Справа № 168/811/24
Провадження № 1-кп/168/62/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У КР А Ї Н И

14 серпня 2024 року сел. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретаря с/з - ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Стара Вижівка Волинської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000324 від 19 квітня 2024 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Авдіївка Донецької області, громадянина України, українця, неодруженого, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого, військовослужбовця військової служби за контрактом, який на момент вчинення злочинів перебував на посаді водія 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , військове звання «солдат», що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обставини вчинення кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення.

12 серпня 2023 року громадянин України ОСОБА_4 був призваним до лав Збройних Сил України, а саме до військової частини НОМЕР_2 під час мобілізації.

Надалі, солдата ОСОБА_4 , було призначено наказом від 07 грудня 2023 №376-РС командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) на посаду водія стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . Та в подальшому відповідно до наказу №349 від 15 грудня 2023 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдата обвинуваченого ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , місцем тимчасової дислокації, якої було АДРЕСА_2 . Після чого останній приступив до виконання службових обов`язків на посаді водія 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Тому, обвинувачений ОСОБА_4 з вказаних вище підстав набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній залежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частиною 2 статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що у разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і негайно звертається до Верховної Ради України щодо його затвердження та подає одночасно відповідний проект закону.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, введено воєнний стан на всій території України строком на 30 діб, який в передбаченому законом порядку неодноразово продовжено та який діє на час вчинення кримінального правопорушення.

Рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною радою України приймає Президент України. Відповідних рішень Президентом України не приймалось, таким чином, станом на лютий - травень 2024 року в Україні діяв правовий режим воєнного стану.

Відповідно до положень пункту З частини 9 статті 1, пункту 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_3 або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України.

Згідно зі статтею 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України обвинувачений солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, дотримуватись правил забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, внутрішнього порядку, у службовий час постійно знаходитись у розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно статті 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України розподіл часу здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни й виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку й харчування.

Проте, солдат, обвинувачений ОСОБА_4 , достовірно знав свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством. Що регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби. Обвинувачений солдат ОСОБА_4 мав можливість належно їх виконувати, усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачив його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Тобто, діяв з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.

Так, солдат, обвинувачений ОСОБА_4 , був військовослужбовцем за контрактом, проходив службу на посаді водія 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . Він діяв умисно, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачив їх суспільно небезпечні наслідки та бажав їх настання. Солдат, обвинувачений ОСОБА_4 , мав на меті тимчасового ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, за відсутності причин поважного характеру. А саме 18 січня 2024 року самовільно залишив лікувальний заклад Центр терапії залежностей КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Після чого солдат, обвинувачений ОСОБА_4 не повернувся до місця тимчасової дислокації військової частина НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 . А відправився до м. Володимир Волинської області. Де останній провів час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби та обов`язки військової служби не виконував до 20 лютого 2024 року. Після чого солдат, обвинувачений ОСОБА_4 самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де заявив про бажання проходити військову службу.

В подальшому, солдат, обвинувачений ОСОБА_4 був військовослужбовцем за контрактом. Проходив службу на посаді водія 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . Обвинувачений ОСОБА_4 , діяв умисно, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачив їх суспільно небезпечні наслідки та бажав їх настання, із метою тимчасового ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану. За відсутності причин поважного характеру, 29 лютого 2024 року солдат, обвинувачений ОСОБА_4 повторно самовільно залишив лікувальний заклад Центр терапії залежностей КП «Волинський обласна психіатрична лікарня м. Луцька», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Солдат, обвинувачений ОСОБА_4 повторно не повернувся до місця тимчасової дислокації військової частина НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 . А відправився до АДРЕСА_2 , де солдат, обвинувачений ОСОБА_4 проводив час на власний розсуд. Що не пов`язаний із проходженням військової служби та обов`язки військової служби солдат, обвинувачений ОСОБА_4 не виконував до 20.57 год. 22 травня 2024 року. Поки його не було затримано працівниками Володимирського районного відділу поліції Головного управління національної поліції у Волинській області в порядку статті 208 КПК України, як особу яку застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення

Стаття закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Таким чином, встановлені достатні підстави вважати винним солдата, обвинуваченого ОСОБА_4 , у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України за ознаками: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене з лікувального закладу тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, повторно.

Досліджені під час судового розгляду докази винуватості.

Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, погодився надати суду свої пояснення.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті

Крім того, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням допустити по справі застосування положень частини 3 статті 349 КПК України, оскільки він повністю розуміє весь обсяг пред`явленого обвинувачення, в повному обсязі та беззастережно визнає свою провину у скоєнні зазначеного злочину, та вважає зібрані в справі докази його провини достовірними, допустимими та достатніми, в зв`язку з чим досліджувати їх, а також допитувати інших осіб, немає ніякої необхідності.

Позиція прокурора

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вказав про недоцільнісь дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та погодився із обвинуваченим. Ствердив, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доводиться матеріалами кримінального провадження.

Докази, які дослідженні в судовому засіданні

З`ясувавши думку прокурора, який не заперечував проти застосування у справі положень частини 3 статті 349 КПК України, роз`яснивши додатково обвинуваченому сутність висунутого обвинувачення, правові наслідки застосування вказаної норми закону, з яким останній погодився, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та застосував при розгляді даної справи положення частини 3 статті 349 КПК України. Судом встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності його позиції. Тому суд, у відповідності до вимог частини 3 статті 349 КПК України, визнав можливим обмежитися лише допитом обвинуваченого та з`ясуванням даних про особу. При цьому судом обвинуваченому та іншим учасникам було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

На підставі вищезазначеного, оцінюючи обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000324 від 19 квітня 2024 року, відомостей наданих сторонами у судовому засіданні, дослідженими в судовому засіданні доказами, суд погоджується із кваліфікацією кримінального правопорушення органом досудового слідства та приходить до висновку, що вина обвинуваченого солдата ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене з лікувального закладу тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, повторно є доведеною в повному обсязі.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; та інші обставини.

Обов`язок доказування, обставин зазначених у статті 91 КПК України, покладається на прокурора.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. вищенаведене рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Суд висновує , що вина солдата, обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене з лікувального закладу тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, повторно є доведеною в повному обсязі, виходячи з такого нормативно-правового обґрунтування.

Також, суд виходить із того, що, відповідно до частини 1 статті 32 КК України, повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Окрім того, судом встановлено, що солдат, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану.

Судом встановлено, що останній про введення воєнного стану в Україні знав ще з 2022 року.

Таким чином, при кваліфікації злочину, вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану слід зазначати, як кваліфікуючу ознаку.

Тому, кваліфікацію дій обвинуваченого, солдата ОСОБА_4 органом досудового розслідування за частиною 5 статті 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене з лікувального закладу тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану суд вважає вірною.

Отже, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за частиною 5 статті 407 КК України.

Тому суд висновує таке. Ретельно дослідивши в повному обсязі й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, надавши їм правову оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд прийшов до висновку, що вони в своїй сукупності та взаємозв`язку узгоджуються між собою та є допустимими і достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно обвинуваченого солдата ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною 5 статті 407 КК України.

Щодо призначення міри покарання.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив, що вина обвинуваченого солдата ОСОБА_4 доводиться матеріалами справи. Просив визнати обвинуваченого ОСОБА_4 винним та призначити йому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Запобіжний захід відносно обвинуваченого солдата ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою - залишити до моменту вступу вироку в законну силу. Речові докази відсутні. Цивільний позов не заявлявся. Витрати на залучення експертів відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні просив призначити йому мінімальне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Бо в подальшому маж намір служити в ЗСУ.

Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого солдата ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, повністю доведена зібраними у кримінальному провадженні доказами, які є об`єктивними, допустимим та належними, що узгоджуються між собою.

Дії обвинуваченого солдата ОСОБА_4 містять склад злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, та суд кваліфікує їх за ознаками: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене з лікувального закладу тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, повторно.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Згідно частиною 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №207/5011/14-к (провадження №51-1985км 18).

Призначаючи обвинуваченому солдату ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання

Суд висновує, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого солдата ОСОБА_4 є щире каяття та бажання обвинуваченого в подальшому служити в ЗСУ.

Обставини, що обтяжують покарання, згідно статті 67 КК України відсутні.

За вчинення злочину, передбаченого санкцією частиною 5 статті 407 КК України, передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років.

Так, відповідно до статті 12 КК України злочин, передбачений частиною 5 статті 407 КК України є тяжким.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17 квітня 2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Натомість, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому мінімально допустимий строк кримінального покарання, визначений санкцією кримінального закону.

Суд приймає до уваги, що обвинувачений солдат ОСОБА_4 є громадянином України, вчинив кримінальне правопорушення, що відноситься до категорії тяжких, у Володимир-Волинському міському суді перебуває на розгляді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000439 від 03 травня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною1 статті 263 КК України, в Луцькому міськрайонному суді перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000931 від 08.03.2024 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК України, несудимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, однак проходив лікування у Центрі терапії залежностей КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м.Луцька» з діагнозом: «Психічна та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром відміни та залежності», обвинувачений має постійне місце проживання, його посередню характеристику за місцем проходження служби, а також позицію сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_3 щодо необхідності призначення покарання у виді позбавлення волі, суд висновує таке.

Тобто, обвинувачений солдат ОСОБА_4 є особою суспільно небезпечною, яка підлягає ізоляції від суспільства. А тому виправлення обвинуваченого солдата ОСОБА_4 та запобігання злочинній діяльності неможливо без його ізоляції від суспільства.

Призначаючи покарання, суд керується положеннями статті 65 КК України, та дотримуючись принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів та враховує характер і ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих та обтяжуючу покарання обставин, у сукупності із даними, що характеризують особу обвинуваченого солдата ОСОБА_4 , його відношення до скоєного злочину та вважає, що покарання треба визначити в межах санкції частини 5 статті 407 КК України мінімальної межі у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі вище зазначеного, суд вважає, що саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Щодо запобіжного заходу.

Ухвалою від 24 травня 2024 року Володимир-Волинського міського суду у Волинської області застосовано до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Строк тримання під вартою обчислювали з моменту затримання обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме з 22 травня 2024 року до 20 липня 2024 року.

Ухвалою від 15 липня 2024 року Володимир-Волинського міського суду у Волинської області продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого у кримінальному провадженні №0000439 від 03 травня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною1 статті 263 КК України на час вирішення даного кримінального провадження в суді, але не довше ніж до 24 год 00 хв 12 вересня 2024 року.

Тому суд висновує ,що запобіжний захід щодо обвинуваченого солдата ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою залишити до моменту вступу вироку в законну силу.

Вирішення питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Питання щодо процесуальних витрат суд вирішує відповідно до вимог глави 8 Розділу І КПК України.

Цивільний позов не заявлено. Кримінальним правопорушенням шкоди державі не завдано. Судові витрати на залучення відсутні. Речові докази відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 50, 63, 65- 67, 407 КК України, статтями 367-371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України,

суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п"ять) років.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_4 огли обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме з 22 травня 2024 року.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 огли у вигляді тримання під вартою залишити до моменту вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов не заявлено, кримінальним правопорушенням не заподіяно шкоди державі. Судові витрати на залучення експертів відсутні. Речові докази відсутні.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляції через Старовижівський районний суд Волинської області до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, з урахуванням особливостей передбачених статтею 394 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Оскарження в апеляційному порядку вироку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України не допускається.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення вироку.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Вирок ухвалений і надрукований в нарадчій кімнаті в єдиному екземплярі.

Суддя ОСОБА_1