КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2024 року, поміж іншого, продовжено застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, до 13 жовтня 2024 року включно.

Таке рішення суд, врахувавши дані про особу обвинуваченої, її вік, стан здоров`я, місце проживання, соціальні зв`язки та спосіб життя, а також те, що ОСОБА_7 , хоч і є раніше не судимою, однак на даний час обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, пов`язаного із державною зрадою, та взявши до уваги покарання, яке може бути призначене обвинуваченій у разі визнання її винуватою, розвинуті та стабільні зв`язки з цивільним чоловіком у Криму, інкриміновані зв`язки із спецслужбами держави-агресора, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачена з метою уникнення кримінальної відповідальності буде переховуватись від суду, насамперед на території Російської Федерації чи тимчасово окупованій території України, а враховуючи те, що наразі повномасштабне вторгнення РФ в Україну продовжується, і на теперішній час воєнний стан продовжено, може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити злочин, у якому обвинувачується, зокрема, може безпосередньо чи із залученням інших осіб за ____________________________________________________________

Справа №11-кп/824/5062/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 111 КК України Доповідач ОСОБА_1

допомогою мобільних додатків, вчиняти дії, направлені на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, і така діяльність загрожуватиме як життю та здоров`ю невизначеного кола осіб, так і безпеці держави в цілому, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченій ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе дієво запобігти наявним у провадженні ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченій запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом не були досліджені (або дослідженні з порушенням) обставини, на які вказувала сторона захисту, та не враховано положення ст. 178 КПК України, оскільки існували підстави для відмови в задоволенні клопотання прокурора, так як заявлені в клопотанні по відношенню до обвинуваченої ризики, встановлені ст. 177 КПК України, були відсутні.

До того ж, в поданому клопотанні взагалі відсутні посилання на об`єктивні докази, що підтверджували б наявність відповідних ризиків, таких як: - незаконний перетин державного кордону та виїзд до тимчасово окупованих територій обвинуваченою, що є об`єктивно неможливим в умовах воєнного стану; - обвинувачена може вчинити інше кримінальне правопорушення, що в свою чергу просто суперечить здоровому глузду та є нелогічною подією такого вчинення, оскільки ОСОБА_7 обвинувачена у вчинені особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, вину не визнає та має намір відстоювати свою позицію під час судового розгляду.

При цьому в поданому клопотанні взагалі не вказується, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Звертає увагу й на те, що, згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України, в свою чергу ч. 2 ст. 111 КК України не відноситься до переліку, зазначеного у ч. 4 ст. 183 КПК України.

Окрім того, в оскаржуваній ухвалі повинно бути вказано, що обставини, зазначені у ч. 3 ст. 199 КПК України, виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою без визначення розміру застави.

Тому вважає, що у сукупності доказів слідчий суддя зобов`язаний був застосувати положення ч. 3 ст. 183 КПК України та визначити розмір застави.

Отже, вищевказане свідчить про порушення судом першої інстанції при обранні обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави пункту 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини.

Також, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, захисник вказує на те, що прокурор у своєму клопотанні не може посилатись на обґрунтованість обвинувачення та підтвердження вини ОСОБА_7 у начебто вчиненні нею інкримінованого їй злочину.

Крім того, звертає увагу й на те, що Рішенням від 25.06.2019 року, Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини п`ятої статті 176 Кодексу, яким передбачено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кодексу.

Отже, встановивши у ч. 6 ст. 176 КПК України, що під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується виключно такий запобіжний захід, як тримання під вартою, законодавець позбавив суд можливості застосовувати до таких осіб більш м`який запобіжний захід, що в контексті обставин цієї справи не відповідає Конституції України та суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , вважаючи ухвалу суду незаконною, просить її змінити та застосувати до неї запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а у разі неможливості, визначити розмір застави в межах норм ч. 5 ст. 182 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не врахував докази та доводи зазначені у її клопотанні та клопотанні її захисника про зміну запобіжного заходу, а саме те, що у її справі на даний час зовсім відсутні ризики, на які посилається суд для тримання її під вартою більше ніж 2 роки.

Зокрема, вказує, що всі свідки опитані, матеріали обвинувачення розглянуті у судовому засіданні, тому вона не може ніяк завадити судовому розгляду та нічого вже не може спотворити, ані вплинути на когось. Єдиний недопитаний свідок ОСОБА_9 знаходиться зараз за кордоном, її показання і на досудовому розслідуванні свідчили скоріше на її користь, чим підтверджували обвинувачення.

