Провадження № 1-кп/466/75/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження №0000777 від 12.10.2015 року про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мала Виска Маловисківського району Кіровоградської області, українки, громадянки України, не працевлаштованої, неодруженої, із вищою освітою, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України

в с т а н о в и в:

обвинувачена ОСОБА_5 11 жовтня 2015 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним у м. Львові по вул. Івана Мазепи, в напрямку до вул. Замарстинівської, при проїзді її ділянки в межах перехрестя вулиць Івана Мазепи - Миколайчука, порушила, відповідно до висновку експерта №1326 від 25.04.2019, чинні вимоги Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: Р.1 п.1.5; Р.2 п.2.3 б), д); Р.10 п.10.1; Р.16 п.16.6, які виразилися в тому, що вона проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком виконання маневру повороту ліворуч із АДРЕСА_2 , при увімкненому зеленому сигналі основного світлофора, не переконалась що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху та, не надавши дорогу автомобілю марки «Skoda Fabia», під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався по вул. Івана Мазепи у зустрічному їй напрямку, створила аварійну обстановку, яка призвела до зіткнення зазначених автомобілів на правій смузі вулиці Івана Мазепи, в межах її перехрестя із вулицею Миколайчука.

Внаслідок порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху, пасажир автомобіля марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №53 від 27.05.2019, отримав наступні тілесні ушкодження: закритий косо-спіральний відламковий перелом верхньосередньої частини лівої плечової кістки із стисненням лівого променевого нерву між її уламками, та вказана травма кістки утворилась від контакту з тупим предметом з елементами кручення плеча навколо вісі, могла бути спричинена під час ДТП із зіткненням автомобілів при ударі до виступаючих частин салону автомобіля 11 жовтня 2015 року і відноситься до середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинила порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

Від потерпілого ОСОБА_8 надійшов цивільний позов до ОСОБА_5 про відшкодування 51872,95грн. матеріальної шкоди, 80000,00грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та 15000грн. витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України не визнала та пояснила, що 11.10.2015р. приблизно о 23:30год. вона їхала на своєму автомобілі «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_1 зі сторони вул. Мазепи на вул. Миколайчука у м. Львові. Повернувши ліворуч на зелене світло, відбулося зіткнення з автомобілем марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Коли вона починала маневр, відстань до авто потерпілого була 100-150м. Вказує, що ОСОБА_7 виходив з машини з пасажирського місця, а не зі сторони водія. Після ДТП вона три місяці пила обезболюючі препарати. Вважає себе невинуватою. Своє авто здала на металобрухт в 2017 році та отримала 8000грн. Заперечила з приводу задоволення цивільного позову потерпілого.

Незважаючи на невизнання обвинуваченої своєї винуватості у вчиненому, її винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні підтверджується безпосередньо дослідженими судом доказами в судовому засіданні, показами потерпілого, свідків, письмовими доказами, безпосередньо досліджених судом на засадах змагальності та забезпечення рівності сторін.

