Справа № 461/8598/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1011/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 січня 2024 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 111, ч.1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України та обрано йому покарання: за ч. 1 ст. 111 КК України - 13 років позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна; за ч. 2 ст. 111 КК України - 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі, з конфіскацію усього особистого майна; за ч. 1 ст. 258-3 КК України - 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна; за ч. 2 ст. 260 КК України - 3 роки позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна;

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України, остаточно, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обрано ОСОБА_7 покарання - 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту фактичного звернення вироку до виконання.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, перебуваючи на тимчасово окупованій території в м.Макіївка Донецької області та беручи з 22.02.2022 р. участь в діяльності незаконного збройного формування «Народної міліції» терористичної організації «ДНР», на підставі наказів військового командування збройних сил російської федерації у межах загального плану захоплення території України у складі збройних сил російської федерації, керуючись ідеологічним мотивом, маючи на меті завдати шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, виконував завдання, пов`язані із веденням бойових дій проти Збройних Сил України, а також застосовував стрілецьку зброю (АК-47) та виконував обов`язки із забезпечення різних видів та форм бою.

У такий спосіб ОСОБА_7 , ігноруючи свій громадянський обов`язок, передбачений Конституцією України, щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, діючи добровільно з усвідомленням негативних наслідків своїх дій та на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, 22.02.2022 р., перебуваючи у м.Макіївка Донецької області, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, чим вчинив державну зраду, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.111 КК України.

Крім цього, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, беручи з 22.02.2022 р. участь в діяльності незаконного збройного формування «Народної міліції» терористичної організації «ДНР» та пройшовши військову підготовку у збройних підрозділах російскої федерації, у ході якої набув навичок користування стрілецькою зброєю, опанував тактику ведення бою, здійснення штурму, наступу та відступу, з метою забезпечення бойових дій рф проти України, діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, керуючись ідеологічним мотивом, з кінця травня 2022 р. (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) до 08ю07.2023 р., в умовах воєнного стану, перебуваючи на окупованих військовими формуваннями російської федерації територіях Донецької області ( АДРЕСА_3 ), надавав іноземній державі - російській федерації та її представникам - військовослужбовцям збройних сил російської федерації та контрольованих нею представникам терористичної організації «ДНР» допомогу у проведенні підривної діяльності проти України, виконуючи завдання, пов`язані із веденням бойових дій проти Збройних Сил України, та обов`язки із забезпечення різних видів та форм бою, чим вчинив державну зраду, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 111 КК України.

Крім цього, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, достовірно знаючи із розповсюджених повідомлень у засобах масової інформації та мережі Інтернет про проведення на території Донецької області України антитерористичної операції проти терористичної організації «ДНР», усвідомлюючи, що діяльність даної терористичної організації та її підрозділів є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, діючи умисно, з ідеологічних мотивів, 22.02.2022 р., перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Макіївка Донецької області, отримав повістку та добровільно прибув до пункту збору мобілізованих терористичної організації «ДНР» у АДРЕСА_4 , вступив до її лав, отримав військове обмундирування, стрілецьку зброю, та з цього часу до 08.07.2023 р. брав участь у діяльності вказаної терористичної організації, виконуючи завдання, пов`язані із веденням бойових дій проти Збройних Сил України та забезпеченням різних видів та форм бою, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Крім цього, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, достовірно знаючи з розповсюджених повідомлень у засобах масової інформації та мережі Інтернет про проведення на території Донецької області України антитерористичної операції проти терористичної організації «ДНР», усвідомлюючи, що така є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, діючи умисно, з ідеологічних мотивів, 22.02.2022 р., перебуваючи на тимчасово окупованій території у м.Макіївка Донецької області, добровільно прибув до пункту збору мобілізованих терористичної організації «ДНР» у АДРЕСА_4 , де вступив до її лав у складі не передбаченого законом збройного формування «Народної міліції» терористичної організації «ДНР», та з цього часу, перебуваючи на посаді «стрільця-помічника гранатометника» 1-го взводу 2-ої стрілецької роти 226-го окремого стрілецького батальйону незаконного збройного формування «Народної міліції» терористичної організації «ДНР» та окремого штурмового батальйону «Сомалі» цього ж незаконного збройного формування, до 08.07.2023 р. р. брав участь у його діяльності.

При цьому, ОСОБА_9 , вступаючи до вказаного не передбаченого законом збройного формування терористичної організації «ДНР», був достовірно обізнаний, що воно належить до збройних формувань, а саме - має організаційну структуру військового типу (поділяється на структурні підрозділи (групи, пости) з визначенням особового складу кожного з них, які носять формений одяг військового типу), характеризується наявністю єдиноначальності та субординації (невстановленими органами досудового розслідування особами здійснюється єдине керівництво зазначеними збройними формуваннями), використанням знаків розрізнення (нарукавних шевронів та інших предметів), має воєнізований характер завдань та методів здійснення з використанням вогнепальної зброї та військової техніки збройного опору підрозділам Збройних Сил України та інших військових формувань України, задіяних у протистоянні збройній агресії російської федерації та керованих нею терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», та ставить перед собою специфічні завдання.

ОСОБА_9 усвідомлював, що зазначене незаконне збройне формування терористичної організації «ДНР» не належить до збройних формувань, передбачених Законами України «Про Збройні Сили України», «Про Службу безпеки України», «Про Національну поліцію», «Про Державну прикордонну службу України», «Про Національну гвардію України», «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» та іншими законодавчими актами України, якими визначено створення та функціонування збройних формувань України.

ОСОБА_9 , беручи участь у вищевказаному не передбаченому законом збройному формуванні, відповідно до покладених на нього завдань, із закріпленою стрілецькою зброєю - АК-74 та боєкомплектом, керуючись статутами збройних сил російської федерації та терористичної організації «ДНР», у період часу з 22.02.2022 р. до 08.07.2022 р., виконував обов`язки «стрільця-помічника гранатометника» в різних видах бою та формах його забезпечення проти Збройних Сил України, а також забезпечував безпеку місць перебування збройних сил російської федерації та терористичної організації «ДНР» в населених пунктах Донецької області, які ними захоплені та окуповані під час збройної агресії, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.260 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить змінити вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині відбування покарання засудженого; строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання - з 8 липня 2023 року.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що злочинна діяльність ОСОБА_7 припинена 8 липня 2023 року військовослужбовцями Збройних Сил України під час бойових дій неподалік АДРЕСА_5 , де останнього захоплено у полон. Після потрапляння в полон ОСОБА_7 перебував під контролем спочатку військових ЗСУ та працівників правоохоронних органів України, після цього потрапив до Державної установи «Табір для тримання військовополонених «Захід 1». З огляду на те, що після 8 липня 2023 року ОСОБА_7 був обмежений у вільному пересуванні, постійно перебуваючи під контролем державних органів та утримуючись в Державній установі «Табір для тримання військовополонених «Захід 1», де з ним проводились слідчі дії, вважає, що термін відбування покарання ОСОБА_7 слід відраховувати з дня фактичного затримання, тобто з 8 липня 2023 року.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 260 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій та призначена міра покарання в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому судом апеляційної інстанції вирок суду у цій частині не переглядається.

Стосовно апеляційних вимог сторони захисту про зарахування у строк відбуття покарання ОСОБА_7 періоду часу з моменту його потрапляння в полон, то колегія суддів апеляційного суду вважає такі безпідставними.

Так, порядок зарахування строку попереднього ув`язнення передбачено ч. 5 ст. 72 КК України, відповідно до якої судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі зараховується попереднє ув`язнення.

Визначення поняття попереднього ув`язнення міститься у ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», згідно з якою попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Як визначено у ст. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення», підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених ст. 615 КПК України.

Установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, як це передбачено ч. 1 ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Таким чином, поняття попереднього ув`язнення чітко визначено чинним законодавством України і не передбачає його довільного тлумачення.

Водночас, обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не обирався і останній не утримувався у слідчому ізоляторі чи ізоляторі тимчасового тримання.

ОСОБА_7 8 липня 2023 року був захоплений у полон військовослужбовцями Збройних Сил України під час бойових дій неподалік АДРЕСА_5 , та утримувався в Державній установі «Табір для тримання військовополонених «Захід 1» відповідно до Женевської конвенції про поводження з військовополоненими (далі - Конвенція) від 12 серпня 1949 року.

Таке утримання не пов`язане із вчиненням ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, у скоєнні яких останній обвинувачується, а підозра йому була оголошена 26 вересня 2023 року вже під час перебування в установі для тримання військовополонених.

Згідно зі ст. 85 Конвенції військовополонені, яких переслідують судовим порядком відповідно законодавства держави, що тримає в полоні, за діяння, учинені ними до взяття в полон, користуються, навіть у випадку засудження, пільгами цієї Конвенції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2023 року №908 «Про внесення зміни до Порядку тримання військовополонених» внесено зміну до Порядку тримання військовополонених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2022 року №413, відповідно до якої у період воєнного стану в Україні та протягом двох років після його припинення чи скасування табори для тримання військовополонених виконують функції виправних колоній щодо військовополонених, засуджених до позбавлення волі на певний строк або до довічного позбавлення волі.

У розумінні ч. 2 ст. 43 КПК України засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Як слідує з листа начальника Державної установи «Табір для триманнявійськовополонених «Захід 1» ОСОБА_10 віл 1 листопада 2024 року №7/2483, ОСОБА_7 утримується у Державній установі «Табір для тримання військовополонених «Захід 1» з 27 липня 2023 року у статусі військовополоненого, на якого поширюються положення Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року; станом на 1 листопада 2024 року ОСОБА_7 перебуває у Державній установі «Табір для тримання військовополонених «Захід 1»; за час перебування у Державній установі «Табір для тримання військовополонених «Захід 1» ОСОБА_7 до інших установ не переміщувався.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заходи попереднього ув`язнення щодо ОСОБА_7 не застосовувались, відтак відсутні підстави для зарахування строку перебування останнього в полоні (до набрання обвинувальним вироком щодо ОСОБА_7 законної сили) у строк відбуття ним покарання.

При цьому пред`явлення ОСОБА_7 підозри, що мало місце 26 вересня 2023 року, жодним чином не впливає на обчислення строку відбування ним покарання, оскільки повідомлення про підозру не зумовило ні застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу, ані його переміщення до слідчого ізолятора чи ізолятора тимчасового тримання.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстав для його зміни, як про це просить захисник, апеляційний суд не знаходить.

Відтак, апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4