Також зазначає, що судом першої інстанції було знехтувано її посилання на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 14.07.2023, де, не звертаючи увагу на воєнний стан, статтю обвинувачення 111 ч. 2 КК України та обмеження за п. 6 ст. 176 КПК України, обвинуваченому надали домашній арешт, посилаючись на те, що (як і в її справі) за статтею розгляду у суді вже ризики мінімізувалися з причин тривалого часу розгляду.

Крім того, вказує й на те, що не має у неї, як посилається на те прокурор, ризиків втечі, оскільки вона буде відстоювати і далі свою невинуватість у суді, збираючи докази захисту, та викривати фальсифікації щодо висунутих проти неї обвинувачень.

При цьому зазначає, що вона мала достатньо часу, щоб втекти після першого її затримання з 26.06.2022 по 18.07.2022, коли здійснився перший суд, оскільки мала можливість виїхати за межі України, так як на той час відносно неї не було ніяких процесуальних дій на обмеження пересування, але вона була впевнена у своїй невинуватості, тому збирала документи на перше судове засідання, які позитивно її характеризують.

Також не взяв суд до уваги і те, що не має ризику втечі - без документів, а перетинання лінії бойових дій теж не реально.

Вказує й на те, що не було і не має бути у її справі ніякої злочинної групи, а є факт втручання у її особисте спілкування з її чоловіком, з яким вона прожила разом 25 років, і який з 2017 року не в Україні. При цьому за матеріалами справи «невстановлена особа», «група осіб» вже давно встановлена, тут умисне спотворення наявних фактів.

Також судом не були взяті до уваги і тези, наведені з рішення Конституційного Суду України від 19.06.2024, що застосування до неї, на сьогоднішній день, п. 6 ст. 176 КПК України неправомірно при відсутності ризиків, та те, що правовою підставою для продовження тримання під вартою є обґрунтування обвинувачення.

Крім того, зазначає, що докази, на які посилається прокурор у обвинувальному акті, не є доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки були отримані з порушенням п. 2 ст. 87 КПК України.

При цьому вказує на те, що під час судового засідання було звернуто увагу суду і на наявність у неї інших підстав за ст. 178 КПК України для зміни запобіжного заходу, а саме, що вона ніколи не притягувалася ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, завжди була порядною людиною зі здоровими звичками та вподобаннями, має достойну трудову біографію, 35 років офіційного безперервного трудового стажу, має дві вищі освіти та багато посвідчень з різних курсів за різними фахами, за віком вже є пенсіонеркою, а також те, що за час перебування у СІЗО її хронічні хвороби загострилися та не лікуються під час перебування у СІЗО.

Таким чином, вважає, що тримання під вартою - це міра дуже сувора у даному її випадку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_10 на підтримку доводів апеляційних скарг, а також заперечення прокурора щодо апеляційних прохань сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_10 про відсутність підстав для продовження обвинуваченій ОСОБА_11 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_10 , Печерським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000336 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши дані про особу обвинуваченої, її вік, стан здоров`я, місце проживання, соціальні зв`язки та спосіб життя, а також те, що ОСОБА_7 , хоч і є раніше не судимою, однак на даний час обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, пов`язаного із державною зрадою, та взявши до уваги покарання, яке може бути призначене обвинуваченій у разі визнання її винуватою, розвинуті та стабільні зв`язки з цивільним чоловіком у Криму, інкриміновані зв`язки із спецслужбами держави-агресора, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачена з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити злочин, у якому обвинувачується, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченій ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе дієво запобігти наявним у провадженні ризикам.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до ОСОБА_10 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, пов`язаного із державною зрадою, за яке передбачено покарання у виді позбавленні волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі, її розвинуті та стабільні зв`язки з цивільним чоловіком у Криму, який є тимчасово окупованою територією, інкриміновані зв`язки із спецслужбами держави-агресора, а також дані про особу обвинуваченої, її вік, стан здоров`я, місце проживання, соціальні зв`язки та спосіб життя, і, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачена, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке їй загрожує у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованих дій, може переховуватись від суду, насамперед на території Російської Федерації чи тимчасово окупованій території України, а також, враховуючи те, що наразі повномасштабне вторгнення РФ в Україну продовжується, і на теперішній час воєнний стан продовжено, може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити злочин, у якому обвинувачується, зокрема, може безпосередньо чи із залученням інших осіб за допомогою мобільних додатків, вчиняти дії, направлені на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, і така діяльність загрожуватиме як життю та здоров`ю невизначеного кола осіб, так і безпеці держави в цілому, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилаються в апеляційних скаргах захисник ОСОБА_6 та обвинувачена ОСОБА_7 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Твердження захисника ОСОБА_6 про те, що у клопотанні прокурора взагалі відсутні посилання на об`єктивні докази, які підтверджували б наявність ризиків незаконного перетину державного кордону та виїзд до тимчасово окупованих територій обвинуваченою, що є об`єктивно неможливим в умовах воєнного стану, та вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення, що є нелогічною подією такого вчинення, оскільки ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого їй особливо тяжкого злочину не визнає та має намір відстоювати свою позицію під час судового розгляду, є непереконливими, зважаючи на характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання її винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, які переконливо доводять існування ризику втечі, який, з урахуванням вищенаведених обставин та ще й в умовах воєнного стану, введеного з 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, є досить високим, тому, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_7 під вартою, щоб завадити цьому.

