КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 31.05.2024 задоволено клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 , та накладено арешт на вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 майно, а саме: блокнот в твердій обкладинці з написом «office stile» із чорновими рукописними записами ОСОБА_7 ; флеш накопичувач марки «Transcend» на 2 GB; мобільний телефон Samsung Galaxy A51, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , чорного кольору, в силіконовому чохлі фіолетового, зі сім-картами НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту на флеш накопичувач марки «Transcend» на 2 GB та мобільний телефон Samsung Galaxy A51, IMEI1: НОМЕР_1 ,

___________________________________________________________________________

Справа 752/3651/24-к Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/5477/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

IMEI2: НОМЕР_2 , з сім-картами НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .

Обгрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, представник зазначав, що власник майна та її представник фактично не були повідомлені про судове засідання, а про наявність оскаржуваної ухвали представник дізнався лише 26.07.2024.

В апеляційній скарзі представник зазначав, що слідчий не мав права відповідно до вимог КПК вилучати мобільний телефон марки «Samsung Galaxy А 51», з сім-картами та флеш накопичувач марки «Transced» на 2 GB., оскільки вони не вказані в ухвалі суду про надання дозволу на обшук.

Крім того, майно було вилучено 24.04.2024 року, а прокурор відповідно до відмітки суду звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно лише 29.04.2024 року, чим грубо порушив вимоги ст. 171 КПК України. Слідчим суддею, всупереч вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, розглянуто таке клопотання лише 31.05.2024.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що матеріали клопотання не містять даних про вручення власнику майна або її представнику повідомлення про дату, час та місце розгляду клопотання про арешт майна.

Клопотання слідчого про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна та її представника, та дані по вручення їм копії оскаржуваної ухвали у матеріалах провадження відсутні.

Як зазначив апелянт, про наявність оскаржуваної ухвали представнику власника майна стало відомо лише 26.07.2024. Матеріали провадження не містять інших відомостей про вручення власнику майна або її представнику оскаржуваної ухвали.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу подано 29.07.2024 в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а відтак не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001026, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2023 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 361, ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 361, ч. 3 ст. 358 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 протиправно передав особистий електронний носій інформації (ключ доступу до Єдиних державних Реєстрів системи НАІС) та доступ до свого приміщення (нотаріальної контори) за адресою: АДРЕСА_2 , наступним громадянам: ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , при цьому виїхавши за межі території України.

Перебуваючи поза межами території України, ОСОБА_11 приймає дзвінки від клієнтів на мобільні номери телефонів та мобільні месенджери, після чого здійснює переадресацію телефонного дзвінка на працівників (осіб), які знаходяться в його нотаріальній конторі чи направляє клієнтів до вище вказаних осіб, які знаходяться за місцем здійснення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса, яким надає вказівки щодо проведення нотаріальних дій, які в свою чергу за допомогою особистого електронного носія інформації ОСОБА_11 (ключа доступу до Єдиних державних Реєстрів системи НАІС), знаходячись в приміщенні вищевказаної нотаріальної контори, здійснюють несанкціоноване втручання до автоматизованої системи ДП «Національні інформаційні системи» з послідуючою реєстрацією нотаріальних дій від імені ОСОБА_11 та підробку нотаріально посвідчених документів від імені останнього.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25.03.2024 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 24.04.2024, цього ж дня проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено наступне: блокнот в твердій обкладинці з написом «office stile» із чорновими рукописними записами ОСОБА_7 ; флеш накопичувач марки «Transcend» на 2 GB, які поміщено до спец пакету NPU1404636; мобільний телефон Samsung Galaxy A51, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , чорного кольору, в силіконовому чохлі фіолетового, зі сім-картами НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , (графічний пароль), який поміщено до спец пакету ICR0003881.

Постановою слідчого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 від 24.04.2024 вищевказане вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001026.

24.04.2024 ОСОБА_18 повідомлено про підозру у несанкціонованому втручанні в роботу інформаційних (автоматизованих) систем, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, що призвели до витоку та підробки інформації, під час дії воєнного стану, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 5 ст. 361 КК України; у підробленні офіційного документу, який посвідчується приватним нотаріусом, і який надає права, з метою його використання іншою особою, а також збуті такого документа, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. З ст. 358 КК України.

25.04.2024 слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 звернулась до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 , яке надійшло до суду 29.04.2024, про накладення арешту на тимчасово вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 майно, а саме: блокнот в твердій обкладинці з написом «office stile» із чорновими рукописними записами ОСОБА_7 ; флеш накопичувач марки «Transcend» на 2 GB; мобільний телефон Samsung Galaxy A51, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , чорного кольору, в силіконовому чохлі фіолетового, зі сім-картами НОМЕР_3 та НОМЕР_4

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 31.05.2024 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 майно, а саме: блокнот в твердій обкладинці з написом «office stile» із чорновими рукописними записами ОСОБА_7 ; флеш накопичувач марки «Transcend» на 2 GB; мобільний телефон Samsung Galaxy A51, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , чорного кольору, в силіконовому чохлі фіолетового, зі сім-картами НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки вищевказана ухвала слідчого судді фактично оскаржена в частині накладення арешту на вилучений флеш накопичувач марки «Transcend» на 2 GB та мобільний телефон Samsung Galaxy A51 із сім-картами, то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги, та лише щодо арешту мобільного телефону та флеш-накопичувача. Ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на інше майно, зокрема на вилучений блокнот із чорновими записами, ніким не оскаржена, а відтак колегією суддів не перевіряється.

З висновками слідчого судді суду першої інстанції про наявність підстав для арешту вищевказаного майна з метою збереження як речових доказів погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на вилучені під час обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , флеш-накопичувач та мобільний телефон, з тих підстав, що вказане майно може містити на собі відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0001026, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, втрачене, знищене, передане, відчужене чи зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно лише 29.04.2024 року, чим на переконання апелянта грубо порушив вимоги ст. 171 КПК України, спростовуються матеріалами судового провадження.

Зокрема, як убачається із даних долученої до клопотання роздруківки з Укрпошти з штрихкодовим ідентифікатором 573, слідчий направив клопотання про арешт майна засобами поштового зв`язку 25.04.2024, тобто на наступний день після проведення обшуку, який відбувся 24.04.2024, а тому доводи апелянта про порушення вимог ст. 171 КПК України є безпідставними.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність мобільного телефону та флеш-накопичувача у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна з урахуванням дотримання слідчим вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, а відтак доводи представника власника майна у цій частині не є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що слідчим суддею розглянуто клопотання про арешт майна з порушенням вимог ч. 1 ст. 172 КПК що строку такого розгляду, не є визначеною законом безумовною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3