ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/875/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/298/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2024 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 травня 2024 року.

Даним вироком,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, фізичну особу-підприємця, одруженого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів, арешту майна та судових витрат.

Згідно з вироком суду, 17 листопада 2023 року приблизно о 18 години 15 хвилин водій ОСОБА_8 керував технічно справним автомобілем марки «CITROEN C3» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, синього кольору, без вантажу і з чотирма пасажирами та рухався автомобільною дорогою М-19 сполученням «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече» від м.Тернополя в напрямку смт Вишнівець Кременецького району Тернопільської області.

Під час руху, водій ОСОБА_8 , рухаючись у вказаному напрямку в межах населеного пункту с.Колодне Тернопільського району Тернопільської області зі швидкістю приблизно 40 км/год, не був достатньо уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, чим порушив вимоги п.1.5 ч.1 та п.2.3 (б, д) Правил дорожнього руху.

Під час подальшого руху, із зазначеною швидкістю, в межах населеного пункту с.Колодне Тернопільського району Тернопільської області, водій ОСОБА_8 , маючи технічну можливість запобігти наїзду та завчасно виявити небезпеку у вигляді особи пішохода ОСОБА_7 , який рухався в межах нерегульованого пішохідного переходу 1.14.1 «Зебра» в напрямку зліва направо відносно руху автомобіля, в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху не застосував своєчасно заходів до зменшення швидкості і зупинки керованого ним транспортного засобу та допустив наїзд керованим ним автомобілем «CITROEN C3» реєстраційний номер НОМЕР_1 на ОСОБА_7 ..

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді: травми правої нижньої кінцівки у виді відкритого перелому діалізу (тіла) великогомілкової кістки у середній третині з пошкодженням шкірних покривів (раною) в його ділянці та закритих переломів середньої і верхньої третин діалізу малогомілкової кістки, закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, рани правої надбрівної ділянки, садна чола, садна правого стегна і ділянки обох колінних суглобів, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.1.5 ч.1 та п.2.3 (б,д) ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням тяжких тілесних ушкоджень пішоходу ОСОБА_7 ..

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду першої інстанції незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що призвело до призначення надто м`якого покарання.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, призначаючи покарання ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.ст. 65 - 67 КК України, суд першої інстанції не навів мотивів, чому слід не призначати додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Апелянт вказує, що порушуючи правила дорожнього руху, ОСОБА_8 поставив під загрозу життя та здоров`я не лише пішохода ОСОБА_7 , а й чотирьох пасажирів свого автомобіля.

Вважає, що з метою запобіганню вчиненню повторних дорожньо-транспортних пригод законодавцем передбачено у санкції ч.2 ст. 286 КК України таке додаткове покарання як позбавлення права керувати транспортним засобом на строк до трьох років.

Наголошує на тому, що застосування вказаного додаткового виду покарання, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, сприятиме досягненню мети, закріпленої у ч.2 ст. 50 КК України, а саме, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Апелянт вважає, що рішення суду в цій частині не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, принципах законності, справедливості та обґрунтованості покарання, тому не призначення судом першої інстанції обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, свідчить про невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Апелянт просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання скасувати, постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням на 1 рік та покласти обов`язки, передбачені ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України, в решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; в судових дебатах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу просить її задовольнити, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_8 , в судових дебатах його захисника, потерпілого ОСОБА_7 , які заперечили апеляційну скаргу, вважають вирок законним та обґрунтованим, просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, прийшов до правильного висновку про необхідність призначити йому покарання у виді позбавлення волі, у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

При цьому, суд врахував, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, добровільно відшкодував шкоду, вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, взяв до уваги відсутність до нього претензій зі сторони потерпілого та за відсутності обтяжуючих обставин, правомірно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про відсутність необхідності у застосуванні до ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та вважає, що, приймаючи таке рішення, суд не надав належної оцінки характеру допущених обвинуваченим порушенням правил безпеки дорожнього руху та спричиненим, цими порушеннями, наслідкам.

Зокрема, суд не проаналізував та не врахував того, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, у зв`язку із чим не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого здійснив на нього наїзд безпосередньо на пішохідному переході, що призвело до тяжких наслідків - спричинення пішоходу численних тяжких тілесних ушкоджень.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення; його ступінь тяжкості; характер та мотиви допущених ОСОБА_8 порушень правил безпеки дорожнього руху, наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, які полягають у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ст. 50 КК України, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так і іншими особами.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, в порядку ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України, з ухваленням нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Суд апеляційної інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, характер, мотиви та конкретні обставини його скоєння, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, визнав вину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду, активно сприяв розкриттю злочину, наслідки його злочинних дій - заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, відношення обвинуваченого до вчиненого, відсутність до нього претензій зі сторони потерпілого та відсутність обтяжуючих обставин.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від його відбування з випробуванням.

При цьому, враховуючи конкретні обставини справи, характер допущених ОСОБА_8 порушень правил безпеки дорожнього руху та спричинені цими порушеннями наслідки, колегія суддів дійшла висновку, що до обвинуваченого слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті обвинувачення.

На переконання колегії суддів, таке покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому та індивідуалізації покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений є пенсіонером, потерпілий просив не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами та, що таке право є необхідністю для доїзду обвинуваченого до роботи, то такі не є істотною обставиною для призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - задовольнити.

Вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 травня 2024 року в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати.

Постановити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому 1 (один) рік іспитового строку.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 в період дії іспитового строку наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді