ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0002540 від 05.07.2023 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , із середньо-спеціальною освітою, одруженого, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, офіційно працевлаштованого, раніше судимого:

- 02.05.2023 Глибоцьким районним судом Чернівецької області за ч.2 ст. 263 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн.;

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 135, ч.3 ст. 286-1 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Ким подано апеляційну скаргу та зміст судового рішення суду першої інстанції.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись з вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року, подав апеляційну скаргу.

ЄУНСС №715/2442/23 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8

Провадження №11-кп/822/292/24 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія: ч.1 ст. 135, ч.3 ст. 286-1 КК України

Цим вироком, ОСОБА_6 , - визнано виним у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 286-1, ч.1 ст. 135 КК України і призначено йому міру покарання:

- за ч.3 ст. 286-1 КК України у виді 6 (шість) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 10 (десять) років;

- за ч.1 ст. 135 КК України у виді 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 7 (сім) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено попередню у виді тримання під вартою і строк покарання йому обчислено із часу затримання - 05 липня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертизи в сумі 16969 (шістнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень.

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог.

Адвокат ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог кримінального процесуального закону при ухвалені судового рішення у цьому кримінальному провадженні допустив однобічне, явно з обвинувальним нахилом, та упереджене дослідження всіх його обставин, взявши в основу вироку суперечливі докази і не звернувши увагу на інші докази, а деякі з них взагалі проігнорував, при тому, шо їх врахування могло істотно вплинути на висновки суду. Все це призвело до ухвалення незаконного та неправосудного вироку.

Стверджує, що висновки суду не в повній мірі відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки залишено поза увагою ті докази, які виправдовують дії ОСОБА_6 в частині перебування в стані алкогольного сп`яніння.

З матеріалів справи вбачається, що підзахисний ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України визнає повністю та щиро кається у вчиненому.

На думку сторони захисту в ході судового розгляду достеменно доведено доказами, що на момент автопригоди, ОСОБА_6 перебував у тверезому стані, та підтверджується показами самого обвинуваченого, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та адекватною поведінкою ОСОБА_6 , яку візуально видно на відеозаписі з магазину «Тано», а тому висновки токсикологічних експертиз, які наявні в матеріалах провадження не можуть бути належними та допустимими доказами.

Відповідно до висновків токсилогічних експертиз №1035 від 10.07.2023 вбачається, що в крові ОСОБА_6 виявлений етиловий спирт 0,91%, а з висновків №1051 від 11.07.2023 та №1092 від 14.07.2023 видно, що в крові ОСОБА_10 (пасажир) етиловий спирт не виявлений.

Проте, як вбачається з висновків зазначених токсикологічних експертиз зразки крові ОСОБА_10 вперше доставлені до Чернівецького облбюро СМЕ на експертизу 07 липня 2023 року працівником поліції, який не значиться в групі слідчих, тобто через два дні з моменту вилучення, а зразки крові ОСОБА_6 доставлені на експертизу також працівником поліції, прізвища, якого не зазначено - 03 липня 2023 року, тобто за добу до дорожньо-транспортної пригоди, при цьому вказані зразки крові опечатані нерозбірними відтиском печаті, що наводить сумнів в належності даних зразків та втручання в цілісність упакування.

Окрім того, зразки крові ОСОБА_6 були відібрані в приміщенні КНП «Глибоцька БПЛ» черговим лікарем ОСОБА_11 05.07.2023 о 02.40 год. під №29, а зразки крові у ОСОБА_10 відібрані 05.07.2023 о 02.00 год. під №28.

Однак, лікар ОСОБА_11 немає спеціальності «Наркологія», тому спеціального порядку відбору крові він не володіє, невідомо яким чином він здійснював забір крові у ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , чим обробляв місце ін`єкції, і т.д., а отже забір крові був проведений з порушенням інструкції та рекомендацій МОЗ України, що призвело до помилкових висновків експертиз.

За таких обставин, вважає за необхідне визнати невинуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, при цьому визнати його винним за ч.2 ст. 286 та ч.1 ст. 135 КК України.

