Справа № 451/1775/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/913/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Радехівського районного суду Львівської області від 25 липня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Терешківці, Горохівського району, Волинської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, інваліда 3-ої групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10

представника потерпілих ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки. Відповідно до вимог ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 30 000 (тридцять тисяч) гривень моральної шкоди. Зараховано до присудженої у відшкодування моральної шкоди суму 5 000 (п`ять тисяч) грн., добровільно виплачених ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 . В іншій частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_8 100 000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди. Зараховано до присудженої у відшкодування моральної шкоди суму 35 000 (тридцять п`ять тисяч) грн., добровільно виплачених ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 . В іншій частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 - 27 серпня 2023 року близько 07 годин 21 хвилин, керуючи автомобілем марки «Ford Focus» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 рухаючись у напрямку м. Львів по проїжджій частині автодороги Н-17 (Львів- Луцьк) у селі Сабанівка Червоноградського району Львівської області, з перевищенням допустимої в межах населеного пункту швидкості, проявив неуважність та неналежно оцінив дорожню обстановку, проігнорував вимоги дорожніх знаків 1.2 «Небезпечний поворот ліворуч», 1.4.7 «Напрямок повороту», 1.39 «Аварійно небезпечна ділянка (інша небезпека)», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», 7.21.1 «Вид небезпеки» розділу 33 ПДР України, та дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР України, на заокругленні дорожнього полотна ліворуч не впорався з керуванням вказаного автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, по якій в цей час у напрямку міста Луцьк, їхав керований потерпілим ОСОБА_8 автомобіль марки «ВАЗ-2101» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 та зіткнувся з ним, чим грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України - п.1.2. - «В Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів»; п. 1.3. - «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги правил дорожнього руху»; п.1.5. - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.2.3. - «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну ..., стежити за ... технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»; п.12.1 - «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; п.12.4 - «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»; а також вимоги суцільної лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР України.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій т/з - потерпілий ОСОБА_8 , отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми (поєднаної травми), відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку середньої важкості, перелому склепіння черепа з переходом на основу, пневмацефалії, двобічної нижньодольової пневмонії, правобічного пневмотораксу, відкритого перелому лівого стегна зі зміщенням, відкритого перелому наколінника, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення та пасажир т/з - потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми лівої руки у вигляді перелому третьої п`ясної кістки та забійних ран, травми правої руки у вигляді перелому шиловидного відростка променевої кістки та забою лівої легені, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Не погоджуючись із оскарженим вироком, обвинувачений та потерпілі подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Радехівського районного суду від 25 липня 2024 року змінити. Призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 місяців без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки. Цивільний позов ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що обвинувачений проживає за рахунок ведення власного домашнього господарства, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , здійснює догляд за братом ОСОБА_12 , який є інвалідом 2 групи і має психічний розлад. Також має на утримані сім`ю, виховує доньку, сина інваліда по зору, є інвалідом 3 групи. Характеризується з позитивної сторони, бере активну участь у громадському житті села. Тому, призначене додаткове покарання позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки фактично позбавляє його сім`ю засобів на існування.

Вважає, що додаткове покарання суд може відповідно до ст.69 КК не призначати, лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочин, і з урахуванням особи винного. Судом першої інстанції при винесенні вироку це не враховано.

Сукупність, зазначених вище обставин, вказують на можливість виправлення ОСОБА_6 без застосування додаткової міри покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Окрім того, апелянт ОСОБА_6 та його захисник не погоджується з рішенням суду щодо стягнення моральної шкоди ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . враховуючи , що між власником транспортного засобу марки «Ford Focus» реєстраційний номер НОМЕР_3 та акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» було укладено поліс № АТ/3419651 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За даним полісом страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини».

В ході судового розгляду та в позовній заяві позивачами жодним чином не наведено підстав для звернення з вимогами саме до відповідача, а не до страховика, у якого була застрахована відповідальність. Не додано жодних доказів звернення до страхової компанії та отримання рішення про відмову в задоволенні у виплаті страхового відшкодування вказаною страховою компанією. Так, як в ході судового розгляду справи позивачами ОСОБА_8 , ОСОБА_7 не були пред`явлені вимоги до AT «Страхова група «ТАС», а тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди, завданої в результаті ДТП задоволенню не підлягають.

