Провадження №1-кп/127/1109/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 ,

особи, стосовно якої розглядається клопотання, - ОСОБА_5 ,

законного представника особи, стосовно якої розглядається клопотання, - ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 12 клопотання про застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Макіївка Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимого, примусових заходів медичного характеру в зв`язку з вчиненням останнім суспільно небезпечного діяння, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.09.2024 за № 0000661,

ВСТАНОВИВ:

10.09.2024 близько 08.30 год ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 перебував за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Перебуваючи у приміщенні кімнати зазначеного гуртожитку, ОСОБА_5 взяв до рук фрагмент арматури, з яким наблизився до ОСОБА_7 , після чого наніс їй зазначеним фрагментом арматури біля 8 ударів у голову. Внаслідок нанесених ударів у ОСОБА_7 виникли тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми (множинні забиті рани голови, розлитий крововилив у м`які тканини голови, множинні переломи кісток склепіння та основи черепа, лицевого відділу черепа, епідуральна гематома, субарахноїдальний крововилив, руйнування правої півкулі головного мозку, синці обличчя), синців, ран лівої кисті, синців передньо-медіальної поверхні середньої третини правого передпліччя. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 померла на місці події.

Особа, щодо якої вирішується клопотання, - ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні зазначеного діяння визнав повністю та суду пояснив, що події він пам`ятає неясно, однак вважає, що вчинив його за обставин, викладених у клопотанні. При цьому суду пояснив, що він перебував з дружиною у гуртожитку, де вони проживали. Він взяв шматок арматури та почав нею наносити удари дружині в потиличну ділянку голови. Що відбувалось у подальшому, він не пам`ятає.

Згідно з приписами частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд дослідив докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:

-протокол огляду місця події від 10.09.2024, відповідно до якого у період часу з 10.40 по 11.29 год оглянута прилегла територія будинку АДРЕСА_3 , оглянута кімната № 28 зазначеного будинку, описана обстановка, описане місце виявлення трупа та виявлені на ньому пошкодження, зафіксовані місця виявлення слідів речовини бурого кольору (далі - РБК), а також місце виявлення металевої арматури зі слідами РБК, місце виявлення слідів РБК на асфальтовому покритті та сходах біля зазначеного будинку;

-висновок експерта № 1077/279мк від 01.10.2024, згідно з яким при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_7 , окрім слідів медичних маніпуляцій, виявлена сполучна травма тіла у вигляді відкритої черепно-мозкової травми (множинні забиті рани голови, розлитий крововилив у м`які тканини голови, множинні переломи кісток склепіння та основи черепа, лицевого відділу черепа, епідуральна гематома, субарахноїдальний крововилив, руйнування правої півкулі головного мозку, синці обличчя), синців, ран лівої кисті, синців передньо-медіальної поверхні середньої третини правого передпліччя; характеристика та складові виявленої під час секції трупа ОСОБА_7 відкритої черепно-мозкової травми свідчать про те, що вона утворена внаслідок багаторазових ударів (не менше 8) металевим твердим тупим предметом(ами) з обмеженою поверхнею жорсткої конструкції, циліндричної форми, слідоутворююча частина якого мала рельєф, відстань від найбільш виступаючими точками якого складала близько 10 мм; характеристика виявлених синців та ран на шкірі тильної поверхні лівої кисті та правого передпліччя трупа ОСОБА_7 свідчить про те, що вони утворилися від багаторазових ударів тупого твердого предмету з обмеженою поверхнею циліндричної форми; зважаючи на локалізацію та характер ушкоджень на верхніх кінцівках ОСОБА_7 , не виключається можливість їх утворення в умовах самозахисту при виставленому пропонованому правому передпліччі та лівої кисті при закриванні голови в момент нанесення їй вказаної сполучної травми тіла; всі складові виявленої сполучної травми тіла при експертизі трупа ОСОБА_7 , прогнозовано, заподіяні в швидкій послідовності, в короткий проміжок часу; смерть ОСОБА_7 настала від вказаної сполучної травми тіла, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як такого, що небезпечне для життя в момент спричинення; між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_7 є причинний зв`язок; з огляду на відсутність поствітальних реакцій, характеру ранніх трупних змін, відсутності пізніх трупних змін, сезон виявлення трупа, а також причини смерті, можна припустити, що смерть ОСОБА_7 настала в діапазоні 9-33 год до моменту фіксування трупних змін в секційній залі (09.20, ІНФОРМАЦІЯ_2); з огляду на характеристику складових виявленої при секції трупа ОСОБА_7 сполучної травми тіла - вказує на можливість її нанесення в діапазоні від декількох хвилин до декількох десятків хвилин до настання смерті ОСОБА_7 , в цьому часовому діапазоні ОСОБА_7 не могла виконувати цілеспрямовані активні дії (пересуватися, кликати на допомогу тощо); судячи з локалізації складових виявленої при секції трупа ОСОБА_7 сполучної травми тіла - виключається можливість їх нанесення власною рукою; враховуючи локалізацію та вектор утворення складових виявленої сполучної травми тіла - позу, взаєморозташування ОСОБА_7 та нападника конкретизувати не представилось можливим у зв`язку з його різноманіттям при умові вільного доступу до відповідних ділянок тіла ОСОБА_7 ; при секції трупа ОСОБА_7 виявлено патологічні ознаки хронічної ішемічної хвороби серця, генералізованого атеросклерозу та гіпертонічної хвороби з переважним ураженням серця та нирок, що являли собою окремими захворюваннями та в причинному зв`язку зі смертю не перебувають; при судово-токсилогічній експертизі крові ОСОБА_7 етилового та інших спиртів не виявлено, що може свідчити про її тверезий стан на момент настання її смерті;

-протокол огляду від 10.09.2024, відповідно до якого у період часу з 15.10 по 15.35 год в приміщенні приймального відділення КНП «ВМКЛ ШМД» по вул. Київська, 68 у м. Вінниці оглянутий одяг, у якому до приймального відділення була доставлена ОСОБА_7 , описаний її стан і виявлені забруднення;

-протокол огляду трупа від 11.09.2024, згідно з яким у період часу з 09.10 по 10.25 год у приміщенні секційної зали ДУ «Вінницького ОЮ СМЕ» оглянутий труп ОСОБА_7 , описані виявлені на ньому пошкодження;

-висновок експерта № 1231 від 03.10.2024, відповідно до якого в плямах на змиві з поверхні вхідних дверей при вилученому при ОМП, встановлена наявність крові людини, при виявленні групової належності крові антигени А та В не виявлені, виявлений антиген Н, таким чином, кров у вказаному об`єкті може походити від будь-якої людини з групою крові О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В і походження від потерпілої ОСОБА_7 не виключається;

-висновок експерта № 1232 від 03.10.2024, згідно з яким в плямах на змиві з поверхні вікна при вилученому при ОМП, встановлена наявність крові людини, при виявленні групової належності крові антигени А та В не виявлені, виявлений антиген Н, таким чином, кров у вказаному об`єкті може походити від будь-якої людини з групою крові О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В і походження від потерпілої ОСОБА_7 не виключається;

-висновок експерта № 1233 від 03.10.2024, відповідно до якого в плямах на змиві з поверхні підлоги при вилученому при ОМП, встановлена наявність крові людини групи крові О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В і походження від потерпілої ОСОБА_7 не виключається;

-висновок експерта № 1234 від 03.10.2024, відповідно до якого в плямах на змиві з поверхні стіни при вилученому при ОМП, встановлена наявність крові людини, при виявленні групової належності крові антигени А та В не виявлені, виявлений антиген Н, таким чином, кров у вказаному об`єкті може походити від будь-якої людини з групою крові О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В і походження від потерпілої ОСОБА_7 не виключається;

-висновок експерта № 1235 від 03.10.2024, згідно з яким в плямах на змиві з поверхні шафи при вилученому при ОМП, встановлена наявність крові людини групи О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В і походження від потерпілої ОСОБА_7 не виключається;

-висновок експерта № 1237 від 03.10.2024, відповідно до якого в плямах на вирізці з підковдри при вилученому при ОМП, встановлена наявність крові людини, при виявленні групової належності крові антигени А та В не виявлені, виявлений антиген Н, таким чином, кров у вказаному об`єкті може походити від будь-якої людини з групою крові О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В і походження від потерпілої ОСОБА_7 не виключається;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/18653-БД від 15.11.2024, згідно з яким на поверхні фрагмента (відрізка) арматури, вилученого 10.09.2024 під час огляду місця події в житловій кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 , виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами; в результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки (ДНК-профілі) слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні фрагмента (відрізка) металевої арматури, вилученого 10.09.2024 під час огляду місця події в житловій кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 ; генетичні ознаки (ДНК-профілі) слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні фрагмента (відрізка) металевої арматури збігаються між собою та з генетичними ознаками (ДНК-профілем) зразка крові ОСОБА_7 та не збігаються з генетичними ознаками (ДНК-профілем) зразка букального епітелію ОСОБА_5 , ймовірність походження вищевказаних слідів від ОСОБА_7 становить не менше 99,999999%, походження вищевказаних слідів від ОСОБА_5 виключчається; генетичні ознаки (ДНК-профілі) слідів крові та клітин х драми, виявлених на поверхні фрагмента (відрізка) металевої арматури, збігаються між собою, є змішаними, містять генетичні ознаки (ДНК-профілі) зразка крові трупа ОСОБА_7 та зразка букального епітелію ОСОБА_5 ;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/18666-БД від 27.09.2024, відповідно до якого зразок запаху, наданий на дослідження, вилучений з крові, відібраний у ОСОБА_5 збігається зі зразком запаху, вилученим з поверхні фрагмента (відрізка) металевої арматури з імовірністю 99,9996%;

-висновок експерта № 544 від 30.09.2024, згідно з яким ОСОБА_5 у період вчинення інкримінованого йому діяння страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді маячного розладу (F22.0), не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; на теперішній час ОСОБА_5 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді маячного розладу (F22.0), не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; ОСОБА_5 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді стаціонарного примусового лікування в психіатричній лікарні (режим примусового лікування залежить від вчиненого делікту та його встановлення входить виключно в компетенцію суду) після покращення соматичного стану та при наявності лікарського висновку про можливість подальшого етапування; ОСОБА_5 на алкоголізм, наркоманію не страждає, лікування з цього приводу не потребує.

Оцінюючи надані суду докази, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Верховний Суд (далі - ВС) у постанові від 24.01.2023 (справа № 450/1333/16-к) зауважив, що приписами частини першої статті 503 КПК визначено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Перелік обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру, як зазначив ВС, визначені статтею 505 КПК. З зазначеної законодавчої норми вбачається, що предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де встановлюється лише: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою; наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування чи судового розгляду; поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього; небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою; характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням; обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Аналізуючи показання ОСОБА_5 , надані стороною обвинувачення докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт заподіяння останнім за допомогою шматка металевої арматури тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , внаслідок яких настала смерть останньої. ОСОБА_5 в судовому засіданні зауважив, що пам`ятає перебіг подій неясно, однак надані ним показання узгоджуються з відомостями, викладеними у клопотанні прокурора, а також підтверджуються дослідженими судом доказами, зміст яких суд зазначив вище. Зокрема, 10.09.2024 у кімнаті АДРЕСА_4 виявлений труп ОСОБА_8 , сліди РБК, а також фрагмент металевої арматури. У подальшому за результатами проведення відповідних судових експертиз підтверджений факт наявності на фрагменті арматури слідів крові людини і підтверджений факт їх походження від трупа ОСОБА_8 . Крім того, за результатами проведеного криміналістичного дослідження підтверджене збігання слідів запаху, вилученого з фрагменту металевої арматури та у ОСОБА_9 .

Враховуючи викладене, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні підтверджений факт спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень за допомогою фрагмента металевої арматури ОСОБА_8 , внаслідок чого настала смерть останньої.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння особи, щодо якої суд вирішує клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У абзаці першому пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі - ВСУ) № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі - Постанова № 2) надані роз`яснення, згідно з якими для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина друга статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК)), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

У абзаці другому пункту 22 Постанови № 2 ВСУ роз`яснив, що у разі якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

У постанові від 25.04.2019 (справа №163/353/17) ВС зауважив, що відповідно до частини першої статті 115 КК вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом статті 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Суд касаційної інстанції роз`яснив, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. А питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним при цьому, як зазначив ВС, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

У постанові від 26.06.2014 (справа № 5-10кс14) ВСУ зазначив, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілих і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Аналогічний висновок зроблений і ВС у постанові від 21.06.2018 (справа № 263/8377/16-к).