Так, потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що 11.10.2015р. приблизно о 23:30год. він перебував пасажиром авто «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого був його колега ОСОБА_9 . Він перебував в автомобілі на задньому пасажирському сидінні посередині, на передньому пасажирському сидінні перебував ОСОБА_10 . Вони рухались по вул. Г. Мазепи в напрямку вул. Б. Хмельницького. Швидкість їх автомобіля становила приблизно 60-70 км/год. Переїжджаючи перехрестя вулиць Г. Мазепи - Миколайчука, несподівано він помітив автомобіль Рено, який рухався назустріч їм та здійснював маневр повороту на вул. Миколайчука (в напрямку вул. Липинського). В цей момент водій автомобіля лише встиг сказати «оп», як відбулось зіткнення з вище вказаним автомобілем. Автомобілі здійснили зіткнення передньою частиною їх автомобіля в передню праву частину автомобіля Рено. Внаслідок зіткнення їх автомобіль зупинився, водій та пасажири допомогли вийти йому з салону автомобіля та викликали карету швидкої допомоги на місце події. Після приїзду карети швидкої допомоги, його госпіталізували в лікарню. Обвинувачена збитки йому не відшкодовувала, тому просить задовольнити цивільний позов.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив, що 11.10.2015p., приблизно о 23.40год., він рухався на автомобілі марки «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 . В цей час починався легенький дощ, корків не було. Під час руху в салоні автомобіля знаходився ОСОБА_8 на задньому пасажирському сидінні. Під`їжджаючи до регульованого перехрестя при подальшому русі він несподівано виявив, як із зустрічної смуги через його смугу руху рухається легковий автомобіль марки «Рено». Він застосував гальмування, але зіткнення відбулося миттєво на його смузі руху. Його автомобіль контактував передньою частиною кузова із боковою частиною кузова автомобіля «Рено». В результаті зіткнення автомобілі розкидало по проїзній частині дороги. Він та його пасажири отримали тілесні ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомив, що 11.10.2015p., приблизно о 23.40год. він разом із товаришами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 рухались по вул. Г. Мазепи у м. Львові. ОСОБА_14 перебував на задньому сидінні. Наближаючись до перехрестя, він побачив як у зустрічному напрямку рухався автомобіль марки «Рено». Будучи вже на середині перехрестя, відбулось зіткнення між автомобілем марки «Шкода Фабія», в якому він перебував та автомобілем марки «Рено». Внаслідок зіткнення їх автомобіль розвернуло та вони зупинились на проїзній частині. Після цього, товариш ОСОБА_15 повідомив, що він не може поворушити рукою. Приїхали працівники поліції та карета ШМД, працівники якої госпіталізували ОСОБА_16 до медичної установи.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 повідомив, що 11.10.2015p., приблизно о 23.40год., він рухався зі сторони Балатону в сторону Малехова. На перехресті автомобіль «Рено» почав маневр повороту на вул. Миколайчука і відбулося ДТП. В автомобілі Рено був мужчина. В автомобілі Шкода були 3 хлопці, одного з них він допомагав витягувати з машини після ДТП.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 повідомив, що 11.10.2015p., приблизно о 23.40год., він був пасажиром у автомобілі «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_19 . Вони їхали по АДРЕСА_4 , почавши рух ліворуч на зелене світло, авто потерпілого було на деякій відстані на зустрічній смузі, тобто вони були перші, тому розпочали маневр і відбулося зіткнення. Швидкість їх авто була не велика. Погодніх умов в цей час не пригадує.

Винуватість обвинуваченої у вчиненні вказаного кримінального правопорушення також підтверджується поданими суду письмовими доказами, зокрема:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.10.2015 року з участю двох понятих, водіїв ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та схемою дорожньо-транспортної пригоди, де зафіксована проїзна частина, її розміри, розташування автомобілів, сліди зіткнення, інше, якими, зокрема, підтверджується стан дорожнього покриття в дощ, а також відсутність зауважень учасників слідчої дії (т.1 а.с.42-51);

- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння №1550 від 12.10.2015 ОСОБА_7 , згідно якого ознак сп`яніння у ОСОБА_7 не виявлено (т.1 а.с.52);

- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння №1551 від 12.10.2015 ОСОБА_5 , згідно якого ознак сп`яніння у ОСОБА_5 не виявлено (т.1 а.с.53);

- копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Renault Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 (т. 1 а.с.54);

- заявою ОСОБА_5 про отримання на зберігання транспортного засобу марки «Renault Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1 а.с.55);

- копією посвідчення водія серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 (т. 1 а.с.56);

- копією посвідчення водія серії НОМЕР_4 ОСОБА_8 (т. 1 а.с.63);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 23.06.2018 з схемою, метою якого було відтворити обставини розвитку ДТП відносно показань ОСОБА_5 (т. 1 а.с.67-71);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 16.05.2018 з схемою, метою якого було відтворити обставини розвитку ДТП відносно показань свідка ОСОБА_7 (т. 1 а.с.72-77);

- постановою про уточнення даних кримінального провадження від 20.02.2019, згідно якої вказані дані ОСОБА_20 рахувати ОСОБА_8 (т. 1 а.с.78-79);

- висновком судово-медичної експертизи №1842 від 12.10.2015, яким підтверджується те, що у ОСОБА_7 , згідно записів медичного карти амбулаторного хворого 12.10.2015 лікарем-хірургом виявлено забійну рану на підборідді, рану на обличчі, синці на лівій руці, на ногах та садно на правій нозі. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів і відносяться до легкого тілесного ушкодження. Виявлені у гр. ОСОБА_7 тілесні ушкодження могли виникнути при ударах до виступаючих частин салону автомобіля під час ДТП 11.10.2015 (т.1 а.с.80-81);

- висновком судово-медичної експертизи №195/2016 від 26.04.2016, яким підтверджується те, що у ОСОБА_5 малися наступні ушкодження: закритий перелом 10, 11, 12 ребер справа, забій м`яких тканин потиличної ділянки голови справа, садно та синець тильної поверхні лівого променево-запястного суглобу, які утворились від контакту з тупими предметами правої потиличної ділянки грудної клітки справа та лівого передпліччя, могли бути спричинені 11.10.2015 від удару до частин салону автомобіля під час ДТП зіткнення з іншим автомобілем при обставинах, вказаних в постанові, відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я (т.1 а.с.82-83);