При призначенні покарання просить суд врахувати особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який хоча раніше судимий, однак не за порушення у сфері дорожнього руху, має постійне місце проживання, працевлаштований, має на утриманні троє малолітніх дітей, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, враховуючи наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих обставин, також врахувати наявність та ступінь вини потерпілого, і з зазначених підстав застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 вимоги ст. 69 КК України та призначити йому мінімальне покарання.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

04 липня 2023 року приблизно о 22 годині 00 хвилин водій ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку і координувати власні дії, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», із реєстраційним номерним знаком СЕ6449CM, рухався по вул. Набережній в с. Кам`янка, Чернівецького району Чернівецької області, зі сторони с. Черепківці в напрямку с. Петричанка Чернівецького району на швидкості більше 60 км/год., що перевищує допустиму в межах населеного пункту. Наближаючись до будинку №81 вказаної вулиці, водій ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях. Не переконавшись, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, рухаючись на перевищеній швидкості, розпочав маневр обгону попутного автомобіля, при цьому виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив наїзд керованого ним автомобілем на велосипедиста ОСОБА_14 , який на велосипеді марки «Nevada» рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедисту ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до висновку судово-медичної експертизи №40-Г від 24.07.2023 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого зламу II шийного хребця з ушкодженням

довгастого мозку на даному рівні, внаслідок яких настала смерть потерпілого.

Після скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», із реєстраційним номерним знаком СЕ6449CM, ОСОБА_6 , продовжуючи керувати транспортним засобом, з місця події втік.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_6 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог пункту 12.4, яке перебуває у причинному зв`язку з наслідками, а також п.1.5, п.2.3 (б, д), п.2.9 (а), які сприяли порушенню вищевказаних правил, встановлених Правилами дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1306 від 10.10.2001 року та ведених в дію з 01.01.2002 року, які вимагають від водія:

п.12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.;

п.1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі:

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

2.9. Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Крім цього, ОСОБА_6 безпосередньо після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не зупинивши керований ним автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», із реєстраційним номерним знаком СЕ6449CM, достовірно знаючи, що такими своїми діями він поставив ОСОБА_14 в небезпечний для життя стан, не переконався, чи потребує потерпілий допомоги, не викликав бригаду швидкої медичної допомоги, натомість з місця події втік, залишивши останнього на узбіччі з лівої сторони проїзної частині дороги, якщо рухатись в напрямку с. Петричанка Чернівецького району, в безпорадному стані, позбавленого можливості вжити заходів для самозбереження.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Адвокат ОСОБА_7 та його підзахисний підтримали свою апеляційну скаргу, просили вирок районного суду скасувати частково, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України і на підставі ч.1 ст. 70 КК України та ст. 69 КК України призначити мінімальну міру покарання.

Прокурор просила апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, як необґрунтовану та не підтверджену доказами, а вирок суду першої інстанції без змін, як законний та ухвалений на підставі належних і допустимих доказів.

Мотиви апеляційного суду при постановленні ухвали і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційної скарги сторони захисту, заслухавши доводи адвоката, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та заперечення сторони обвинувачення щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 286-1, ч.1 ст. 135 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 за ч.3 ст. 286-1, ч.1 ст. 135 КК України кваліфіковано правильно.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч.1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

Порушень процесуального порядку збирання, наведених у вироку, доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено та судом в цілому правильно вирішено питання про їхню належність та допустимість, з урахуванням положень ст. 85, 86, 94 КПК України.

Досліджені в судовому засіданні докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.

Вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Переглянувши вирок за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , надавши всім зазначеним доводам належну оцінку, зокрема, безпосередньо заслухавши обвинуваченого і його захисника під час апеляційного розгляду з приводу доводів скарги, апеляційний суд безсумнівно погоджується з висновками районного суду в допустимості покладених в основу обвинувального вироку доказів та доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні саме кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 286-1, ч.1 ст. 135 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як у судовому засіданні районного суду, так і в суді апеляційної інстанції, а також в апеляційній скарзі сторони захисту, обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує своєї провини у вчиненні інкримінованих йому злочинів в цілому, проте заперечує факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, доводи сторони захисту, що факт перебування обвинуваченого ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення кримінального правопорушення не ґрунтується на належних та допустимих доказах, є неспроможними, з огляду на таке.

Приписами статті 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК України, шляхом дослідження й оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань учасників кримінального провадження, з огляду на що, визнання висновку експерта недопустимим доказом у цьому провадженні, про що апелює сторона захисту, не є процесуальною перешкодою, так як береться до уваги сукупність доказів щодо встановлення такого стану.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_9 (дружина) та ОСОБА_10 (друг сім`ї, пасажир) вказували, що обвинувачений у день ДТП не вживав алкогольні напої, а лише після подій, які мали місце о 22 год. 00 хв. 04.07.2023, як наслідок стресу, на що також звертає увагу сторона захисту у своїй апеляційній скарзі.

Проте такі свідчення суд першої інстанції не взяв до уваги та віднісся до них критично, і суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є зацікавленими особами, а тому розцінюються, як спосіб захисту обвинуваченого ОСОБА_6 від відповідальності за інкриміновані йому діяння.

Сам факт перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння до моменту настання дорожньо-транспортної пригоди підтвердила допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 , яка працює продавцем в магазині «Тано». Свідок вказала, що у той день ОСОБА_6 із другом ОСОБА_10 двічі приїжджали у магазин на білому бусі, за кермом якого перебував обвинувачений, вони були з явними ознаками алкогольного сп`яніння, так як нецензурно висловлювалися і від них був відчутний запах спиртного, вперше вони купили 12 пляшок пива («Закарпатське» в металевій банці) та поїхали. Потім близько 19 год. 30 хв. знову приїхали, за кермом того ж авто був ОСОБА_6 , у них були ознаки алкогольного сп`яніння і вони знову придбали алкогольні напої та поїхали. Зазначила, що раніше ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння не бачила, тому відразу зрозуміла, що він випивший, оскільки поводив себе не так як завжди та від нього був відчутній запах алкоголю.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказав, що працює лікарем з 2017 року, стаж роботи більше 5 років. 05.07.2023 під час його перебування на чергуванні в нічну зміну, о 02 год. 40 хв. працівниками поліції було доставлено ОСОБА_6 .. Йому було відомо, що ОСОБА_6 був учасником ДТП. Під час спілкування з ОСОБА_6 , він відчував від нього запах алкоголю та відібрав у останнього кров для визначення стану алкогольного сп`яніння. Зазначив, що ОСОБА_6 зізнався, що вживав алкогольні напої.

Колегія суддів зауважує, що вказані свідки є не зацікавленими особами у даному кримінальному провадження, а тому їх покази вірно покладені судом в основу вироку доведеності винуватості ОСОБА_6 за ч.3 ст. 286-1 КК України.

Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання сторони захисту на те, що в ході судового розгляду достеменно було доведено, що ОСОБА_6 на момент автопригоди перебував у тверезому стані, так як такі твердження спростовуються наведеними вище доказами.

Окрім того, пункт 2.10є Правил дорожнього руху, зобов`язує водія, у разі причетності до ДТП, до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки) і обвинувачений, як водій мав про це знати.

Проте, як вказували обвинувачений ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_10 , вони після дорожньо-транспортної пригоди, поїхали з місця події, проїхавши декілька кілометрів сільською дорогою зупинилися і почали пити алкоголь, оскільки у них був стрес.

Більше того, безпосередньо після ДТП ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_10 намагалися ввести в оману працівників поліції щодо того, хто саме з них перебував за кермом транспортного засобу, при цьому ОСОБА_6 сказав працівнику поліції, що він був випивший та дав руля ОСОБА_10 , який був тверезим.

Твердження захисника, що лікар ОСОБА_11 немає спеціальності «Наркологія», а тому забір крові був проведений з порушенням інструкції та рекомендацій МОЗ України, що призвело до помилкових висновків експертиз, не заслуговують на увагу колегії суддів, зважаючи на таке.

Згідно з роз`ясненнями, які містить п.19 Постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», висновок експерта не має наперед установленої сили, а також переваги перед іншими доказами, як і всі вони, має бути оцінений судом за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та відповідно до закону.

Відповідно до п.8 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09 листопада 2015 року №1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 року за №1413/27858, у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Пунктами 3, 4 розділу ІІІ даної Інструкції встановлено, що огляд у закладах охорони здоров`я щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту), який пройшов тематичне удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством. Метою цього огляду є встановлення наявності чи відсутності стану сп`яніння в обстежуваної особи.

Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, видається на підставі акту медичного огляду.

Зміст висновку щодо результатів медичного огляду особи на стан сп`яніння повідомляється оглянутій особі в присутності поліцейського, який її доставив, про що робиться запис у вищезазначеному висновку.

Отже, відповідно до згаданої Інструкції, огляд у закладах охорони здоров`я щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем закладу охорони здоров`я, проте в даній інструкції відсутня вказівка про обов`язковість наявності у лікаря спеціальності «Наркологія», про що твердить адвокат у своїй скарзі, як і того що він не мав права відбирати зразки крові у підсудного.

Згідно висновку лікаря ОСОБА_11 №29 від 05 липня 2023 року складеного о 02 год. 40 хв. вбачається, що ОСОБА_6 перебуває у стані алкогольного сп`яніння внаслідок вживання алкоголю. Висновок підписаний лікарем та водієм ОСОБА_6 (т.2 а.п.234). Даний висновок складено у відповідності до вимог цієї Інструкції, а тому не може вважатися недійсним.

Окрім того, висновком судово-токсикологічної експертизи №1035 від 10.07.2023 встановлено, що у крові ОСОБА_6 виявлений етиловий спирт в кількості 0,91%. (т.2 а.п.237).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що постанова про призначення токсикологічної експертизи винесена 05.07.2023 слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_16 , в якій чітко вказані обставини ДТП та дату, коли у водія ОСОБА_6 було відібрано зразки крові, а саме 05 липня 2023 року (т.2 а.п.235).

І те, що у висновку експерта №1035 від 10.07.2023, а саме у дослідницькій частині опису речових доказів вказана дата 03.07.2023, коли принесли на дослідження кров ОСОБА_6 , на яку звертає увагу сторона захисту у своїй скарзі, то колегія суддів вважає дану помилку чисто технічною, яка не впливає на результати проведеної експертизи, а висновок експерта не може вважатися недопустимим доказом, оскільки на самому флаконі з біологічним середовищем зазначено «кров №29 05.07.2023 2:40».

В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи захисту, які не потребують детального аналізу суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що, всупереч безпідставним та неприйнятним твердженням сторони захисту, висновок суду першої інстанції про перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, поза розумним сумнівом підтверджується сукупністю доказів, що містяться у матеріалах кримінального провадження, у зв`язку з чим не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника у цій частині.

Згідно положень ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Призначаючи ОСОБА_6 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, зокрема, що ним вчинено нетяжкий та тяжкий злочини, обставини вчинення злочинів, поведінку водія після настання ДТП, невідворотність наслідків у вигляді загибелі людини, думку потерпілих, особу винного, а саме те, що він має не зняту та не погашену судимість, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, молодий вік, позитивну характеристику по місцю проживання, часткове визнання вини.

До обставин, що пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, судом враховано наявність на утриманні обвинуваченого трьох неповнолітніх дітей.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , судом визнано рецидив злочину, згідно п.1 ч.1 ст. 67 КК України.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у наближеному до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч.3 ст. 286-1 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства.

Призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, що забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.

Відтак, порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ч.2 ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст. 286-1, ч.1 ст. 135 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим у тому ж порядку і строк з дня отримання копії ухвали суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3