Доводи сторони захисту щодо невідповідності ч. 6 ст. 176 КПК України нормам Конституції України є безпідставними, оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року № 7-р(II)/2024 частину шосту статті 176 Кримінального процесуального кодексу України визнано такою, що відповідає Конституції України (є конституційною).

Конституційний Суд України виснував, що частина шоста статті 176 Кодексу не суперечить статтям 3, 8 частинам першій, другій статті 29, частині першій статті 55, частині першій статті 62, частині першій статті 64 Конституції України.

Також у наведеному Рішенні Конституційний Суд України зауважує, що застосування за частиною шостою статті 176 Кодексу під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, за наявності ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції надавалася оцінка можливості визначення застави як альтернативного запобіжного заходу, однак з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, враховуючи запровадження правового режиму воєнного стану, достатніх для цього підстав судом першої інстанції не встановлено, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до частини 3 статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В той же час, відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2 КК України.

Із наведених приписів Кодексу випливає, що законодавець закріпив дискрецію слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу не визначати або визначати розмір застави, з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

З огляду на ступінь суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_7 злочину, високий ступінь ризику ухилення її від суду, з огляду на її соціальні зв`язки та фактичні обставини кримінального правопорушення, згідно висунутого обвинувачення, а також, враховуючи запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, не визначати заставу, як альтернативний запобіжний захід, а тому доводи захисникапро те, що суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України, в свою чергу ч. 2 ст. 111 КК України не відноситься до переліку, зазначеного у ч. 4 ст. 183 КПК України, є безпідставними.

Щодо доводів обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що судом не були взяті до уваги тези, наведені з рішення Конституційного Суду України від 19.06.2024, що застосування до неї на сьогоднішній день п. 6 ст. 176 КПК України неправомірно при відсутності ризиків, та те, що правовою підставою для продовження тримання під вартою є обґрунтування обвинувачення, то вони є безпідставними, оскількияк зазначено вище, обґрунтованість існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, при розгляді обвинувального акта щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, та неможливість цим ризикам запобігти шляхом застосування до обвинуваченої іншого ніж тримання під вартою запобіжного заходу в цьому випадку прокурором доведено.

При цьому слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому посилання обвинуваченої ОСОБА_7 на те, що докази, на які посилається прокурор у обвинувальному акті, не є доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки були отримані з порушенням п. 2 ст. 87 КПК України, не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду під час перевірки ухвали суду про продовження строку тримання під вартою.

Що стосується посилань обвинуваченої ОСОБА_7 на те, вона ніколи не притягувалася ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, завжди була порядною людиною зі здоровими звичками та вподобаннями, має достойну трудову біографію, 35 років офіційного безперервного трудового стажу, має дві вищі освіти та багато посвідчень з різних курсів за різними фахами, за віком вже є пенсіонеркою, а також те, що за час перебування у СІЗО її хронічні хвороби загострилися та не лікуються під час перебування у СІЗО, як підстав для зміни їй запобіжного заходу, то вони жодним чином не спростовують обґрунтованість ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачена не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Тож враховуючи вищенаведене, підстав для застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2024 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2024 року, якою, поміж іншого, продовжено застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, до 13 жовтня 2024 року включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3