- висновком судово-медичної експертизи №197/2016 від 28.04.2016, яким підтверджується те, що у ОСОБА_8 малися наступні ушкодження: закритий кососпіральний відламковий перелом верхньосередньої частини лівої плечової кістки, ускладнений невритом лівого променевого нерву. Ушкодження у ОСОБА_8 утворилися від контакту лівого плеча з тупим предметом та крученням плеча навколо вісі, могли бути спричинені 11.10.2015 під час удару до частин салону автомобіля під час ДТП зіткнення з іншим автомобілем, відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я. При поступленні в лікарню 12.10.2015 в крові Фафруника виявлено 0,66% етанолу (т.1 а.с.84-85);

- копією посвідчення серії НОМЕР_5 , згідно якого ОСОБА_8 встановлено ІІІ групу інвалідності з 29.06.2016 по 30.06.2017 та призначено державну соціальну допомогу (т. 1 а.с.87);

- копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ №914416, згідно якого ОСОБА_8 встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання до липня 2017 року, протипоказано роботи з фізичним навантаженням на ліву руку (т. 1 а.с.88);

- висновком експерта (комісійної судово-медичної експертизи) №53 від 27.05.2019, яким підтверджується те, що на час проведення даної комісійної експертизи у потерпілого ОСОБА_8 як внаслідок травми, отриманої ним 11.10.2015р., мається зрощений перелом лівої плечової кістки, залишкові явища порушення функції лівого променевого нерва у вигляді періодичного зниження місцевої чутливості шкіри на тильній поверхні між 1-м та 2-м пальцями лівої кисті, без порушення фізіологічної рухової функції лівої верхньої кінцівки та без ознак стійкої втрати працездатності. Вказана у п. 1 даних підсумків травма лівої руки отримана ОСОБА_8 у жовтні 2015р. відноситься до середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (т. 1 а.с.92-96);

- висновком експерта інженерно-транспортної експертизи №1/1040 від 10.12.2015, яким встановлено, що на момент огляду робоча ОСОБА_21 система досліджуваного автомобіля «Рено» реєстраційний номер ВА1148BE знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією (по зменшенню швидкості та утриманню автомобіля на місці). Будь-яких технічних несправностей вказаної системи виявлено не було. На момент огляду система рульового управління досліджуваного автомобіля «Рено» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться в непрацездатному (технічно несправному) стані по причині порушення нормального просторового розташування правого керованого колеса та руйнування правої рульової тяги. Всебічний кінематичний та трасологічний аналіз виявленої технічної несправності системи рульового управління даного автомобіля однозначно свідчить про те, що вони не мають експлуатаційного характеру, і є аварійними, тобто виникли під час ДТП (зіткнення автомобілів) з-за навантажень ударного характеру, що виникли при цьому. Відповідно до ДТП водій автомобіля виявити ці технічні несправності можливості не мав, а питання про можливий причинно-наслідковий зв`язок між ними та фактом настання даної пригоди втрачає технічний зміст (т. 1 а.с.99-103);

- висновком експерта інженерно-транспортної експертизи №1/1038 від 02.11.2015, яким встановлено, що на момент огляду робоча ОСОБА_21 система досліджуваного автомобіля «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_6 знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією (по зменшенню швидкості та утриманню автомобіля на місці). Будь-яких технічних несправностей вказаної системи виявлено не було. На момент огляду система рульового управління досліджуваного автомобіля «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_6 знаходиться в непрацездатному (технічно несправному) стані по причині порушення нормального просторового розташування правого керованого колеса та його заклинювання, виходу з ладу системи гідропідсилення через її розгерметизацію з-за розбиття бачка насоса живлення. Зазначені вище технічні несправності системи рульового управління даного автомобіля є наслідком ДТП. Відповідно до ДТП водій автомобіля виявити ці технічні несправності можливості не мав, а питання про можливий причинно-наслідковий зв`язок між ними та фактом настання даної пригоди втрачає технічний зміст (т. 1 а.с.106-110);

- висновком експерта інженерно-транспортної експертизи(транспортно-трасологічні дослідження) №1/1039 від 11.12.2015, яким встановлено, що в момент первинного контактування поздовжні вісі автомобілів «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_6 та «Рено» реєстраційний номер НОМЕР_1 розташовувалися під кутом НОМЕР_7 - 5 градусів так, як це зображено на схемі рисунку 7 (див. дослідницьку частину даного висновку). Місце зіткнення автомобілів «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_6 та «Рено» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться на правій смузі руху проїзної частини дороги вул. Мазепи в м. Львові (відносно напрямку руху до вул. Хмельницького), на її ділянці, що передує початку осипу уламків скла та пластмаси, в районі перехрестя з вул.. Миколайчука, тобто на смузі руху автомобіля «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_6 (т. 1 а.с.113-119);

- інформацією Львівського регіонального центру з гідрометеорології №30-23-17/613 від 27.06.2018, згідно якої погодні умови 11.10.2015 року на 23:40год. у м. Львові були такими: 24:00год хмарність 10 балів, сніг, температура повітря 1.2 градуси тепла, відносна вологість повітря 94%, вітер південно-східний 3м/с. Атмосферні явища спостерігались: - дощ з 19:19год. до 20:23год. 11.10.2015р.; - сніг з 21:38год. 11.10.2015р. до 00:55год. 13.10.2015р. Кількість опадів складала: з 21:00год 11.10.2015р. до 03:00год. 12.10.2015р. 2,7м.м. (т. 1 а.с.120);

- висновком експерта №1326 від 25.04.2019 судової автотехнічної експертизи, згідно якого: Варіант №1 (показання свідка ОСОБА_5 ): 1. в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, водію автомобіля «Рено Кліо» реєстраційний номер НОМЕР_8 , ОСОБА_5 , за відсутності причин технічного характеру чи перешкод, які б спонукали некеровану зміну напрямку автомобіля «Рено Кліо» слід було, при виконання маневру лівого повороту на регульованому перехресті, на зелений сигнал світлофора, надати перевагу в русі, та дати дорогу автомобілю «Шкода Фабія» р.н. НОМЕР_2 , що рухався назустріч, та діяти відповідно до вимог п.10.1, п.16.6, п.1.5 п. 2.3 (підпункт «д»)Правил дорожнього руху України; 2. в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, водію автомобіля «Шкода Фабія» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , виконуючи рух на зелений дозволяючий сигнал світлофора, відповідно до вимог п.8.7.3(a) ПДР України, з моменту, коли він мав можливість виявити, як на його смугу руху виїжджає із зустрічного напрямку легковий автомобіль «Рено Кліо» реєстраційний номер НОМЕР_8 виконуючи лівий поворот, повинен був діяти у відповідності до технічних вимог п. 12.3 чинних Правил дорожнього руху України; 3. відповідно до отриманих вище результатів, значення мінімальної віддалі відносно місця зіткнення де міг перебувати автомобіль марки «Шкода Фабія» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , з моменту початку виконання лівого повороту автомобілем марки «Рено Кліо» реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до варіанту розвитку ДТП заданим свідком ОСОБА_5 відповідало відстані 177...190..,170м.; 4. по причинам вказаним в дослідницькій частині, встановлено технічну неспроможність показань водія автомобіля марки «Рено Кліо» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , з приводу заданого моменту настання небезпеки для руху водієві автомобіля марки «Шкода Фабія» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 ; 5,6,7,8. згідно проведеним вище дослідженням, встановлено, що покази водія ОСОБА_5 в частині розвитку механізму ДТП, не відповідають технічно спроможним, то подальше дослідженням по наступним питанням НОМЕР_9 , не представляється можливим, оскільки можуть привести експерта до необґрунтованих висновків, та ввести в оману слідчого, що призначив дану експертизу.

Варіант №2 (показання свідка ОСОБА_7 ) 1. в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, водію автомобіля «Рено Кліо» реєстраційний номер НОМЕР_8 , ОСОБА_5 , за відсутності причин технічного характеру чи перешкод, які б спонукали некеровану зміну напрямку автомобіля «Рено Кліо» слід було, при виконання маневру лівого повороту на регульованому перехресті на зелений сигнал світлофора, надати перевагу в русі, та дати дорогу автомобілю марки «Шкода Фабія», р.н. НОМЕР_2 , що рухався назустріч, та діяти відповідно до вимог п.10.1, п.16.6, п.1.5 п.2.3 (підпункт «д»)Правил дорожнього руху України; 2. в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, водію автомобіля «Шкода Фабія» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , виконуючи рух на зелений дозволяючий сигнал світлофора, відповідно до вимог п.8.7.3(a) ПДР України, з моменту, коли він мав можливість виявити, як на його смугу руху виконує маневр із зустрічного напрямку легковий автомобіль «Рено Кліо» реєстраційний номер НОМЕР_8 виконуючи лівий поворот, повинен був діяти у відповідності до технічних вимог п.12.3 чинних Правил дорожнього руху України. Також ОСОБА_7 відповідно до вимог п.1.4 ПДР України мав право розраховувати, що інші водії, а в даному випадку водій «Рено Кліо» з яким сталося зіткнення, знають та виконують вимоги Правил дорожнього руху України; 3,4. питання вирішувались вище у варіанті № 1 (показання свідка ОСОБА_5 ); 5. 3 технічної точки зору в даній дорожній обстановці, водій автомобіля ««ШКОДА ФАБІЯ»» ОСОБА_7 , не мав технічної можливості запобігти зіткнення з моменту виникнення небезпеки, шляхом своєчасного застосування гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі) виконуючи вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України; 6. виходячи з вищенаведеного, з технічної точки зору, невідповідностей вимогам чинних Правил дорожнього руху України в діях водія автомобіля «Шкода Фабія» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 , що знаходилися б в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної ДТП, не вбачається; 7. з технічної точки зору, згідно з наданими обставинами ДТП, в даному випадку дії водія автомобіля «Рено Кліо» ОСОБА_5 не відповідали вимогам п.10.1, п.16.6, п.1.5 п.2.3 (підпункт «д») Правил дорожнього руху, та знаходилися в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної ДТП; 8. з технічної точки зору, при заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП є наступні обставини: невідповідність дій водія автомобіля «Рено Кліо» ОСОБА_5 вимогам п.10.1, п.16.6, п.1.5 п.2.3(підпункт «д»)Правил дорожнього руху України (т. 1 а.с.122-128);

- інформацією з Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області №31/13-7854 від 09.08.2019, згідно якої автомобіль марки ««Renault Symbol», 2004 р.в., червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_5 14.02.2017 року перереєстрований на нового власника та видані нові номерні знаки НОМЕР_10 (т. 1 а.с.129-130).

Крім того, в судовому засіданні було задоволено клопотання сторони захисту про виклик та допит експерта ОСОБА_22 .

Експерт ОСОБА_22 в судовому засіданні повідомив, що він працює експертом з 1991 року. Проводив судову автотехнічну експертизу у вказаному кримінальному провадженні відповідно до вимог законодавства. Свій висновок №1326 від 25.04.2019 за результатами проведення судової автотехнічної експертизи підтримує повністю.

Відповідно до ст. 22 КПК України, судом були створені всі умови для реалізації принципу змагальності сторін в судовому засіданні, які передбачають самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України; рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів.

Судом було забезпечено як стороні обвинувачення, так і стороні захисту всі можливості щодо реалізації своїх процесуальних прав щодо збирання та представлення доказів в суді.

Стороною захисту, адвокатом ОСОБА_4 подано клопотання про визнання недопустимими доказами Висновків експерта №1/1039 від 11.12.2015 судової транспортно-трасологічної експертизи та №1/1038 від 02.11.2015 судової автотехнічної експертизи, оскільки огляд експертом транспортного засобу проведено з грубим порушенням прав його власника, а також вимог КПК України.

Так, відповідно до ст.84 КПК України доказами у кримінальному провадженні, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд, встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Порядок призначення та проведення судових експертиз у кримінальному провадженні врегульовані КПК України, Законом України «Про судову експертизу» № 4038 від 25.02.1994 року, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5.

До обов`язку судового експерта статтею 12 Закону України «Про судову експертизу» віднесений обов`язок провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Експерт має право керуватись виключно тими даними та досліджувати тільки ті докази, які йому надані стороною кримінального провадження.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 70 КПК України передбачена відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків, за яке експерт несе відповідальність, встановлену законом.

Висновок експерта може стати доказом в кримінальному провадженні тільки за умов що він: а) містить фактичні дані, тобто такі, що є беззаперечні та не викликають сумніву (проте будь-який висновок експерта можна та потрібно піддавати сумніву), б) отриманий з дотриманням встановленого порядку, в) має значення для кримінального провадження та належить до обставин, що підлягають доказуванню (ст. 91 КПК), а також він: не ґрунтується на доказах, які визнані судом ц (ч. 5ст. 101 КПК), отриманий з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод (ст. 87 КПК). При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Відповідно до частин 2, 3, 7, 10ст. 101 КПК України кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність. Кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку. Незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована. Необхідною умовою допустимості висновку експерта є дотримання процесуального порядку призначення і проведення експертизи, в т.ч. має бути перевірена компетентність експерта. Експертну дослідженню можуть піддаватися лише об`єкти, котрі належним чином процесуально оформлені.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах» № 8 від 30.05.1997, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Відтак, стосовно доводів захисника про неналежність висновку судової інженерно-транспортної експертизи №1/1038 та висновку судової інженерно-транспортної експертизи №1/1039, суд зазначає, що експертизи проведені в справі висококваліфікованим експертом, висновок експерта належним чином аргументований, ґрунтується на ретельному дослідженні, зробленому на підставі діючого законодавства, висновки обґрунтовані дослідницькою частиною, фактичні дані викладені у висновку належать до справи і мають доказове значення, тому в суду жодних сумнівів в їх законності не виникає.

Крім того, сторона захисту подала клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 12.10.2015, оскільки на ньому відсутні підписи слідчого та учасників (крім понятих на всіх сторінках протоколу, а також не містить підписів і схема ДТП , яка підписана лише слідчим та скріплена печаткою. Таким чином вказує, що протокол містить суттєві суперечності, не відображає в повній мірі картину ДТП, оформлений з грубим порушенням.

Згідно ч.2 ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів та ін.

Оцінюючи доводи захисника щодо визнання недопустимим доказу, суд звертає увагу, що відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Як передбачено п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: 1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (ч. 4 ст. 87, ч. 2 ст. 89 КПК України) - у випадках, коли такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; 2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК України) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

Така позиція викладена Верховним Судом у постановах ККС ВС від 22.10.2021 р. у справі № 487/5684/19, від 27.10.2021 р. у справі № 668/69/16-к, від 14.06.2023 р. у справі № 573/1510/18, від 21.06.2023 р. у справі № 943/2064/19.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2022 року у справі № 344/2995/15-к зазначив, Суд неодноразово вирішував, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Також суд зазначав, що якщо доказ визнається недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, суд має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми, і має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Суд не бере до уваги наведені зауваження сторони захисту щодо даних, зафіксованих у протоколі огляду місця події від 12.10.2015 року, в тій частині, що такий протокол не містить підписів слідчого та учасників на всіх сторінках протоколу, з огляду на те, що така відсутність не впливає на допустимість такого доказу.

Суд зауважує, що зміст протоколу огляду місця події свідчить, що огляд проводився слідчим за участю понятих, водіїв, жодних зауважень та доповнень до нього не поступало.

Крім того, за ч. 1 ст. 104 та ч. ч. 1 - 3 ст. 105 КПК додаток є невід`ємною частиною протоколу і його наявність повинна бути в ньому відображена, а додатки до протоколів мають бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження та засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Схема місця ДТП є додатком до протоколу огляду місця події та містить інформацію, яка відображена в самому протоколі.

Отже, доводи захисника про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 12.10.2015 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Окрім того, сторона захисту подала клопотання про визнання недопустимими доказами по справі усі докази, зібрані слідчими ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , оскільки стороною обвинувачення не долучено постанови про створення групи слідчих, про доручення проведення досудового розслідування, а тому досудове розслідування здійснювалось не уповноваженими на те особами.

Так, з Витягу з кримінального провадження №0000777 від 12.10.2015 року вбачається, що саме слідчому ОСОБА_23 . доручення внесення відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження. Крім того, постановою про створення групи слідчих від 24.01.2019 року заступника начальника СУ ГУНП у Л/о, створено групу слідчих у кримінальному провадженні №0000777 від 12.10.2015 року у складі: заст. начальника СВ Шевченківського ВП ГУНП у Л/о ОСОБА_25 та слідчого ВРЗ СТ СУ ГУНП у Л/о ОСОБА_24 .

Захисником також не надано доказів, що проведення слідчих дій під час досудового розслідування, було здійснено з порушеннями прав інших осіб, а також не надано доказів наявності діянь, які б свідчили про істотні порушення прав людини і основоположних свобод людини.

Відповідно до доктрини "плодів отруєного дерева" недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Ця доктрина передбачає заборону використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів визнаних недопустимими, тобто надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Тим не менше ЄСПЛ виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому. Тобто, якщо процес по даній справі в цілому і загалом справедливий, то і отримані у незаконний спосіб докази можуть бути прийнятними (рішення ЄСПЛ у справі "Хан проти Сполученого Королівства").

Таким чином, посилання захисника на недопустимість доказів, є безпідставним. Вказана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 202/6849/18 (провадження № 51-2595км19 ).

У суду немає підстав для визнання недопустимими всіх доказів, наданих стороною обвинувачення, оскільки їх збір та фіксація відповідають нормам КПК України, всі наявні докази узгоджуються між собою, відповідають фактичним обставинам справи та є такими, що повністю доводять вину у вчиненні інкримінованого злочину.

