печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2024 року м. Київ

Печерський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

кримінальне провадження № 0000031 відомості про яке 16.07.2024 внесено до ЄРДР за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дубно, Рівненської області, українця, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 2 ст. 205-1, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, -

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В :

До Печерського районного суд м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000031 відомості про яке 16.07.2024 внесені до ЄРДР за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1, ч. 2 ст. 205-1, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_5 , думку якого підтримав обвинувачений ОСОБА_3 , вважав неможливим призначення обвинувального акта до судового розгляду зазначаючи, що він не відповідає вимогам КПК України. Обґрунтовуючи свою позицію захисник клопотав про повернення обвинувального акта прокурору, з огляду на те, що при складанні обвинувального акта прокурором допущено ряд істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що перешкоджає його призначенню до розгляду в суді. Так, у обвинувальному акті фактичні обставини повністю тотожні з формулюванням обвинувачення. Тобто, має місце порушення приписів п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки у різних елементах обвинувального акту викладено однаковий («слово в слово») зміст; відстутнє формулювання обвинувачення окремо за кожним інкримінованим епізодом кожного кримінального правопорушення; відсутні дані про час, місце та спосіб вчинення всіх епізодів за ч. 3 ст. 357 КК України. Щодо епізодів за ч. 2 ст. 205-1 КК України не зазначено місце вчинення даних правопорушень (навіть без примітки про неможливість його встановлення). Крім того, в обвинувальному акті зазначено посилання на докази, а саме на висновок експерта № 166/1-167/1 від 21.02.2024 та судове рішення, яким надавався дозвіл на проведення обшуку з метою відшукання речових доказів у рамках вказаного кримінального провадження. За такого, просив повернути обвинувальний акт складений відносно ОСОБА_3 прокурору.

Прокурор ОСОБА_4 посилаючись на необґрунтованість клопотання захисника, вважав за можливе призначити обвинувальний акт до судового розгляду, зазначаючи що він відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Вислухавши думку учасників судового провадження, оцінивши ступінь обґрунтованості заявленого клопотання, дослідивши матеріали кримінального провадження в обсязі, що стосується клопотання яке вирішується, суд приходить до наступних висновків.

Пунктом 13 частини 1 статті 3 КПК України встановлено, що обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною першою ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Як вбачається з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 № 8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому. Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

На переконання суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 не відповідає вказаним вимогам закону та має бути повернутий прокурору з огляду на таке.

Системний аналіз норм п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України свідчить про те, що повернення обвинувального акта прокурору передбачено у разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України.

Повернення обвинувального акта прокурору є обґрунтованим, якщо виявлена невідповідність порушує права учасників кримінального провадження, вказаний недолік не можна усунути під час судового розгляду, або він перешкоджає прийняти законне та обґрунтоване рішення під час судового розгляду.

Під час підготовчого судового засідання судом встановлено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні за фактом вчинення ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 2 ст. 205-1, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, вимогам КПК України не відповідає.

В обвинувальному акті виклад формулювання обвинувачення повністю співпадає (ототожнюється) з викладом фактичних обставин кримінальних правопорушень.

Положеннями п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити відомості про виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Таким чином, закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

Під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі.

При цьому, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації обвинуваченим права на захист.

Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Виклад положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України доводить те, що фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення є окремими складовими обвинувального акту.

Тоді як в обвинувальному акті виклад формулювання обвинувачення повністю співпадає (ототожнюється) з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення. Вказані складові обвинувального акта прокурором викладено повністю тотожно, що свідчить про порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, які ставляться до обвинувального акта.

Судом також встановлено, що у обвинувальному акті відсутнє розмежування пред`явленого обвинувачення окремо за кожним інкримінованим епізодом кожного кримінального правопорушення.

У разі якщо особа обвинувачується у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, які кваліфіковані за різними статтями (пунктами, частинами) кримінального закону, то в обвинувальному акті необхідно викласти фактичні обставини кримінального правопорушення тa правову кваліфікацію кримінального правопорушення за кожним кримінальним правопорушенням окремо, а не викладати їх сукупно.

Однак, у формулюванні обвинувачення прокурором наводяться короткі виклади тексту диспозицій кримінально-правових норм не після викладу обставин кожного з інкримінованих ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, а в загальному, вже після викладу усіх фактичних обставин, які, на переконання прокурора, містять склади декількох різних кримінальних правопорушень.

Відтак, прокурором наведено диспозиції відразу декількох кримінально-правових норм, не розділяючи їх по змісту вищевикладених фактичних обставин. З такого викладу змісту обвинувального акта як «формулювання обвинувачення» вбачається, що наведення диспозицій кримінально-правових норм прокурор пов`язує не з викладом обставин конкретного складу кримінального правопорушення, а з декількома діяннями, які так чи інакше, на його переконання, пов`язані з певним паспортним документом на ім`я конкретної особи.

З огляду на це, суд вбачає слушними доводи сторони захисту стосовно того, що такий виклад обвинувального акта унеможливлює чітке розмежування обвинувачення за кожним інкримінованим епізодом окремо для усвідомлення, які саме протиправні діянні кваліфіковані обвинуваченням за тією чи іншою нормою частини статті закону про кримінальну відповідальність, та відповідно робить обвинувачення незрозумілим та неконкретним, що в свою чергу позбавляє можливості ефективно від нього захищатися, що фактично порушує право на захист ОСОБА_3 .

Крім цього, судом встановлено, що обвинувальний акт не містить посилання на обставини, які прокурор вважає встановленими по інкримінованих ОСОБА_3 епізодах кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України.

За такого, суд вважає слушними доводи сторони захисту стосовно того, що відсутність конкретного та детального формулювання обвинувачення щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357 КК України, суттєво впливає на право обвинуваченого мати повну, вичерпну інформацію про характер, обсяг і причини обвинувачення для відповідної можливості реалізації свого права на захист та підготовку до нього, що гарантується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ставить обвинуваченого у ситуацію коли пред`явлене йому обвинувачення є абстрактним та незрозумілим, що порушує конвенційні гарантії забезпечення права особи на справедливий судовий розгляд та права на захист обвинуваченого.

Крім того, в обвинувальному акті не вказано місце вчинення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України. При цьому, в обвинувальному акті примітка про неможливість його встановлення в розумінні ч. 1 ст. 32 КПК України відсутня.

Крім того, виклад обвинувального акта, як процесуального рішення прокурора, повинен узгоджуватися з основними засадами кримінального провадження, визначеними ст. 7 КПК України, та, зокрема, не порушувати принцип змагальності.

В цьому контексті, суд вважає слушними доводи сторони захисту щодо здійсненого у обвинувальному акті посилання на докази.

Так, у обвинувальному акті прокурором здійснюється посилання на такі докази як висновок експерта № 166/1-167/1 від 21.02.2024 та судове рішення, яким надавався дозвіл на проведення обшуку, за результатами якого були відшукані речові докази у даному кримінальному провадженні, а саме ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2023, провадження № 1-кс/761/21206/2023, якою надано дозвіл на обшук за адресою: АДРЕСА_2 .

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Салов проти України» від 06.09.2005 (п. 87) встановив порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та констатував, що принцип рівності сторін у процесі є однією зі складових широкого поняття справедливого суду, яке також включає основоположний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєве більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.

Так, саме по собі посилання на ухвалу постановлену на стадії досудового розслідування, на підставі якої отримано речові докази у кримінальному провдженні не підриває загальні засади принципу рівності сторін та «справедливого балансу» між сторонами, однак через призму зазначення ідентифікуючих ознак сторона обвинувачення обмежує розумну можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєве більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.

Здійснення посилання на докази у обвинувальному акті є проявом порушення принципу змагальності при зверненні до суду з обвинувальним актом, оскільки це утворює дисбаланс між правами обвинувачення та захисту. Розкриття сутності доказів стороною обвинувачення до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, фактично ставить вже на цій стадії провадження сторону захисту у нерівноправне у порівнянні зі стороною обвинувачення становище, що суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає наявними обґрунтовані підстави для повернення обвинувального акта у даному кримінальному провадженні, оскільки він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Некоректність обвинувального акта, який надійшов до суду, призводить до істотного порушення права на захист ОСОБА_3 , оскільки порушує його право знати у вчиненні яких кримінальних правопорушеннях його обвинувачують, що регламентовано п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України, та порушує основоположні права, гарантовані п.п. а), b) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушує принцип змагальності сторін, закріплений ст. 22 КПК України.

Приймаючи таке рішення суд враховує, що обвинувальний акт згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору, не виключно у разі недотримання при складанні обвинувального акта вимог ст. 291 КПК України, а і взагалі вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. У свою чергу, він повинен відповідати вимогам, встановленим ст. 291 КПК України, яка передбачає вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт, і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим та прокурором.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 42 КПК України, особа стає обвинуваченим тоді, коли обвинувальний акт щодо якої переданий до суду саме у порядку, передбаченому ст. 291 КПК України.

Натомість, відповідно до ч. 2 ст. 314 КПК України вказаний перелік відомостей повинен бути перевірений судом у підготовчому судовому засіданні з точки зору можливості призначення судового розгляду. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Як передбачено ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а тому значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення, полягає у тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває особі доступ до правосуддя.

Вказане порушення та невідповідність вимогам процесуального законодавства в обвинувальному акті під час підготовчого засідання виправити не вбачається можливим, так само, як і не можливим є те, щоб продовжувати судовий розгляд. А відтак, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам кримінального процесуального закону.

Практика Європейського суду з прав людини наголошує на конкретності висунутих обвинувачень.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», зазначено: «обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито відбулись і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення. Хоча ступінь детальності інформування обвинувачення залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому сенсі обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції».

У рішенні Європейського суду з прав людини, «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 зазначено, що «положення п. «а» ч. 3 ст. 6 Європейського суду з прав людини необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду».

Право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» № 25444/94 п. 52, рішення від 01.03.2001 у справі «Даллос проти Угорщини» № 29082/95 п. 47).

Некоректність пред`явленого особі обвинувачення позбавляє розуміння його змісту, обрання ефективних засобів захисту.

У відповідності до п.п. a), b) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право бути негайно та детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Таким чином, забезпечуючи реалізацію права на захист обвинуваченого, з метою дотримання принципу змагальності сторін, суд дійшов висновку про повернення обвинувального акта з наведених підстав прокурору.

Діючим кримінально-процесуальним законодавством України, в тому числі ст. 314 КПК України, не передбачено можливості та процедури виправлення помилок, а також внесення додаткових відомостей до обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні.

Виявлені недоліки неможливо усунути також шляхом зміни обвинувачення після його призначення до судового розгляду, оскільки це не відповідає нормам КПК України.

Таким чином, єдиним процесуальним шляхом усунення виявлених недоліків обвинувального акту, який не відповідає вимогам КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору. У зв`язку з цим, суд вважає, що клопотання захисника про повернення обвинувального акту підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 22, 91, 110, 291, 314-316, 369 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000031 від 16.07.2024, відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 2 ст. 205-1, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, повернути прокурору Київської міської прокуратури у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України.

Роз`яснити прокурору, що повернення обвинувального акта не передбачає поновлення завершеного досудового розслідування та не може використовуватися стороною обвинувачення для проведення будь-яких процесуальних дій, крім приведення його у відповідність до вимог ст. 291 КПК України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду, через Печерський районний суд м. Києва, протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1