ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року

м. Київ

справа № 463/7039/18

провадження № 51-6248км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 липня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000710 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком суду ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_9 та ухвалено стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду в розмірі 26 000 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Також вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 21 вересня 2015 року приблизно в 11:00, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Caddy» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Богданівській у м. Львові в напрямку від вул. Тракт Глинянський, при проїзді нерегульованого пішохідного переходу, біля будинку № 20 по вул. Богданівській, в порушення пунктів п. 1.5; 2.3 б), д), 18.1 ПДР, проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не надав переваги в русі пішоходам, які рухались нерегульованим пішохідним переходом зправа наліво, що призвело до наїзду на них, в результаті чого пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 , а вирок суду-без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Обґрунтовує свої вимоги тим, що під час перегляду вироку апеляційний суд, усупереч вимогам статей 370, 419 КПК, належним чином не перевірив доводів, викладених у його апеляційній скарзі, не дав на них вичерпних відповідей, не здійснив оцінки досліджених доказів у провадженні та не зазначив у своєму рішенні конкретних підстав, з яких визнав подану скаргу необґрунтованою. Зокрема зазначає, що апеляційним судом належним чином не спростовано доводи сторони захисту щодо недопустимості ряду доказів. Зазначає, що суд апеляційної інстанції в ухвалі хоч і виклав частково доводи сторони захисту, проте не розкрив у достатній мірі їх зміст, а використання цим судом загальних формулювань суду першої інстанції не свідчить про ретельність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

У запереченнях на касаційну скаргу представник потерпілих просить залишити її без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений та його захисники підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити. Прокурор заперечувала проти її задоволення.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.

З касаційної скарги вбачається, що засуджений, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Разом із тим, у результаті касаційного перегляду було встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, з яким погодився апеляційний суд, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК.

Як убачається з вироку суду, засуджений ОСОБА_11 винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення заперечив, оскільки вважав, що причиною ДТП являється те, що пішоходи несподівано вийшли на пішохідний перехід та він не мав можливості здійснити зупинку транспортного засобу.

Разом з тим, версія розвитку подій, на якій наполягав засуджений, не знайшла свого підтвердження в ході дослідження доказів судом першої інстанції.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу вироку були покладені належні та допустимі докази, зокрема, показання:

- потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що 21 вересня 2015 року з чоловіком рухались по АДРЕСА_2 . Підійшовши до пішохідного переходу вони зупинилась та бачили автомобіль обвинуваченого, який знаходився на відстані приблизно 60-70 м від пішохідного переходу. Переходячи дорогу по пішохідному переходу на вул. Богданівській, при наближенні до середини дороги на них несподівано здійснив наїзд автомобіль. Зазначила, що дорогу переходили дуже помалу, оскільки у неї хворі ноги і вона рухалась, опираючись на чоловіка та з допомогою тростини;

- свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що 21вересня 2015 року, зранку вона йшла по тротуару АДРЕСА_2 . Перед нею рухалась потерпіла разом з чоловіком, які зупинились перед виходом на пішохідний перехід, чоловік подивився в сторони та вони повільно почали рух по переходу. Дійшовши майже до середини дороги їх збив автомобіль. Зазначила, що потерпілі рухались пішохідним переходом дуже повільно. Після зіткнення чоловіка відкинуло на декілька метрів, а жінка впала на асфальт поруч з автомобілем. Також уточнила, що в момент початку руху пішоходів по переходу в полі її зору автомобіля обвинуваченого не було, він з`явився через певний час та рухався в попутному з нею напрямку в сторону пішохідного переходу;

- свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що являється донькою потерпілої. В день ДТП, 21 вересня 2015 року, батьки швидше вийшли до церкви, вона планувала вийти пізніше. Через деякий час телефоном її повідомили, що батьків збила машина. Вона відразу прибігла на місце події, її батьки знаходились на землі, у них були очевидні поранення та сліди крові. Підійшовши до ОСОБА_8 вона запитала, як це сталось, на що він відповів, що не знає.

Так, показання учасників кримінального провадження місцевий суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться у:

- протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 21 вересня 2015 року та додатками до нього, згідно якого встановлено місце пригоди, детально описано місцезнаходження автомобіля та його пошкодження;

- протоколах слідчих експериментів, від 19 травня 2016 року, які було проведено за участі потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , відповідно до яких встановлено місце наїзду на пішоходів, а також відстань автомобіля обвинуваченого від пішохідного переходу на момент виходу на нього пішоходів;

- протоколі слідчого експерименту з участю ОСОБА_8 від 19 жовтня 2015 року, відповідно до якого останній повідомив, що перед ДТП швидкість його автомобіля становила приблизно 60 км/год, відстань, яку пройшли пішоходи до моменту зіткнення становить 2,0 м. Відстань, коли обвинувачений побачив вперше пішоходів від його автомобіль до пішохідного переходу становила 30,3 м. Темпу руху потерпілих по пішохідному переходу відтворити не зміг лише зазначив, що такі рухались у темпі швидкого кроку;

- протоколі слідчого експерименту від 9 жовтня 2018 року, який проведено за участю свідка ОСОБА_12 , в якому зазначена інформація аналогічна тій, яку остання повідомила в судовому засіданні;

- висновку комісійної судово-медичної експертизи № 184 від 5 грудня 2017 року, відповідно до якого, виявлені у ОСОБА_10 хронічні захворювання нижніх кінцівок не дають можливості особі швидко пересуватися. Окрім цього у нього наявні хронічні захворювання серцево-судинної системи та катаракта, що супроводжуються зниженням гостроти зору, що також негативно впливають на його можливість пересування, ходи;

- висновку судово-медичної експертизи № 436/15 від 7 жовтня 2015 року,, відповідно до якого у ОСОБА_10 встановлено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які могли утворитися 21 вересня 2015 року в момент дорожньо-транспортної пригоди при ударі виступаючими частинами рухомого легкового автомобіля на правій стороні гр. ОСОБА_10 в момент, коли він знаходився у вертикальному чи близькому до нього положенні з наступним падінням на дорожнє покриття на ліву сторону тіла;

- висновку комісійної судово-медичної експертизи №185 від 5 грудня 2017 року, відповідно до якого наявні у ОСОБА_9 хронічні захворювання кістково-хрящової системи, які були діагностовано до моменту ДТП, супроводжуються значним порушенням функції нижніх кінцівок, в тому числі сповільненням її ходи і пересуванням за допомогою опори (палиці, милиці або сторонніх). Окрім цього, у неї наявні хронічні захворюванням серцево-судинної системи (ішемічна хвороба серця) із значними змінами та вікова катаракту, що супроводжується зниженням гостроти зору і також негативно впливає на її можливості пересування, ходи;

- висновку експерта №1/935 від 9 жовтня 2015 року, згідно якого на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля «Volkswagen Caddy» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції передбачені конструкцією. Яких-небудь несправностей системи не виявлено;

- висновку комісійної судової автотехнічної експертизи від 14 лютого 2016 року № 4250 виконаного за двома варіантами розвитку подій (№1-вихідні дані згідно пояснень потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , №2-вихідні дані згідно пояснень ОСОБА_8 ), відповідно до якого при вихідних даних, заданих у варіанті №1, дії водія ОСОБА_8 , з технічної точки зору, не відповідали вимогам 1.5; 1.10; 2.3 б, д); 18.1 ПДР. При вихідних даних, заданих у варіанті №2 та за умови, що пішоходи (чи перший із пішоходів) вийшли на нерегульований пішохідний перехід у моменти, коли віддаль до автомобіля «Фольксваген-Кадді», що наближався ліворуч, складала 30,3 м, причина виникнення даної ДТП, з технічної точки зору, не була пов`язана із неналежними діями водія ОСОБА_8 , при цих же вихідних даних та за умови, що віддаль від автомобіля «Фольксваген-Кадді» до пішоходів (чи пішохода) у момент виходу на нерегульований пішохідний перехід визначалася експертним шляхом для темпу руху пішоходів «швидка хода», неможливо дати категоричну відповідь на питання про те, чи перебувають (чи не перебувають) у причинно-наслідковому зв`язку з фактом даної ДТП дії водія ОСОБА_8 (зокрема, в частині своєчасності (чи несвоєчасності) застосування ним гальмування для уникнення наїзду).

Оцінивши наведені висновки судових автотехнічних експертиз в сукупності з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, суд дійшов висновку, що запропонований експертам варіант вихідних даних № 1 знайшов свої підтвердження вході судового розгляду з врахуванням наведених вище показів потерпілої, свідків та досліджених судом письмових документів. В той же час обставини, викладені у варіанті вихідних даних № 2, який ґрунтується виключно на показах ОСОБА_8 , в частинні його основних відмінностей від першого варіанту суд визнав такими, що не підтверджуються дослідженими судом доказами включно з поясненнями обвинуваченого.

Всупереч доводам сторони захисту, оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку.

Місцевим судом не було встановлено обставин, які б свідчили, що досліджені в судовому засіданні докази отриманні слідством внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

З`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, суд першої інстанції встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. Кваліфікація дій засудженого є правильною.

Разом з цим, суд дійшов висновку про необхідність виключення з формулювання обвинувачення інформацію про те, що в наслідок його дій пішохід ОСОБА_9 отримала легкі тілесні ушкодження з короткочасними розладами здоров`я, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, об`єктивна сторона якого передбачає обов`язкові наслідки лише у виді тілесних ушкоджень потерпілого середньої тяжкості.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне та про істотне порушення судом вимог ст. 94 КПК, у касаційній скарзі не наведено.

Призначаючи ОСОБА_11 покарання місцевий суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, особу обвинуваченого, його позитивну характеристику з місця проживання, те що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов висновку дійшов висновку про призначення засудженому покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, в межах санкції цієї статті, у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, встановивши, що з дня вчинення ОСОБА_11 інкримінованого йому кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 286 КК), яке на час його вчинення, відповідно до ст. 12 КК, класифікувалося як злочин невеликої тяжкості, минуло три роки, та врахувавши, що винуватість у вчиненому ОСОБА_11 не визнав, місцевий дійшов висновку, що його слід звільнити від відбування призначеного покарання відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК та ч. 5 ст. 74 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду за апеляційною скаргою засудженого, надавши доводам належну оцінку, обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду в частині допустимості покладених в основу обвинувального вироку доказів, доведеності винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, а також погодився з призначеним ОСОБА_11 покаранням, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК та звільненням від його відбування на підставі статей 49, 74 КК.

Щодо доводів засудженого про визнання недопустимими доказів у даному кримінальному провадженні через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд зазначив, що стороною захисту жодного разу не було подано скарги чи зауважень під час досудового розслідування щодо порушень правил підслідності чи проведення слідства та процесуального керівництва у кримінальному провадженні не уповноваженим на це органом. У матеріалах справи такі скарги відсутні, як відсутні і заперечення чи зауваження обвинуваченого ОСОБА_11 з цього приводу у процесуальних документах, які складались слідчим під час вчинення відповідних процесуальних дій.

Також суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для повторного дослідження доказів, як про це ставила питання сторона захисту, мотивуючи це тим, що усі докази у кримінальному провадженні були предметом детального дослідження суду першої інстанції, а тому не потребують повторного дослідження, а доводи захисту щодо незгоди із висновками суду першої інстанції по цих доказах, не є підставою для повторного їх дослідження, оскільки це суперечить чинному законодавству, а є лише обраним способом захисту обвинуваченого.

Ухвалою від 26 липня 2023 року стороні захисту також було відмовлено у задоволенні клопотань про проведення почеркознавчих експертиз на предмет справжності підписів у процесуальних документах прокурора та начальника СУ ГУНП у Львівській області, оскільки, на переконання колегії суддів, вони є безпідставними та жодним чином не впливають на доведення чи спростування винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а є лише спробою сторони захисту затягнути розгляд кримінального провадження з метою уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності за скоєне.

Ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й суд касаційної інстанції.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, колегія суддів не встановила, а тому підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 липня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 -без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3