Отже, суд, дослідивши всі докази сторони обвинувачення і сторони захисту, керуючись вимогами ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін кримінального провадження на наступне. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні, суд вважає, що такі стандарти дотримано. Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною кримінального провадження.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст. 85,94 КПК України, вказані вище всі докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та дійшов висновку, що вина обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України в судовому засіданні доведена повністю, кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 286 КК України є правильною.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, яке може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: вчиненні дій, які заборонені правилами; невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити, відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Діяння при вчиненні цього злочину завжди пов`язане з недотриманням вимог відповідних нормативних актів - правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, за необхідністю, тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Суб`єктивна сторона злочину визначається ставленням винного до наслідків і, у цілому, характеризується необережною виною.

Таким чином, з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов до переконання, що у кримінальному провадженні зібрана достатня кількість належним та допустимих доказів, які вказують на доведеність вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а тому підстав для його виправдання, як на цьому наполягав захисник та обвинувачена, суд не вбачає.

Суд вважає доведеним, що ОСОБА_5 порушила правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

Суд не враховує показання обвинуваченої ОСОБА_5 про її невинуватість у вчиненні інкримінованих їй діянь, так як вони суперечать перевіреним і оціненим судом фактичним обставинам. Досліджені судом матеріали, узгоджуються із встановленими судом обставинами події злочину і підтверджують вину обвинуваченої у його вчиненні та розцінюються судом як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення доведена повністю належними, достовірними та достатніми доказами у їх сукупності.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами покарання» при призначенні покарання в кожному випадку мають суворо додержуватися вимоги ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно п.3 вищевказаної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суди повинні виходити з класифікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Судом враховується те, що ОСОБА_5 вчинила правопорушення з необережності.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_5 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, при яких їх вчинено та особу обвинуваченої, зокрема те, що ОСОБА_5 працює, має на утриманні повнолітнього сина, раніше не судима, не перебуває на обліку у наркологічному диспансері та психоневрологічному диспансерах (т. 1 а.с.58-59), а тому суд дійшов висновку про необхідність призначення її покарання у виді обмеження волі у межах санкції частини статті, за якою кваліфіковано злочин з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, суд враховує положення п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, згідно з якими особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, минуло три роки.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України та ст. 106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч. 2-4 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (ст. ст. 284-288 КПК України).

Відповідно до частини 5 статті 74 КК України особу також може бути за вироком суду звільнено від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Як встановлено судом, початковим етапом відліку процесуального строку є дата вчинення кримінального правопорушення - 11.10.2015, тобто на момент ухвалення даного вироку минуло більше трьох років з моменту вчинення кримінального правопорушення.

Даних про те, що обвинувачена ухилялася від суду та слідства чи вчинила нове кримінальне правопорушення у суду немає.

Верховний Суд у Постанові від 12.11.2019 №566/554/16-к вказав, що якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст.49 КК підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст.74, ст.49 КК може звільнити від нього засудженого.

З врахуванням того, що обвинувачена не визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не заявляла клопотань про закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав, сторона захисту наполягала на повному виправданні, однак судом встановлено, що обвинувачена є винною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, тому обвинувачену слід звільнити від призначеного судом покарання на підставі ч. 5 ст.74, ст.49 КК України.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної або юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Так, потерпілий ОСОБА_8 звернувся до суду з цивільним позовом, в якому просить стягнути з обвинуваченої ОСОБА_5 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 51872,95грн. та моральну шкоду в розмірі 80000грн. Крім цього, просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 15000грн.

В обґрунтування свого позову зазначив, що внаслідок винних дій обвинуваченої йому завдана фізична та моральна шкода, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень перебував на лікуванні, переніс операцію, внаслідок чого відчував фізичний біль, був змушений перебувати у лікарні, проходити стаціонарне та амбулаторне лікування. Крім того, у червні 2016 року він був визнаний інвалідом ІІІ групи тимчасово до долікування. Період лікування включав комплекс медичних заходів та процедур для його реабілітації та оздоровлення, через що було порушено його звичайний щоденний розпорядок життя, завдало немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті. Впродовж періоду лікування був непрацездатним, втратив роботу та й дотепер не може повноцінно працювати, що тягне за собою погіршені можливості отримання прибутків, та призводить до зниження його добробуту. Порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя і праці.

Так за змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Цей же принцип змагальності сторін, що передбачає самостійне обстоювання сторонами кримінальної справи їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості закріплений і в ст. 22 КПК України.

В частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`ю, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдані збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майновий збиток, заподіяний неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному об`ємі особою, що заподіяла його.