Потерпілий ОСОБА_8 у апеляційній скарзі просить вирок Радехівського районного суду від 25.07.24 щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України скасувати. Постановити свій вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки без застосування ст. 75 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди - задовольнити повністю. Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 372 000 гривень моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає , що з матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_6 не визнав усіх обставин кримінального правопорушення, зокрема вказував на поганий стан дорожнього покриття, як на одну з причин ДТП, тобто не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття. Також ОСОБА_6 фактично заперечував право потерпілих на отримання моральної шкоди, оскільки просив у позові відмовити в цій частині, вказуючи на необхідність залучення страхової компанії. Компенсація моральної шкоди була здійснена безпосередньо перед винесенням вироку суду (через поштовий переказ) в сумі 15000 грн. Згодом, після винесення вироку суду, було додатково компенсовано 13000 грн. моральної шкоди. Вибачення йому як потерпілому були принесені лише в судовому засіданні перед винесенням вироку. До того моменту обвинувачений життям та здоров`ям потерпілих не цікавився, не відвідував, вибачень не приносив. Формальне визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань, часткову компенсацію моральної шкоди (за відсутності належних доказів неможливості її сплати у повному обсязі), не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття та сприяння розкриттю злочину. Вважаю, що всі наведені ОСОБА_6 обставини суд врахував і призначив практично мінімальне покарання за ч.2 ст. 286 КК України. При цьому слід врахувати і попереднє притягнення ОСОБА_6 до кримінальності відповідальності за ч.1 ст. 190 КК (Справа №155/506/24).

На його думку, висновки суду про звільнення обвинуваченого на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки звільнення не сприяє меті покарання - виправленню засудженого і попередженню нових злочинів та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Також потерпілий вказує, що перед винесенням вироку суду йому було сплачено 15000 грн., а після вироку суду ще 13000 грн. Отже на даний час до стягнення підлягає 372 000 моральної шкоди.

Потерпілий ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок Радехівського районного суду від 25.07.24 щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України скасувати. Постановити свій вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки без застосування ст. 75 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди - задовольнити повністю. Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 190 000 гривень моральної шкоди.

Мотиви апеляційної скарги викладає аналогічно до мотивів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 , зазначаючи, що на початку досудового розслідування йому було сплачено 20000 грн. . які були враховані при визначенні розміру моральної шкоди, перед винесенням вироку суду було сплачено 5000 грн., а після вироку суду ще 5000 грн. Отже на даний час до стягнення підлягає 190 000 моральної шкоди.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та їх представник ОСОБА_13 в судове засідання апеляційного суду не з`явились , були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи, потерпілі подали суду заяву про слухання справи за їх відсутності, відтак колегія суддів ухвалила, у відповідності до вимог ст. 405 КПК України, слухати справу за відсутності потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_13 , проти чого не заперечив інший представник потерпілих ОСОБА_11 , обвинувачений, його захисник та прокурор.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_10 , які підтримали вимоги апеляційної скарги захисту та заперечили проти апеляційних вимог потерпілих, а також представника потерпілих ОСОБА_11 , який підтримав вимоги апеляційних скарг потерпілих та заперечив проти апеляції обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримано в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі доказами, є обґрунтованим та в апеляційному порядку учасниками кримінального провадження не оскаржується.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Так, судом першої інстанції призначено обвинуваченому покарання в межах санкції статті ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від його відбування з іспитовим строком 3 роки із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи конкретні обставини справи, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є, у відповідності до вимог ст. 12 КК України, тяжким злочином, щире каяття обвинуваченого, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , позицію потерпілої сторони, яка просила призначити покарання обвинуваченому у виді реального позбавлення волі, суд у підсумку дійшов вірного висновку про можливість застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, зважаючи на позивні характеристики обвинуваченого, досудову доповідь, згідно якої встановлено низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та низький ризик небезпеки для суспільства, те, що останній на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, є інвалідом 3-ї групи, має на утриманні сина інваліда по зору, здійснює догляд за братом інвалідом 2-ї групи.

Таким чином колегія суддів, погоджується із висновком суду першої інстанції про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України із покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного.

ОСОБА_6 , маючи достатні навички керування транспортним засобом, посвідчення водія кат. «А1, А, В1, В, С1, С» видане 20.10.2015р. (новий зразок), зі слів обвинуваченого посвідчення водія ( старого зразка) отримав у 1993 році, порушив вимоги Правил дорожнього руху, з якими був ознайомлений, легковажно розрахував на запобігання шкідливим наслідкам своєї протиправної поведінки, не вжив заходів для забезпечення безпеки інших учасників дорожнього руху, тому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами буде доцільним.

Відтак, на думку колегії суддів, таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та не є суворим чи м`яким, підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі реально, як на цьому наполягає потерпіла сторона в апеляційних скаргах, колегією суддів не встановлено.

Одночасно, колегією суддів не знайдено підстав і для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , у тому числі застосування положень ст. ст. 69 КК України, як на цьому наполягає сторона захисту

Окрім того, згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Заявлена сума відшкодування майнової шкоди у розумінні ст. 22 ЦК України є збитками потерпілих. У силу приписів ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Як випливає із змісту ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Так, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до цивільного відповідача ОСОБА_6 з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог не було зазначено як цивільного відповідача страхову компанію.

Проте, потерпілим належить право вимоги в обох видах зобов`язань як в деліктному та і в договірному. Потерпілі вільно, на власний розсуд обирають спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоду, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, що завдала шкоди, у випадку, коли суми страхового відшкодування буде недостатньо для покриття фактично спричиненої шкоди ( ст. 1194 ЦК України).

У відповідності до ст. 26-1 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

З наведеного положення Закону потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 внаслідок заподіяння джерелом підвищеної небезпеки шкоди здоров`ю, вправі претендувати на відшкодування моральної шкоди в розмірі лише 5 відсотків від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Згідно копії полісу страхування цивільно-правової відповідальності АТ/3419651, страховиком є АТ «СГ «ТАС» (приватне), страхувальником ОСОБА_6 , забезпечений транспортний засіб - автомобіль марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , розмір франшизи 1 600 грн, строк дії договору страхування з 05.11.2022 до 04.11.2023, ліміт відповідальності страховика на одного потерпілого: за шкоду завдану майну 160 000,00 гривень, за шкоду завдану здоров`ю 320 000,00 гривень.

Відповідно до листа - повідомлення з АТ «СГ`ТАС» (приватне) - 27.08.2023 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2101 н.з. НОМЕР_2 та автомобіля «FORD Focus» н.з. НОМЕР_1 . Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «FORD Focus» н.з. НОМЕР_1 , на дату дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована АТ «СГ «ТАС» (приватне), згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AT 3419651 від 05.11.2022. Потерпілий ОСОБА_7 звернувся до AT «СГ «ТАС» (приватне) із письмовим повідомленням про вказану дорожньо-транспортну пригоду. AT «СГ «ТАС» (приватне) було заведено страхову справу № 17127/16/2023/53. Станом на 29.04.2024 ані потерпілий, ані інша особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, до AT «СГ «ТАС» (приватне) заяву про страхове відшкодування, не подавав.

Як видно із копії розписки від 30.08.2023 ОСОБА_14 , яка є мамою потерпілого ОСОБА_8 отримала від обвинуваченого ОСОБА_6 у присутності свідків 20 000 грн по факту ДТП, яке сталося 27.08.2023 в селі Сабанівка Радехівського району Львівської області.

Як видно із квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 26.06.2024 №0578 ОСОБА_6 здійснив грошовий переказ ОСОБА_8 на суму 15 000 грн, призначення платежу - переказ коштів без відкриття рахунку (відшкодування).

Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 26.06.2024 № 0576 ОСОБА_6 здійснив грошовий переказ ОСОБА_7 на суму 5 000 грн, призначення платежу - переказ коштів без відкриття рахунку (відшкодування).

На думку колегія суддів, суд першої інстанції у відповідності до вимог Закону та справедливо визначив про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 30 000 (тридцять тисяч) гривень моральної шкоди, зараховано до присудженої у відшкодування моральної шкоди суму 5 000 (п`ять тисяч) грн., добровільно виплачених ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 , а також на користь потерпілого ОСОБА_8 100 000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди, зараховано до присудженої у відшкодування моральної шкоди суму 35 000 (тридцять п`ять тисяч) грн., добровільно виплачених ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 . В іншій частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Таким чином, підстав для відмови у стягненні з обвинуваченого ОСОБА_6 сум завданої шкоди на користь потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 як на цьому наполягала сторона захисту у апеляційних вимогах, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , викладені у апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не заслуговують на увагу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Радехівського районного суду Львівської області від 25 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін , а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 без задоволення.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4