону зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію ст. 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини у всіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 закону України «Про виконання рішень та практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, що узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий. У разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в умовах воєнного стану продовження строку тримання під вартою здійснюється у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу. Ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про продовження щодо обвинуваченої ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені в судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Апеляційний суд констатує, що під час апеляційного провадження, стороною захисту не надано будь-яких даних на підтвердження обґрунтування того, що передбаченні ст. 177 КПК України ризики перестали існувати або зменшилися.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 альтернативних запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, з огляду на характер злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_6 , а саме : за ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 317 КК України, мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів.

Також місцевим судом обґрунтовано взято до уваги, що дані про особу обвинуваченої: наявність місця проживання, стійкі соціальні зв`язки, наявність дітей, заробітку, хворої матері, тощо, не є безумовними підставами для скасування чи застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченої, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.

Вищенаведене, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про обґрунтованість висновку, що ризики, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний момент не відпали та не зменшилися, і продовжують існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченої та не зможе запобігти вказаним ризикам, а також її спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

При цьому, відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує і те, що навіть якщо обвинувачена і не має на меті переховуватися від органу досудового розслідування або суду, незаконно вливати на свідків та інших учасників кримінального провадження чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення у яких ОСОБА_6 обвинувачується, однак, обставини, за яких вона обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, у тому числі й дані про особу підозрюваної, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення береться до уваги і те, що обвинуваченою та її захисником не вказується на наявність у неї захворювань, які перешкоджають тримання під вартою; що обвинувачена із урахуванням захворювань не може триматися під вартою; що тримання ОСОБА_6 під вартою може негативно відобразитись на стані її здоров`я. Будь-яких доказів, зокрема висновків лікарів тощо, у підтвердження таких фактів стороною захисту не надано.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, постановляючи ухвалу про застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, місцевий суд обґрунтовано врахував положення ч. 4 ст. 183 КПК України з якої слідує, що суд постановляючи ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, може не визначати розмір застави, зокрема у кримінальному провадженні щодо злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. (пункт 5).

Тому на переконання апеляційного суду місцевий суд дійшов належного висновку про неможливість визначення обвинуваченій ОСОБА_6 розміру застави, оскільки застава не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 як обвинуваченої у кримінальному провадженні та буде недостатнім запобіжним заходом для запобігання встановленим ризикам.

За цих обставин, колегія суддів вважає, що слідчим суддею обвинуваченій ОСОБА_6 обґрунтовано обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

На інші доводи в обґрунтування незаконності судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, і таких даних у ході розгляду апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а ухвала Мукачівського міськрайонного суду від 28 січня 2025 року, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, є законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуобвинуваченої ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_7 , відхилити.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 28 січня 2025 року, оскаржуваній у частині обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , якою задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , і продовжено їй запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27 березня 2025 року включно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й відповідно до ч. 4 ст. 424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: