Справа № 133/1616/23
Ухвала

Іменем України

22 листопада 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, клопотання в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000205 від 20 квітня 2023 року, про застосування примусового заходу виховного характеру відносно неповнолітнього:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Махаринці Козятинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_5 , його законного представника ОСОБА_6 , та захисника адвоката ОСОБА_7 ,

представника служби у справі дітей ОСОБА_8 ,

представника органу Національної поліції ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

01.06.2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області надійшло клопотання про застосування примусового заходу виховного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000205 від 20 квітня 2023 року, відносно неповнолітнього ОСОБА_10 , за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України.

Неповнолітній ОСОБА_10 на початку липня 2022 року (більш точна дата органом досудового розслідування не встановлена), у світлу пору доби, близько 14.00год., перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де спостерігав за статевим актом, який відбувався між неповнолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканцями села Махаринці Хмільницького району Вінницької області. ОСОБА_10 використовуючи належний йому мобільний телефон марки (моделі) «Samsung A12», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , створив чотири відеофайли з назвами НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; НОМЕР_5 .МР4; 20220708_164110.МР4, із зображенням орального статевого акту між неповнолітнім ОСОБА_11 та малолітньою ОСОБА_12 , які у цих відеофайлах, зображені у відверто сексуальній поведінці, із оголенням статевих органів, та фіксацією уваги на геніталіях, що належить до дитячої порнографії. Зазначені відеофайли, ОСОБА_10 вподальшому, за допомогою програми для миттєвого обміну повідомленнями «Instagram», переслав своєму знайомому ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканцю села Махаринці Хмільницького району Вінницької області. Відповідно до висновку експерта від 12.05.2023 року № СЕ-19/102-23/8373-МЗ, відеофайли з назвами НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; 20220708_164100.МР4; 20220708_164110.МР4, містять зображення, які відносяться до дитячої порнографії. Таким чином, неповнолітній ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України (виготовлення та розповсюдження дитячої порнографії).

Прокурор ОСОБА_14 в судовому засіданні просила застосувати до неповнолітнього ОСОБА_10 примусовий захід виховного характеру, передбачений п.5 ч.2 ст.105 КК України, а саме у виді направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для підлітків для його виправлення, на строк до досягнення ним повноліття.

Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування заходів виховного характеру ОСОБА_10 в судовому засіданні вказав, що суть даного судового розгляду йому зрозуміла, він дійсно вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України, та суду підтвердив, що дійсно в липні 2022 року (точної дати та часу не пам`ятає), він перебуваючи у приміщенні квартири, розташованої в нежилому будинку, що знаходиться на АДРЕСА_3 , спостерігав за статевим актом, який відбувався між неповнолітніми ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , який вирішив засняти на свій мобільний телефон. Заснявши його, створив чотири відеофайли із зображенням орального статевого факту, які вподальшому, за допомогою «Instagram», переслав своєму знайомому ОСОБА_13 .

Законний представник особи, стосовно якої розглядається клопотання мати ОСОБА_15 в судовому засіданні категорично заперечувала проти застосовування до її неповнолітнього сина ОСОБА_10 примусового заходу виховного характеру в виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для підлітків до його виправлення, та просила суд застосувати більш м`який примусовий захід виховного характеру.

Захисник особи, стосовно якої розглядається клопотання адвокат ОСОБА_16 в судовому засіданні підтримав позицію законного представника ОСОБА_15 , та просив суд застосувати до ОСОБА_10 більш м`який примусовий захід виховного характеру.

Представник служби у справі дітей ОСОБА_8 , та представник органу Національної поліції ОСОБА_9 просили суд вирішити питання про застосування примусового заходу виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_10 у відповідності до вимог закону.

Заслухавши думку учасників судового провадження, перевірив матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

За приписами статті 498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини другої статті 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 105 КК України, суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру:

1) застереження;

2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього;

3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання;

4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків;

5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.

До неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у частині другій цієї статті. Тривалість заходів виховного характеру, передбачених у пунктах 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає (частина третя статті 105 КК України).

За роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», передбачений ч.2 ст.105 КК України перелік примусових заходів виховного характеру є вичерпним.