У постанові від 17.12.2019 (справа № 756/10059/17-к) ВС зазначив, що питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

У постанові 09.10.2018 (справа № 760/4968/15-к) ВС зауважив, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, як зазначив ВС, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів, як зауважив ВС, їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Окрім наведеного, суд вважає за доцільне зазначити, що у постанові від 05.04.2018 (справа № 658/1658/16-к) ВС зазначив, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

У постанові від 12.06.2018 (справа № 712/13361/15) ВС звернув увагу, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

У постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) ВС зазначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання, як зауважив ВС, має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постановах від 08.10.2019 (справа № 195/1563/16-к), 01.04.2020 (справа № 750/11509/18), 21.01.2020 (справа № 754/17019/17), 16.09.2020 (справа № 760/23459/17).

Крім того, суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 16.01.2023 (справа № 761/37225/20) ВС зауважив, що відповідно до вимог статей 92, 93, 94 КК та частини третьої статті 503, статті 505, частини першої статті 513 КПК при розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, при цьому суд має виходити із об`єкта посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка такого діяння за наявності до того підстав може здійснюватися із застосуванням статті 15 КК.

У судовому засіданні встановлено, що внаслідок неправомірної поведінки ОСОБА_9 настала смерть ОСОБА_8 . Правові підстави для стверджування, що діяння ОСОБА_9 при спричиненні зазначених тілесних ушкоджень не носили цілеспрямованого характеру надані суду матеріали не містять.

З огляду на викладене, суд вважає, що в діях ОСОБА_9 наявні ознаки кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 115 КК, за ознаками вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Разом з тим, як вже суд зазначив вище, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 544 від 30.09.2024 ОСОБА_5 у період вчинення інкримінованого йому діяння страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді маячного розладу (F22.0), не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; на теперішній час ОСОБА_5 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді маячного розладу (F22.0), не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; ОСОБА_5 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді стаціонарного примусового лікування в психіатричній лікарні після покращення соматичного стану та при наявності лікарського висновку про можливість подальшого етапування.

Частиною другою статті 19 КК регламентовано, що не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до положень статті 93 КК примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно з частиною першою статті 94 КК залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Вирішуючи питання щодо виду примусових заходів медичного характеру, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 20.10.2020 (справа № 221/6664/19) ВС зауважив, що статтею 94 КК визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання.

Згідно з вимогами частини третьої статті 94 КК, госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Водночас, як зазначив ВС, метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (стаття 92 КК). Для досягнення цієї мети суд має визначити конкретний вид примусового заходу, враховуючи всі передбачені статті 94 КК критерії в їх сукупності.

Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 513 КПК, як зазначив ВС, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру саме суд, у разі застосування таких заходів, має визначити їх вид.

Крім того, у постанові від 07.02.2022 (справа № 165/1610/20) ВС зазначив, що вирішуючи питання про застосування примусових заходів медичного характеру, суд повинен з`ясувати наявність підстав звернення до суду з відповідним клопотанням та встановити, коли особа захворіла на психічну хворобу, з огляду на те, що встановлення цієї обставини буде впливати на можливості у подальшому притягувати таку особу до кримінальної відповідальності.

Зокрема, як зазначив ВС у цій постанові, положеннями кримінального процесуального закону передбачено дві самостійні процедури здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру. Перша процедура застосовується до осіб, які вчинили суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність у стані неосудності (пункт 1 частини першої статті 503 КПК), друга до осіб, котрі вчинили суспільно небезпечне діяння у стані осудності, але до постановлення вироку суду захворіли на психічну хворобу.

Визначальним при визначенні конкретної процедури здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру є встановлення осудності особи як обов`язкової ознаки суб`єкта кримінального правопорушення (частина перша статті 18 КК).

Так, згідно з вимогами статей 18, 19 КК осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта кримінального правопорушення, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення кримінального правопорушення здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення кримінального правопорушення усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак кримінального правопорушення об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.

Неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Така особа не підлягає кримінальній відповідальності та до неї за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності в особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини, а юридичний у нездатності особи усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. Особу може бути визнано неосудною тільки тоді, коли встановлена одна з ознак критерію юридичного на підставі хоча б однієї з ознак критерію медичного.

За приписами статті 503 КПК кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Суд при вирішенні питання про застосування заходів медичного характеру має з`ясувати підстави звернення до суду з клопотанням та встановити коли особа захворіла на психічну хворобу, з огляду на те, що встановлення даної обставини буде впливати на можливості у подальшому притягувати чи не притягувати таку особу до кримінальної відповідальності.

Відповідно до положень, передбачених статтею 93 КК примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінального правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Таким чином, суб`єктом примусових заходів медичного характеру є три категорії осіб: неосудні, обмежено осудні та осудні суб`єкти, які після скоєння злочину захворіли на психічну хворобу.

Особа яка вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними є суб`єктами кримінального правопорушення, проте до неї згідно з вимогами частини третьої статті 19 КК не може бути застосоване покарання. До такої особи застосовуються заходи медичного характеру, а після одужання така особа може підлягати покаранню.

Визначальним для судів, які розглядали клопотання про застосування заходів медичного характеру, мало бути встановлення осудності особи як обов`язкової ознаки суб`єкта кримінального правопорушення, що не було встановлено у даному кримінальному провадженні.

Отже, як суд зазначив вище, у судовому засіданні був підтверджений факт вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння. Це діяння ОСОБА_9 було вчинене саме у стані неосудності. При цьому з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_9 страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді маячного розладу (F22.0), не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Окрім цього, суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Хоча цей висновок ВС зроблений щодо призначення кримінального покарання, однак суд вважає, що він може бути застосований у цьому провадженні, оскільки кримінальним законом визначені ряд примусових заходів медичного характеру, а повноваження визначення конкретного виду такого заходу кримінально-процесуальним законом покладені на суд. Також кримінально-процесуальним законом визначено, що розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру суд здійснює в загальному порядку.

Отже, суд вважає за доцільне зауважити, що суспільно небезпечне діяння було вчинене ОСОБА_9 в стані неосудності. Згідно з проведеною судовою експертизою ОСОБА_9 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді стаціонарного примусового лікування в психіатричній лікарні після покращення соматичного стану та при наявності лікарського висновку про можливість подальшого етапування. Відомості, які б свідчили про неможливість перебування ОСОБА_9 у відповідному психіатричному закладі за станом здоров`я згідно з наведеними вище застереженнями надані суду матеріали не містять.

Частиною п`ятою статті 94 КК регламентовано, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.

Саме тому суд дійшов до переконання про доцільність застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до приписів статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 12.09.2024 та 13.09.2024 на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який підлягає скасуванню.

Відповідно до положень частини другої статті 124 КПК, витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого у разі ухвалення обвинувального вироку. З огляду на те, що за результатом судового розгляду суд дійшов до переконання про необхідність застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру, процесуальні витрати з останнього стягненню не підлягають. Натомість, витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні слід покласти на державу.

Керуючись статтею 501 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги, що виключають його небезпечну поведінку, а саме до КП «Обласна психіатрична лікарня с. Орлівка» Рівненської обласної ради (вулиця Миру, 36-А, село Орлівка, Сарненський район Рівненська область) - залишити без змін до набрання ухвалою законної сили.

Речові докази:

- вісім змивів речовини бурого кольору, вирізку з підодіяльника зі слідами речовини бурого кольору, носову хустку, відрізок металевої арматури, які поміщені до пропіленового мішка з контрольною пломбою В444752 та передані на зберігання до камери речових доказів ГУНП у Вінницькій області, - знищити;

- мобільний телефон «Sigma» у корпусі чорного кольору, який поміщений до пропіленового мішка з контрольною пломбою В444752 та переданий на зберігання до камери речових доказів ГУНП у Вінницькій області - повернути власнику або іншому законному володільцю;

- спортивні штани сірого кольору, кофту бежевого кольору із нашаруванням речовини бурого кольору, плавки синього кольору із нашаруванням речовини бурого кольору, пару шкарпеток чорного кольору та пару черевиків чорного кольору, які поміщені до пропіленового мішка з контрольною пломбою В444752 та передані на зберігання до камери речових доказів ГУНП у Вінницькій області, - знищити;

- футболку червоного кольору із нашаруванням речовини бурого кольору, штани червоного кольору із нашаруванням речовини бурого кольору, зразок крові, змиви та зрізи нігтів з обох рук трупа ОСОБА_7 , які поміщені до пропіленового мішка з контрольною пломбою В444752 та передані на зберігання до камери речових доказів ГУНП у Вінницькій області, - знищити.

Арешт, накладений на зазначені речові докази на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 12.09.2024 та 13.09.2024, - скасувати.

Судові витрати на залучення експертів у розмірі 43350 (сорок три тисячі триста п`ятдесят) гривень 52 (п`ятдесят дві) копійки - покласти на державу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: