Номер провадження: 11-кп/813/2128/24
Справа № 947/3/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2024 року, у кримінальному провадженні №0003445, внесеному до ЄРДР 28.09.2019 року за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Надеждівка, Арцизського району, Одеської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одружений, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з часу його добровільної явки до установи виконання покарань або з часу затримання у порядку виконання вироку.

Цивільний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 173671 (сто сімдесят три тисячі шістсот сімдесят одна) грн. 32 коп., моральну шкоду в сумі 100000 (сто тисяч) грн.

Вироком вирішено долю речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 28.09.2019 року в проміжок часу з 00:13 по 01:07 разом із ОСОБА_7 , перебував в супермаркеті «Сільпо», за адресою: м. Одеса, пр. Небесної Сотні, 5А, де між ними виник словесний конфлікт, який мав продовження біля будинку №43 по пр. Небесної Сотні в м. Одесі, внаслідок чого у ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, з мотиву помсти за образливі слова, які ОСОБА_7 виражав в його бік, та відмову ОСОБА_7 показати місце проживання їх спільної знайомої на ім`я ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень шляхом нанесення множинних ударів по голові та іншим частинам тіла невстановленою досудовим розслідуванням палицею. Реалізуючи вказаний умисел, 28.09.2019 в проміжок часу з 04:30 по 05:00 год., більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_8 , перебуваючи біля входу до парадної №4 будинку №43 пр. Небесної Сотні в м. Одесі, знаходячись позаду ОСОБА_7 , підняв з землі невстановлену досудовим розслідуванням палицю, після чого тримаючи її у правій руці несподівано наніс нею ОСОБА_7 множині удари в область голови, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: відкритої проникаючої черепно-мозкової травма в формі забою головного мозку з чисельними вогнищами забоїв тім`яної та скроневої долей лівої півкулі головного мозку з відкритими переломами кісток склепіння та основи черепа: вдавленим переломом лобної кістки справа з переходом на верхню стінку правої орбіти, забійними ранами лобної та лобно-тім`яної областей справа; скалковими переломами лівих тім`яної та скроневої кісток, луски потиличної кістки з розповсюдженням ліній переломів на праву тім`яну кістку, задню черепну ямку, потиличний отвір, забійною раною тім`яно-потиличної області зліва, що супроводжувалися крововиливами під м`які мозкові оболонки в лобній області справа, крововиливом над твердою мозковою оболонкою в тім`яно-скроневій області зліва, потраплянням повітря в порожнину черепа, розривом лівої барабанної перетинки; забійну рану тім`яної області справа, які складають єдиний комплекс черепно-мозкової травми та оцінюються у сукупності за ступенем тяжкості відносяться як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись із вироком суду, захисник ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, звернулась до суду із апеляційною скаргою, зазначивши, що оскаржуваний вирок підлягає зміні як занадто суворий, з огляду на наступне:

- наразі обвинувачений, переглянувши свою поведінку, зрозумів, що вчинив тяжкий злочин, що від його дій постраждала людина та дуже шкодує про це. Щире каяття обвинуваченого підтверджується добровільним частковим відшкодуванням потерпілому спричиненої шкоди, а також має намір у подальшому відшкодувати шкоду;

- суд першої інстанції при призначені покарання не взяв до уваги, що ОСОБА_8 працевлаштований з 20.05.2020 року, постійно працює в одному місті та має стабільну заробітну плату, тобто, якщо обвинувачений буде продовжувати працювати, то матиме реальну можливість на відшкодування шкоди потерпілому. Крім того, за 4 роки праці ОСОБА_8 характеризується виключно позитивно. Також, обвинувачений має дружину та неповнолітню дитину, які постійно мешкає у м. Одесі у орендованій квартирі.

З урахуванням викладеного захисник просить призначити ОСОБА_8 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, із застосуванням ст. 75 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник та обвинувачений підтримали подану апеляційну скаргу та просили задовольнити її у повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Потерпілий не заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Враховуючи, що висновки суду у вироку стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК України в апеляційній скарзі захисника не оспорюються, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.

При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України, є тяжким кримінальним правопорушенням, санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_8 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, його підвищену суспільну небезпечність, особу обвинуваченого та конкретні обставини кримінального правопорушення.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, з огляду на наступне.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кримінальні правопорушення проти найцінніших людських благ життя та здоров`я особи становлять одну із найпоширеніших та визнаються одними з найнебезпечніших груп злочинних дій, які руйнують і спотворюють найцінніші блага, а також наражають на небезпеку заподіяння їм шкоди.

В цьому контексті важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, в інтересах стабільного надійного існування та життєдіяльності нації, збереження її фізичного і морального здоров`я.

Досліджуючи механізм конкретного кримінального правопорушення, колегією суддів було ретельно вивчено не лише особу обвинуваченого, який на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований та суспільно-корисною працею не займається, раніше не судимий, а й особу потерпілого, оскільки переважна кількість кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи відбуваються через значний внесок жертви в те, що з нею сталося, тому кримінальне правопорушення можна вважати результатом дій обох - злочинця і жертви. Апеляційний суд вважає, що, з огляду на фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції та учасниками судового провадження не оспорювались, потерпілий ОСОБА_7 не мав до вчинення кримінального правопорушення поведінки, яка б була максимально провокативною для обвинуваченого.

Водночас слід зауважити на характері та ступені тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме: використання знаряддя вчинення кримінального правопорушення, а також кількість завданих потерпілому тілесних ушкоджень в область голови. При цьому, слід звернути увагу, що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_8 не проявив правослухняної поведінку та покинув місця вчинення кримінального правопорушення, не викликав швидку та поліцію, натомість, відразу ж після подій сховав свій одяг і взуття, в яких він був одягнений у ніч вчинення кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо необхідності врахування такої обставині, яка пом`якшує йому покарання - щире каяття, апеляційний суд зазначає, що таке каяття має місце лише з метою уникнення реального відбуття покарання та немає ознак розкаяння у вчиненому, як таке, з огляду на наступне.

Відповідно до розуміння правової природи та значення поняття щирого каяття, наданих у правових позиціях, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире каяття є сукупністю невід`ємних одне від одного складових, що характеризують об`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого злочину і полягають у повному визнанні своєї провини у вчиненні злочину, висловлюванні жалю з цього приводу та бажання виправити ситуацію, що склалася, а так саме й готовність нести відповідальність. Тобто, всі ці фактори правової поведінки обвинуваченого є невід`ємними складовими щирого каяття. Такої позиції додержується й Верховний Суд у своїх чисельних рішеннях (ВС ККС №759/7784/15-к від 22.03.2018 року; № 756/4830/17-к від 09.10.2018 року; № 283/2169/19, провадження № 51-5093км23 від 23.01.2024 року).

Проте матеріали провадження не містять будь-яких об`єктивних даних на підтвердження щирого каяття з боку обвинуваченого, окрім формального визнання своєї провини під час апеляційного розгляду та отримання потерпілим незначної матеріальної допомоги від обвинуваченого. Як свідчать матеріали провадження, обвинувачений ОСОБА_8 під час судового розгляду вину у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав повністю, висилював іншу версію подій, а також заперечував проти заявленого потерпілим цивільного позову.

При цьому, апеляційний суд враховує також позицію потерпілого, який не заперечував проти призначення більш м`якого покарання, однак звертає увагу на те, що думка потерпілого, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Колегія суддів вважає, що для зміни насильницької поведінки обвинуваченого у майбутньому та формування у нього неагресивної моделі поведінки у стосунках, як з потерпілим, так і з оточуючими, обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання новим злочинам. Водночас слід зауважити, що відповідно наданої досудової доповіді відносно ОСОБА_8 , зроблено висновок про середній ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та про дуже високий рівень ризику небезпеки для суспільства.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що призначене покарання судом першої інстанції обвинуваченому в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційні скарги сторони не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2024 року, у кримінальному провадженні №0003445, внесеному до ЄРДР 28.09.2019 року, відносно ОСОБА_8 , за ч.1 ст. 121 КК України,- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4