Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2025 року м. Рівне

Справа № 564/3526/21

Провадження № 11-кп/4815/290/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2024 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000300 від 05.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , задоволено клопотання прокурора Костопільського відділу Здолбунівської окружної прокуратури ОСОБА_5 та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб до 16 лютого 2025 року.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою, а запобіжний захід, строк дії якого продовжено, не співрозмірний з ризиками, передбаченими ст.177 КПК України, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню. Вказує, що доводи сторони обвинувачення, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначено прокурором, не підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами і в судовому засіданні не доведені. Також звертає увагу суду на відсутність відомостей, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики чи продовжують існувати ризики встановлені раніше. Наголошує, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, сім`ю, яка цікавиться його життям, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, вимоги режиму утримання та правила внутрішнього розпорядку виконує, потерпіла судом вже допитана, а більшість судових засідань зводяться виключно до розгляду клопотань прокурора про продовження запобіжного заходу, тому 13.09.2024 року останній звернувся до ЄСПЛ із заявою про порушення судом першої інстанції вимог п.1 ст.6 та ст.13 Конвенції. Вважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту є достатнім заходом забезпечення, який в змозі гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього судом обов`язків. Крім того, наголошує, що ОСОБА_6 вини у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнає та має намір довести свою невинуватість в суді.

Просить скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2024 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, яка просила залишити рішення суду без зміни, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Вирішуючи подане клопотання, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та прийшов до вірних висновків про існування ризиків, вказаних в клопотанні.

Так, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який, в разі доведення його вини, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому встановлено, що ОСОБА_6 після скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення залишив місце події, а на стадії досудового розслідування при застосуванні до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту неодноразово порушував його умови, що свідчить про продовження існування встановленого ризику.

Також, під час апеляційного розгляду прокурор заявила про продовження існування ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, в тому числі на свідка ОСОБА_8 , яка була безпосереднім очевидцем інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, оскільки під час досудового розслідування вказаний свідок зазначила, що з номеру мобільного телефону знайомої обвинуваченого на неї чинився тиск з метою зміни нею своїх показань.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Доводи захисника про тривалість перебування під вартою, наявність міцних соціальних зв`язків, позитивної характеристики з установи попереднього ув`язнення беруться до уваги колегії суддів, однак ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.

Посилання захисника на низку рішень Європейського Суду з прав людини, враховуючи фактичні обставини даного конкретного кримінального провадження, не є належним обґрунтуванням вимог апеляційної скарги та не можуть бути підставою для скасування ухвали місцевого суду, оскільки не спростовують обґрунтованість судового рішення.

Отже, обставини, на які посилається апелянт, жодним чином не зменшують тих ризиків, які встановив місцевий суд та не можуть бути підставою для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, не встановлено, тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та вважає за необхідне залишити оскаржуване рішення суду без зміни.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що розгляд даного провадження триває вже значний період часу та загальний строк перебування обвинуваченого під вартою також значний. Вказані обставини є несумісними з ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому повинні бути враховані судом, у провадженні якого на даний час перебуває справа.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2024 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000300 від 05.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2