Застереження (п.1 ч.2 ст.105 КК України), яке є одним із найм`якших заходів виховного характеру, може бути зроблено шляхом роз`яснення судом неповнолітньому наслідків його дій - шкоди, завданої охоронюваним законом правам особи (осіб), інтересам суспільства або держави, - та оголошення неповнолітньому осуду за ці дії, а також попередження про більш суворі правові наслідки, які можуть настати в разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового злочину /пункт 5 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

Обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог щодо поведінки неповнолітнього (п.2 ч.2 ст.105 КК України) слід розуміти як: обмеження перебування поза домівкою в певний час доби; заборону відвідувати певні місця, змінювати без згоди органу, який здійснює за ним нагляд, місце проживання, навчання чи роботи, виїжджати в іншу місцевість; покладення обов`язку продовжити навчання, пройти курс лікування (за наявності хворобливого потягу до спиртного або в разі вживання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів); тощо /пункт 6 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

Передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють (п.3 ч.2 ст.105 КК України), допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою. Особами, які заміняють батьків, є, зокрема, усиновителі, опікуни і піклувальники. Питання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, суд повинен вирішувати з урахуванням даних, що їх характеризують. Неприпустимо передавати неповнолітнього під нагляд батька чи матері, які позбавлені батьківських прав, а також батьків чи інших осіб, котрі через свою поведінку не здатні позитивно впливати на нього. Хоча в законі не передбачено обов`язкове отримання згоди батьків або осіб, які їх заміняють, на передачу їм неповнолітнього під нагляд, суд має отримати таку згоду. Неповнолітнього можна передати під нагляд педагогічного (за місцем навчання) чи трудового (за місцем роботи) колективу - за згодою цього колективу, а також під нагляд окремих громадян - на їхнє прохання. При цьому як педагогічний чи трудовий колектив, так і окремий громадянин мають бути спроможні здійснювати виховний вплив на неповнолітнього, постійно й належним чином контролювати його поведінку та зобов`язані це робити. Строк нагляду, передбаченого п.3 ч.2 ст.105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього. Як свідчить практика, цей нагляд має здійснюватись, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше, ніж до досягнення особою повноліття) /пункт 7 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

Покладення обов`язку відшкодувати заподіяні майнові збитки як примусовий захід виховного характеру (п.4 ч.2 ст.105 КК України) можна застосовувати лише до неповнолітнього, який досяг 15 років, має майно чи кошти, що є його власністю, або самостійно одержує заробіток (заробітну плату, стипендію тощо). У постанові (ухвалі) суд повинен зазначити розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, та строки виконання цього рішення /пункт 8 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

До спеціальних навчально-виховних установ (п.5 ч.2 ст.105 КК України) направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру. До таких установ не можна направляти осіб, визнаних інвалідами, а також тих, кому згідно з висновком відповідних спеціалістів перебування там протипоказане за станом здоров`я через наявність певних захворювань. До спеціальних навчально-виховних установ належать загальноосвітні школи соціальної реабілітації та професійні училища соціальної реабілітації. До загальноосвітніх шкіл соціальної реабілітації направляють неповнолітніх віком від 11 до 14 років, а до професійних училищ соціальної реабілітації - віком від 14 років. Учнів тримають у зазначених установах у межах установленого судом строку, але не більше трьох років: у загальноосвітніх школах соціальної реабілітації - до досягнення ними 14, у професійних училищах соціальної реабілітації - 18 років, а у виняткових випадках (якщо це необхідно для завершення навчального року або професійної підготовки) за рішенням суду - відповідно 15 і 19 років /пункти 9, 11 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

Відповідно до положень частини першої статті 501 КПК України, під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння; 2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; 3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною КК України. Примусові заходи виховного характеру, зокрема, застосовують: у разі постановлення судом рішення про звільнення неповнолітнього від кримінальної відповідальності на підставі ч.1 ст.97 КК України; до особи, котра до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння (ч.2 ст.97 КК України); при звільненні неповнолітнього від покарання відповідно до ч.1 ст.105 КК України.

За роз`ясненнями, викладеними в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.07.2013 року № 223-1134/0/4-13 «Про деякі питання здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх», суд ухвалює судове рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у статті 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до глави 29 КПК України та розділу ХІ КК України.

До особи, яка вчинила кримінальне правопорушення після досягнення одинадцятирічного віку, але до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, у будь-якому випадку, незважаючи на ступінь тяжкості вчинюваного діяння, згідно зі статтею 498 КПК України мають застосовуватись примусові заходи виховного характеру.

Оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази, суд вважає встановленим, що мало місце суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.3 ст.301-1 КК України, яке було вчинене ОСОБА_10 .

