Справа № 344/9447/24
Провадження № 11-кп/4808/373/24
Категорія ст. 121 ч.2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано - Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Івано - Франківського міського суду від 20 травня 2024 року, відносно ОСОБА_9 за ст. 121 ч.2 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чукалівка Івано - Франківського району Івано - Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє: вироком Тисменицького районного суду від 26.02.2020 року за ст. 185 ч.1 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень,-

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності його вини та правильності кваліфікації дій, вважає оскаржуваний вирок незаконним та необгрунтованим, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Зазначає, що судом першої інстанції належним чином не було враховано те, що він свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв у розкритті злочину, хворіє туберкульозом, ВІЛ- інфекцією та гепатитом.

Просить вирок Івано - Франківського міського суду від 20 травня 2024 року змінити та призначити йому покарання за ст. 121 ч.2 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 6 років позбавлення волі.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання - позбавлення волі на строк сім років шість місяців.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід - тримання під вартою ОСОБА_9 залишено без змін.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_9 вказано обчислювати з 20 лютого 2024 року. Відповідно до ст.72 КК України зараховано ОСОБА_9 строк попереднього ув`язнення з 20.02.2024 до дня набрання вироком законної сили у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави - 5962,07 гривень процесуальних витрат у кримінальному провадженні за проведення судових експертиз № СЕ-19/109-24/2878-БД від 16.04.2024, № СЕ-19/109-24/2937-Д від 29.02.2024, № СЕ-19/109-24/2916-Д від 29.02.2024.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 вчинив заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за наступних обставин.

ОСОБА_9 , маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисних кримінальних правопорушень, на шлях виправлення не став, а вчинив новий умисний тяжкий злочин.

19.02.2024 близько 16 год ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебували у закинутій будівлі поряд із будинком АДРЕСА_2 , де розпивали алкогольні напої.

Під час вживання алкоголю між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_9 виник неправомірний умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .

Надалі ОСОБА_9 , реалізуючи свій неправомірний умисел, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, взяв у руки предмет, ззовні схожий на металеву палицю, та маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і свідомо бажаючи їх настання, діючи умисно, наніс ряд ударів вказаною палицею в ділянки голови та тулуба потерпілому ОСОБА_10 .

В результаті неправомірних дій ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_10 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з крововиливами під оболонки та речовину головного мозку, з розміжченням речовини головного мозку, переломами кісток склепіння та основи черепа, крововиливом в м`які тканини голови, під кон`юктиву лівого очного яблука, ранами та синцями в ділянках голови, яка ускладнилась набряком та стисненням головного мозку.

Від заподіяних тілесних ушкоджень 22.02.2024 потерпілий ОСОБА_10 помер в приміщенні КНП «ОКЛ ІФ ОР», що по АДРЕСА_3 .

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити;

- прокурор з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 заперечив, вважає, що її слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тобто є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 розглянуто в порядку ст.349 ч.3 КПК України, де судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений правильно зрозумів зміст обставин кримінального провадження, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому розслідуванні, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання було не в повній мірі враховано всі пом`якшуючі обставини та призначено надто суворе покарання, на думку колегії суддів є безпідставними та необгрунтованими.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахування ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, та й іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до загальної частини цього кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначені покарання врахувати не лише ступінь тяжкості скоєного злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції визнано обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого: визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого суд визнав рецидив злочину.

Окрім цього, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, а саме те, що ОСОБА_9 раніше неодноразово судимий за умисні кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст.289 та ч.1 ст.121 КК України, судимість за якими не погашена, офіційно не працевлаштований, підробляє різноробочим, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, хворіє на відкриту форму туберкульозу, відповідно до довідки КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» №4063 від 06.03.2024, неодноразово лікувався у КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР», останній раз з 14.10.2023 по 26.10.2023 з діагнозом: Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, в КНП «ПНЦ ІФ ОР» не звертався, амбулаторну допомогу не отримує.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №155/2024 від 02.05.2024, психічними розладами не страждає і не страждав на період часу, що відноситься до інкримінованих щодо нього протиправних дій, виявляє ознаки РПП внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, утримання від вживання внаслідок перебування в умовах, що виключають вживання, що згідно з МКХ-10 F10, 21; на період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину підекспертний перебував в стані і перебуває на даний час, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе лише за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та відповідно і підстав для висновку про можливість застосування ст. 69 КК України.

Призначення більш м`якого покарання за інкримінований злочин не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як необґрунтовану. Доводи апеляційної скарги поданої обвинуваченим ОСОБА_9 повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими належними доказами, яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Івано - Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч.2 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5