Так, цивільний позивач зазначає, що розмір матеріальної шкоди становить 51872,95грн., що складається з: 16122,95грн. витрат на лікування, що підтверджується відповідними копіями квитанцій про придбання та оплату ліків, медичних послуг під час лікування (а.с.12-15); 19750,00грн. вартості операції, що підтверджується довідкою МЦ «Естель» (а.с.16); 2000грн. витрат на післяопераційну реабілітацію та 14000грн. втраченого заробітку внаслідок зменшення та втрати працездатності, що підтверджується Договором №70 від 05.05.2016 року (а.с.17).

Таким чином, суд вважає, що потерпілий ОСОБА_8 має право на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки судом встановлено, що йому в результаті дій обвинуваченої ОСОБА_5 було заподіяно шкоду.

Відтак, згідно вимог ст. ст. 1166, 1177 ЦК України, суд вважає розумним та справедливим стягнути з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 51872,95грн.

Крім того, враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, на підставі ст. 127 КПК України, вирішуючи питання щодо відшкодування потерпілому ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі 80000грн. суд виходить з наступного.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Таким чином, суд вважає, що потерпілий ОСОБА_8 має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що йому в результаті протиправних дій обвинуваченої було заподіяно шкоду.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як слідує з роз`яснюючих положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (з наступними змінами), вчасності, враховується стан здоров`я потерпілого, характер та тривалість страждань, наслідки тілесних ушкоджень, суттєвість вимушених змін у його життєвих та виробничих відносинах та інше. При цьому необхідно виходити з основ розумності, зваженості та справедливості.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої позивачу у результаті ДТП, яка виникла з вини відповідача, суд враховує характер вчиненого діяння, ступінь вини обвинуваченої, її майновий стан та сімейні обставини, а також душевні страждання, які отримав ОСОБА_8 внаслідок протиправних дій обвинуваченої ОСОБА_5 , що негативно вплинуло на стан здоров`я потерпілого та його загальне самопочуття, призвело до порушення спокою, та потребувало додаткових зусиль для організації особистого життя та життя у суспільстві, необхідність звернення до суду за захистом, у зв`язку із чим понесено додаткові затрати та моральні переживання, докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості, справедливості, враховує характер і тривалість страждань.

З урахуванням викладеного, суд вважає розумним та справедливим стягнути з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 20000грн.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 гривень суд вважає необхідним зазначити наступне.

Статтею 118 КПК України, витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат. Відповідно до ч.2 ст.120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги цивільного позивача, який надає правову допомогу за договором, несе цивільний позивач. Однак, відповідно до ст. 125 КПК України, суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим/цивільним позивачем та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху». Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим («Двойних проти України», «Гімайдуліна і інших проти України», «East/West Alliance Limited» проти України», «Баришевський проти України»).

Так, до позову долучено лише копія Ордеру від 20.12.2019 про надання правничої допомоги ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_26 та Договір про надання правової допомоги від 03.11.2016р., укладений між ОСОБА_8 та адвокатом ОСОБА_26 , однак розрахунку витрат на правову допомогу, квитанції про оплату таких витрат адвоката чи будь-яких інших доказів на підтвердження витрат потерпілого на правничу допомогу в сумі 15000,00грн. суду не надано, що є підставою для відмови в задоволенні даних вимог потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З обвинуваченої ОСОБА_5 слід стягнути в користь держави 1152,00 гривень за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №1/1040 від 10.12.2015, 1152,00 гривень за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №1/1038 від 02.11.2015, 920,70гривень за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №1/1039 від 11.12.2015, 5495,00 гривень за проведення судової автотехнічної експертизи №1326 від 25.04.2019, а всього 8719,70 гривень (вісім тисяч сімсот дев`ятнадцять гривень сімдесят копійок).

Керуючись ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити її покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Застосувати до засудженої ОСОБА_5 ст.75 КК України, звільнивши останню від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий термін строком на 1 (один) рік.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_5 звільнити від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 51872,95грн. (п`ятдесят одну тисячу вісімсот сімдесят дві гривні дев`яносто п`ять копійок) відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 20000,00грн. (двадцять тисяч гривень) відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з засудженої ОСОБА_5 в користь держави 1152,00 гривень за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №1/1040 від 10.12.2015, 1152,00 гривень за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №1/1038 від 02.11.2015, 920,70гривень за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №1/1039 від 11.12.2015, 5495,00 гривень за проведення судової автотехнічної експертизи №1326 від 25.04.2019, а всього 8719,70 гривень (вісім тисяч сімсот дев`ятнадцять гривень сімдесят копійок).

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги встановленого ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 статті 349 КПК України.

Вирок виготовлено в одному примірнику в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1