Статтею 22 КК України визначено, що кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення кримінального правопорушення виповнилося шістнадцять років. Особи, що вчинили кримінальні правопорушення у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років, підлягають кримінальній відповідальності лише за умисне вбивство (статті 115-117), посягання на життя державного чи громадського діяча, працівника правоохоронного органу, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця, судді, народного засідателя чи присяжного у зв`язку з їх діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя, захисника чи представника особи у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, представника іноземної держави (статті 112, 348, 379, 400, 443), умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121, частина третя статей 345, 346, 350, 377, 398), жорстоке поводження з тваринами (стаття 299), умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження (стаття 122, частина друга статей 345, 346, 350, 377, 398), диверсію (стаття 113), бандитизм (стаття 257), терористичний акт (стаття 258), захоплення заручників (статті 147 і 349), зґвалтування (стаття 152), сексуальне насильство (стаття 153), крадіжку (стаття 185, частина перша статей 262, 308), грабіж (статті 186, 262, 308), розбій (стаття 187, частина третя статей 262, 308), вимагання (статті 189, 262, 308), умисне знищення або пошкодження майна (частина друга статей 194, 347, 352, 378, частини друга та третя статті 399), пошкодження шляхів сполучення і транспортних засобів (стаття 277), угон або захоплення залізничного рухомого складу, повітряного, морського чи річкового судна (стаття 278), незаконне заволодіння транспортним засобом (частини друга, третя статті 289), хуліганство (стаття 296).

Як встановлено судом, на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України, ОСОБА_10 виповнилося п`ятнадцять років, а відтак інкриміноване йому діяння було вчинено ним до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність.

При застосуванні примусових заходів виховного характеру, передбачених ч.2 ст.105 КК України відносно ОСОБА_10 , суд зокрема враховує характер вчиненого ним суспільно небезпечного діяння та його наслідки, дані про особу неповнолітнього та його ставлення до вчиненого.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги, що неповнолітній ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння вперше, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, а також враховуючи обставини даного провадження та те, що від його дій не настало суттєвих негативних наслідків, що істотно знижує суспільну небезпечність скоєного, суд вважає, що до неповнолітнього ОСОБА_10 може бути застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження шляхом роз`яснення неповнолітньому наслідків його дій - шкоди, завданої охоронюваним законом правам особи, інтересам суспільства або держави, та оголошення неповнолітньому осуду за ці дії, а також попередження про більш суворі правові наслідки, які можуть настати в разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового злочину.

Дана позиція суду обумовлена принципами справедливості та гуманізації щодо відповідальності неповнолітньої особи, оскільки особливості її вікової психології дають змогу обмежитися щодо такої особи порівняно більш м`яким заходом, достатнім для забезпечення його виправлення і перевиховання.

Під час здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх, суди зобов`язані забезпечувати точне й неухильне застосування чинного законодавства, своєчасний та якісний їх розгляд, керуватися Конституцією, Кримінальним кодексом, Кримінальним процесуальним кодексом, положеннями інших нормативно-правових актів, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, зокрема, Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року, Мінімальними стандартними правилами ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх від 29.11.1985 року («Пекінські правила»), а також враховувати практику Європейського суду з прав людини /рекомендаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року № 223-66/0/4-17 «Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх»/.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з пунктом 10 Зауважень загального порядку №10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей», прикладом якнайкращого забезпечення інтересів дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей - правопорушників.

У керівних принципах ООН для попередження злочинності серед неповнолітніх (Ер-Ріядські керівні принципи) від 14.12.1990 року зазначено, що попередження злочинності серед неповнолітніх є найважливішим аспектом попередження злочинності у суспільстві. Беручи участь у законній, соціально корисній діяльності та виробляючи гуманістичний погляд на суспільство та життя, молодь може бути вихована на принципах, які не допускають злочинну діяльність.

Згідно пункту 23.2 Рекомендацій CM/Rec (2008) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Про Європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», перевагу необхідно надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.

Рекомендації № R (2008) 11 Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи «Про Європейські правила по відношенню до неповнолітніх правопорушників, засуджених до покарань та заходів кримінально-правового характеру»: «на всіх стадіях кримінального судочинства необхідно застосовувати широкий спектр альтернативних покарань і заходів, які відповідають різним етапам розвитку неповнолітніх. Пріоритетними мають бути покарання і заходи, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню шкоди, заподіяної злочином, який вчинив неповнолітній» (правила 23.1, 23.2).

У Мінімальних стандартних правилах ООН, що стосуються відправлення правосуддя у відношенні до неповнолітніх («Пекінські правила»), які прийняті резолюцією 40/33 Генеральної Асамблеї від 29.11.1985 року визначено, що система правосуддя спрямована на забезпечення того, щоб будь-які заходи впливу на неповнолітніх правопорушників були пропорційно відповідними їх особистості та обставинам вчиненого правопорушення. Жодна така особа не може бути вилучена з-під нагляду батьків, частково або повністю, якщо це не виправдано обставинами справи. Заходи впливу завжди повинні бути порівнянні не тільки з обставинами і тяжкістю правопорушення, але і зі становищем та потребами неповнолітнього, а також з потребами суспільства.

Під час розгляду даного клопотання, суд дійшов висновку про неможливість застосування до ОСОБА_10 примусового заходу виховного характеру, передбаченого п.5 ч.2 ст.105 КК України, а саме у виді направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для підлітків для його виправлення, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в клопотанні, слідчий СВ відділення поліції № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітан поліції ОСОБА_17 та прокурор Козятинського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_18 , як на підставу для застосування до неповнолітнього ОСОБА_10 примусового заходу виховного характеру, передбаченого п.5 ч.2 ст.105 КК України, посилаються на те, що неповнолітній ОСОБА_10 за місцем проживання характеризується позитивно, щиро розкаявся у вчиненні суспільно небезпечного діяння, у період здійснення досудового розслідування проявив позитивну поведінку, матеріально-побутові умови сім`ї ОСОБА_10 відповідно до акту обстеження умов проживання задовільні, батьки ОСОБА_10 свої батьківські обов`язки виконують в повному обсязі, проте неповнолітній вчинив діяння, яке підпадає під ознаки особливо тяжкого злочину, тому слідство вважає, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень неповнолітнім ОСОБА_10 , є примусовий захід виховного характеру у виді направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків для його виправлення.

Разом із цим, за змістом п.5 ч.2 ст.105 КК України, до спеціальних навчально-виховних установ направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру, що також роз`яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру».

Матеріали клопотання не містять об`єктивних даних, які поза розумним сумнівом вказують на те, що неповнолітній ОСОБА_10 вийшов з-під контролю батьків, не піддається виховному впливу та не може бути виправлений шляхом застосування інших більш м`яких примусових заходів виховного характеру.

Під час судового розгляду прокурором не доведено належними доказами, чому застосування менш суворого заходу виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_10 , не приведе до досягнення його мети.

Судом також враховано, що неповнолітній ОСОБА_10 досягне свого повноліття 18.02.2025 року.

З урахуванням часу, який залишився до настання цієї події, беручи до уваги право на апеляційне оскарження судового рішення, період його апеляційного перегляду та приведення до виконання (затримання і поміщення неповнолітнього ОСОБА_10 до приймальника-розподільника, та подальшого його доставлення до спеціального навчально-виховного закладу), ухвала про застосування до неповнолітнього примусового заходу виховного характеру, передбаченого п.5 ч.2 ст.105 КК України, а саме у виді направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для підлітків для його виправлення, реально не буде приведена до виконання, оскільки застосування будь-яких примусових заходів виховного характеру до повнолітньої особи є неприпустимим, а тому після досягнення ОСОБА_10 повноліття будуть відсутні підстави для застосування положень ст.105 КК України. Таким чином, не будуть досягнуті завдання кримінального провадження.

З цих самих обставин, не може бути застосований примусовий захід виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд батьків, оскільки згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», цей нагляд має здійснюватись, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним.

Відсутні правові підстави і для застосування до неповнолітнього ОСОБА_10 інших примусових заходів виховного характеру, передбачених ч.2 ст.105 КК України.

У будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20).

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Ухвалою слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_19 від 22.07.2022 року у справі № 133/1485/22, накладено арешт на мобільний телефон марки (моделі) «Samsung A12», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з сім-картою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_6 (належний ОСОБА_10 ); мобільний телефон марки (моделі) «Xiaomi Redmi 9A», ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 (належний ОСОБА_13 ); мобільний телефон марки (моделі) «Huawei GT3», ІМЕІ1: НОМЕР_9 , ІМЕІ2: НОМЕР_10 , з сім-картою мобільного оператора «лайфсел» № НОМЕР_11 (належний ОСОБА_20 ).

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт на майно, що був накладений ухвалою слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_19 від 22.07.2022 року у справі № 133/1485/22.

Речові докази тимчасово вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме: сім-карту мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_6 ; мобільний телефон марки (моделі) «Xiaomi Redmi 9A», ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 (належний ОСОБА_13 ); мобільний телефон марки (моделі) «Huawei GT3», ІМЕІ1: НОМЕР_9 , ІМЕІ2: НОМЕР_10 , з сім-картою мобільного оператора «лайфсел» № НОМЕР_11 (належний ОСОБА_20 ), після набуття ухвалою законної сили, необхідно повернути власнику (законному володільцю).

Згідно з частиною 9 статті 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Відповідно до пункту 1 вказаної норми гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

У відповідності з вимогами частини 10 статті 100 КПК України, під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

Частиною 1 статті 96-1 КК України визначено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 96-1 КК України, спеціальна конфіскація застосовується на підставі ухвали суду про застосування примусових заходів виховного характеру.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

За частиною 3 статті 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується також у разі, коли особа не підлягає кримінальній відповідальності у зв`язку з недосягненням віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, або неосудністю, або звільняється від кримінальної відповідальності чи покарання з підстав, передбачених цим Кодексом, крім звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000205 від 20 квітня 2023 року, мобільний телефон марки (моделі) «Samsung A12», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , належний ОСОБА_10 , використовувався ним в якості технічного засобу, за допомогою якого він виготовив та розповсюдив дитячу порнографію, та зберіг на собі сліди кримінального правопорушення.

За таких обставин, суд вважає за необхідне застосувати конфіскацію засобу вчинення кримінального правопорушення, а саме мобільного телефону марки (моделі) «Samsung A12», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , які згідно матеріалів кримінального провадження належать ОСОБА_10 .

Відповідно до частини 2 статті 124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у разі ухвалення обвинувального вироку.

За роз`ясненнями, що містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», судові витрати покладаються тільки на засуджених.

З огляду на те, що ОСОБА_10 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України, та на момент вчинення ним суспільно небезпечного діяння не досяг віку кримінальної відповідальності, тобто останній статусу обвинуваченого не набув, а тому суд вважає, що процесуальні витрати на проведення експертних досліджень згідно висновків експерта від 01.12.2022 року № КСЕ-19/102-22/12799 у загальному розмірі 12081грн.92коп.; висновка експерта від 12.05.2023 року № СЕ-19/102-23/8373-МЗ у розмірі 1912грн.00коп., а всього 13993грн.92коп., мають бути віднесені на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.22, 97, 105 КК України, ст.ст.100, 119, 124, 126, 174, 318, 322, 342-376, 498-501 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання про застосування відносно неповнолітнього ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України, примусового заходу виховного характеру, передбаченого п.5 ч.2 ст.105 КК України, а саме у виді направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для підлітків для його виправлення, поданого в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000205 від 20 квітня 2023 року задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Махаринці Козятинського району Вінницької області, який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.3 ст.301-1 КК України, примусовий захід виховного характеру, передбачений п.1 ч.2 ст.105 КК України, а саме у виді застереження.

Процесуальні витрати на проведення експертних досліджень згідно висновків експерта від 01.12.2022 року № КСЕ-19/102-22/12799 у загальному розмірі 12081грн.92коп.; висновка експерта від 12.05.2023 року № СЕ-19/102-23/8373-МЗ у розмірі 1912грн.00коп., а всього 13993грн.92коп., віднести на рахунок держави.

В порядку ч.9 ст.100 КПК України, ст.ст.96-1, 96-2 КК України, застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати у власність держави вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження мобільний телефон марки (моделі) «Samsung A12», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 .

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_19 від 22.07.2022 року у справі № 133/1485/22, на мобільний телефон марки (моделі) «Samsung A12», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з сім-картою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_6 (належний ОСОБА_10 ); мобільний телефон марки (моделі) «Xiaomi Redmi 9A», ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 (належний ОСОБА_13 ); мобільний телефон марки (моделі) «Huawei GT3», ІМЕІ1: НОМЕР_9 , ІМЕІ2: НОМЕР_10 , з сім-картою мобільного оператора «лайфсел» № НОМЕР_11 (належний ОСОБА_20 ) - скасувати.

Речові докази тимчасово вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме: сім-карту мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_6 ; мобільний телефон марки (моделі) «Xiaomi Redmi 9A», ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 (належний ОСОБА_13 ); мобільний телефон марки (моделі) «Huawei GT3», ІМЕІ1: НОМЕР_9 , ІМЕІ2: НОМЕР_10 , з сім-картою мобільного оператора «лайфсел» № НОМЕР_11 (належний ОСОБА_20 ), після набуття ухвалою законної сили, повернути власнику (законному володільцю).

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її оголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя