ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/969/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/127/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст. 119 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 10 січня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000332 від 12 липня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Строганівка Чаплинського району Херсонської області, мешканку АДРЕСА_1 , громадянку України, неодружену, не працюючу, раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України і призначено ій покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання період її тримання під вартою з 12 липня 2024 року по 04 жовтня 2024 року, з розрахунку одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, близько 11 години 20 хвилин 12 липня 2024 року у кімнаті житлового будинку АДРЕСА_1 , де на той час перебувала ОСОБА_10 , мешканка вказаного будинку, зайшла її донька ОСОБА_7 , із якою ОСОБА_10 розпочала словесний конфлікт побутового характеру. В ході вказаної суперечки ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, пішла на кухню будинку, де із тумбочки дістала ножа та, повернувшись в кімнату, де знаходилась ОСОБА_10 , демонстративно, з метою залякування останньої, нанесла собі удар ножем по лівому передпліччю, чим спричинила собі рану лівого передпліччя.

Відчувши різку біль у своєму лівому передпліччі від спричиненої рани та побачивши на передпліччі кров, ОСОБА_7 близько 11 години 20 хвилин 12 липня 2024 року, перебуваючи в кімнаті житлового будинку АДРЕСА_1 , не передбачаючи настання смерті ОСОБА_10 , хоча повинна була і могла її передбачити, діючи з більшою обачністю, в обстановці, яка склалась та з урахуванням характеристики місця події, а саме знаходячись в одній з кімнат житлового будинку разом з потерпілою, кинула ножа в ОСОБА_10 , яка сиділа на ліжку. Внаслідок цього, ОСОБА_7 спричинила ОСОБА_10 рану лівої гомілки, яка продовжується раневим каналом, що проходить у м`яких тканинах з наскрізним ушкодженням передньої великогомілкової артерії та супроводжуючих її вен та нерва, що привело до зовнішньої кровотечі та обмовило масивну крововтрату, що призвело до смерті ОСОБА_10 на місці події.

Вказані поранення м`яких тканин та магістральних кровоносних судин лівої нижньої кінцівки, які обумовили летальну крововтрату, згідно п.п.2.1.2 і 2.1.3. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (МОЗ України, Київ, 1995), стосовно живих осіб, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, належать до тяжких.

Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок ножового поранення лівої гомілки з порушенням цілісності магістральних судин (передньої великогомілкової артерії та вен), що привело до зовнішньої кровотечі та обумовило масивну крововтрату, котра і послужила безпосередньою причиною смерті.

Між заподіянням потерпілій ОСОБА_10 поранення лівої гомілки та настанням її смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає, що суд ухваливши рішення, не врахувавши у повній мірі усі обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь вини ОСОБА_7 у скоєному та обставини, що пом`якшують покарання.

Апелянт зазанчає, що обвинувачена ОСОБА_7 визнала пред`явлене обвинувачення, співпрацювала зі слідством та активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, про що вказано в обвинувальному акті; надавала медичну та іншу допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; вперше притягується до кримінальної відповідальності; вчинила через необережність.

На переконання сторони захисту, з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин, суд першої інстанції, застосувавши ст. 69 КК України та призначивши покарання більш м`яке, ніж передбачено законом, в той же час безпідставно не знайшов можливим застосувати ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Також сторона захисту звертає увагу на думку представника потерпілого ОСОБА_9 , який ствердив, що ОСОБА_7 постійно піклувалася своєю мамою ОСОБА_10 , забезпечувала її ліками та доглядала її і тому просив суд просив, у разі визнання вини, не застосовувати до ОСОБА_7 суворе покарання, а застосувати до неї ст. 75 КК України.

Стверджує, що покарання призначене судом першої інстанції та незастосування ст.75 КК України є явно несправедливим по відношенню до обвинуваченої і не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченої через суворість.

Просить вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 10 січня 2025 року відносно ОСОБА_7 змінити та застосувати до призначеного судом покарання ОСОБА_11 у виді 1 року 6 місяців обмеження волі статтю 75 КК України і звільнити її від відбування покарання, встановивши випробувальний термін 1 рік 6 місяців.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, застосувавши статтю 75 КК України і звільнивши обвинувачену від відбування покарання з випробуванням; потерпілого, який також підтримв апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 . І просить її задовольнити; прокурора, який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просять залишити його без зміни та відмовити в задоволенні апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації її дій апеляційний суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині апелянт не оскаржує.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення, обставинам, що пом`якшують покарання та особі обвинуваченої, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Виходячи із змісту вироку Лановецького районного суду Тернопільської області від 10 січня 2025 року відносно ОСОБА_7 та аналізу матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд, обираючи покарання, за вчинене обвинуваченою кримінальне правопорушення, дотримався положень Загальної частини Кримінального кодексу України та вимог ст.65 КК України.

Зокрема, судом першої інстанції при обранні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 відповідно до ст.65 КК України враховано суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відносяться до нетяжких злочинів; дані про особу обвинуваченої, яка не працює та посередньо характеризується за місцем проживання; наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння; поведінку обвинуваченої після скоєння кримінального правопорушення, а саме те, що вона намагалася усунути наслідки вчиненого і намагалася надати першу медичну допомогу потерпілій, а також викликала швидку медичну допомогу та поліцію.

Прийнявши до уваги вказані обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про обрання обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі.

Окрім того, врахувавши особу винної, яка раніше не судима, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, а також з огляду на обставини, що пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, надання медичної допомоги потерпілій після вчинення кримінального правопорушення; зваживши також на належну поведінку обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення та виконання покладених на неї процесуальних обов`язків, суд першої інстанції визнав наведені обставини такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого та, належно мотивувавши своє рішення, дійшов правильного висновку про можливість застосування положень ч.1 ст.69 КК України і призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті обвинувачення, виходячи з того, що саме таке покарання буде відповідати вчиненому обвинуваченою ОСОБА_7 кримінальному правопорушенню і буде достатнім для її виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Що стосується твердження сторони захисту про можливість звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, то апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, твердження, наведені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 з приводу того, що судом першої інстанції не враховано при призначенні обвинуваченій покарання те, що вона визнала свою вину, щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення та надавала медичну або іншу допомогу потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, як підставу для застосовування статті 75 КК України, судова колегія вважає непереконливими, оскільки зваживши на вказані обставини, судом застосовано при призначенні покарання обвинуваченій приписи статті 69 КК України і призначено їй основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.119 КК України.

При цьому, судом першої інстанції враховано також думку потерпілого ОСОБА_9 щодо призначеного покарання. Однак, апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони стосовно покарання, яке суд обирає обвинуваченому, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає, що, навіть попри думку потерпілої сторони, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, відповідно до яких обвинувачена ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинила злочин, наслідком якого є смерть її мами ОСОБА_10 , відсутні підстави стверджувати, що форма відбування покарання, про яку ставить питання сторона захисту, в умовах суспільства буде виваженою, справедливою та такою, що відповідатиме вимогам статті 65 КК.

Аналіз матеріалів кримінального провадження дає колегії суддів підстави для висновку, що апелянтом не наведено переконливих доводів на обґрунтування того, що призначене обвинуваченій покарання є неправильним, явно несправедливим через його суворість, та того, що саме застосування до неї інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням забезпечить її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Приймаючи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання, що визначені обвинуваченій строк, вид та форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірними вчиненому нею протиправному діянню, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 , із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців за санкцією статті кримінального закону, якою передбачена кримінальна відповідальність у виді обмеження волі на строк від 3 (трьох) до 5 (п`яти) років або позбавлення волі на той самий строк, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі винної і є достатнім та необхідним для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Це рішення належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винної і застосування до обвинуваченої інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, про що захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни, про що ставить питання апелянт, не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 10 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді