УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Дніпро

вул. Гусенка, 13

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників обвинуваченого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подане на стадії судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцеве, Донецької області, громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України.

На стадії судового розгляду прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, яке стороною обвинувачення вручене учасникам судового провадження.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, звертаючи особливу увагу суду на конкретні обставини інкримінованих злочинів та їх специфіку, що вчинені у сфері національної безпеки та пов`язані із державною зрадою під час воєнного стану.

Тож усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_6 винним, з метою уникнення кримінальної відповідальності, останній може переховуватись від суду.

При цьому, прокурор зауважив, що вказаний ризик активовано наявністю воєнного стану в державі, з огляду на категорію інкримінованих ОСОБА_6 злочинів може справдитись шляхом переходу обвинуваченого на непідконтрольну українській державі територію або на територію РФ, в інтересах якої він здійснював в Україні протиправну діяльність.

Окрім цього, на переконання прокурора, є доцільним продовжити застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам продовжити вчинення інкримінованих злочинів або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Такий ризик обумовлений специфікою інкримінованих ОСОБА_6 злочинів та воєнним станом у державі, зокрема, останній обвинувачується у вчиненні злочинів, які за своїми часовими параметрами мають триваючий характер, у тому числі, 2 епізоди державної зради, що вказує на систематичність,

тотожність і однотипність виконуваних дій обвинуваченим в контексті алгоритму його протиправної діяльності, що вказує на схильність ОСОБА_6 до вчинення злочинів такої категорії із застосуванням гаджетів.

Доводячи існування заявлених у клопотанні ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор зауважує про те, що ризиком є дія, яка може вчинятись з високим ступенем ймовірності.

Окремо, прокурор посилався на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, яка передбачає, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Також прокурор з огляду на положення абз. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення, просив не визначати розмір застави.

За наведених обставин, прокурор вважав, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню зазначених у клопотанні ризиків, а тому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання, просив його задовольнити та продовжити ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави з підстав, викладених у клопотанні.

В обґрунтування своїх доводів вказав, що визнані доведеними у попередніх судових рішеннях суду, які апеляційною інстанцією залишені без змін, ризики на даний час не зменшилися, а навпаки збільшилися, з огляду не тільки на тяжкість інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, а і на деструктивну поведінку сторони захисту, яка спрямована на затягування судового розгляду. В той час, коли суд та прокурор вживають усіх заходів щодо швидкого, всебічного та об`єктивного розгляду справи у розумні строки, сторона захисту не дає можливості досліджувати докази сторони обвинувачення, про що свідчить той факт, що станом на сьогодні досліджено лише перший том матеріалів досудового розслідування. Ризик можливих спроб обвинуваченого продовжити вчинити інкриміновані злочини або ж вчинити інше кримінальне правопорушення також продовжує існувати та обумовлений специфікою інкримінованих ОСОБА_6 злочинів та воєнним станом у державі, зокрема, останній обвинувачується у вчиненні злочинів, які за своїми часовими параметрами мають триваючий характер, у тому числі, 2 епізоди державної зради, що вказує на систематичність, тотожність і однотипність виконуваних дій обвинуваченим в контексті алгоритму його протиправної діяльності, що вказує на схильність ОСОБА_6 до вчинення злочинів такої категорії із застосуванням гаджетів.

Тож, не дивлячись на те, що обвинувачений ОСОБА_6 вже два роки утримується під вартою, ризики з плином часу не зменшилися, а навпаки збільшилися, в тому числі, з огляду на деструктивну поведінку сторони захисту. Тому, більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Просив задовольнити подане ним клопотання та продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, та, з огляду на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, без визначення розміру застави.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження його підзахисному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважаючи його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Просив обрати його підзахисному ОСОБА_6 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави з обов`язком носіння електронного засобу контролю із покладанням на ОСОБА_6 обов`язку не покидати межі міста Дніпра без дозволу суду та прокурора.

Захисник ОСОБА_5 подав письмові заперечення на клопотання сторони обвинувачення та просив надати відповідну правову оцінку викладеним у цих запереченнях доводам під час ухвалення рішення за результатами розгляду клопотання прокурора.

Доводи захисника ОСОБА_5 , викладені у письмових запереченнях, які були проголошені останнім під час свого виступу, зводилися до недотримання стороною обвинувачення норм матеріального та процесуального права в частині вимог ст. 184 КПК України щодо змісту клопотання про продовження строку тримання під вартою, оскільки виклад фактичних обставин суперечить правовій кваліфікації КК України. В цьому контексті, захисник ОСОБА_5 в черговий раз наголошує на необхідності перевірки судом наявності обґрунтованої підозри у вчиненні його підзахисним інкримінованих злочинів шляхом дослідження сформульованого обвинувачення без дослідження доказів матеріалів кримінального провадження.

Також сторона захисту у запереченнях посилалася і на те, що прокурор достовірно знаючи про те, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, зокрема, ст. ст. 258-3, 258-5 КК України не відповідають правовій кваліфікації та диспозиції статі, все одно продовжує наполягати на цій кваліфікації, у тому числі, і у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Хоча дії особи за цими обставинами мають бути кваліфіковані за ст. 111-1 КК України.

Низка доводів захисника ОСОБА_5 , викладених у письмових запереченнях, проголошених останнім під час свого виступу, які за своїм змістом, є ідентичними попереднім запереченням, фактично зводилася до аналізу висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, в тому числі, неконкретності та суперечності його формулювання, незгоди із правовою кваліфікацією діянь, що інкримінуються обвинуваченому, яку сторона захисту вважає невірною, невідповідності встановлених органом досудового розслідування обставин, викладених у клопотанні та обвинувальному акті, правовій кваліфікації дій ОСОБА_6 , а також до тверджень про відсутність вагомих доказів, якими підтверджується причетність його підзахисного до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України.

В цьому контексті, захисник вважав за необхідне дослідити під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, висновок експерта Міністерства Оборони України № 222/8/1353 від 31.10.2022 року та висновок державного експерта з питань державної таємниці № 17/2022 від 04.10.2022 року, які свідчать про відсутність вагомих доказів якими сторона обвинувачення намагається підтвердити обґрунтованість повідомленої підозри та надати їм відповідну правову оцінку.

Решта доводів захисника ОСОБА_5 , викладених у письмових запереченнях, зводилася до аналізу попереднього судового рішення суду про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та мотивів, з яких суд дійшов певних висновків у своєму рішенні, з якими сторона захисту категорично не погоджується та вважає їх помилковими.

Також захисник ОСОБА_5 посилався на низьку ймовірність справдження ризиків можливих спроб його підзахисного переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити існуюче, з огляду на відсутність у ОСОБА_6 паспортів російської федерації (вилучені під час обшуку), попередніх судимостей, відмову його підзахисного від обміну, який пропонувався виключно правоохоронними органами та прокурором в обмін на визнання вини, інкримінування обставин більш ніж трирічної давнини, а також на формальний підхід прокурора до обґрунтування неможливості застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та визначення розміру застави.

Окрім того, у своїх письмових запереченнях захисник ОСОБА_5 не вважає процесуальну поведінку сторони захисту деструктивною, оскільки, на його думку, заяви про відвід прокурора та головуючого судді, є обґрунтованими. Поведінка його підзахисного ОСОБА_6 , яка оцінена судом, як порушення порядку судового засідання, обумовлена протиправними діями органу досудового розслідування під час затримання, протиправного обрання запобіжного заходу в порядку ст. 615 КПК України, не повідомлення органу БВПД про затримання ОСОБА_6 , залишення без розгляду клопотання ОСОБА_6 про відвід захисника Ганжі, утримання ОСОБА_6 у невідомому приміщенні в м. Києві після затримання, застосування до останнього психологічного тиску особами в масках та зі зброєю, проведення процесуальних дій у виді вручення повідомлення про підозру, особистого обшуку, обрання запобіжного заходу без адвоката тощо, що є тими обставинами, які стали підставою для емоційних виступів ОСОБА_6 .

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 зазначив, що прокурор не може обґрунтовувати необхідність продовження подальшого тримання його підзахисного під вартою та виправдовувати його законністю висновків суду першої та апеляційної інстанцій, викладених у попередніх судових рішень, з тих

підстав, що ухвала суду від 12.06.2024 року якою задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 тримання під вартою, станом натепер апеляційним судом не переглянута, тому і подання стороною обвинувачення клопотання про продовження строку запобіжного заходу з тих же самих підстав, є неприпустимим і задоволенню не підлягає.

В своєму виступі посилався на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої з плином певного періоду часу заявлені ризики зменшуються, та у разі прийняття судом рішення про продовження строку тримання під вартою, мають бути наведені додаткові обґрунтування, які у клопотанні відсутні.

По суті поданого прокурором клопотання, вважав, що воно є необґрунтованим, а наведені у ньому ризики недоведеними. В котрий раз наголосив на тому, що висунуте ОСОБА_6 обвинувачення за своїм змістом є суперечливим, а докази на підтвердження причетності його підзахисного до вчинення інкримінованих злочинів, відсутні. Тим більше, обставини викладені у клопотанні прокурора та в обвинуваченні спростовуються матеріалами досудового розслідування, які допоки не досліджені, а також наданими раніше стороною захисту документами. В цьому контексті, вважав, що правова кваліфікація дій його підзахисного є невірною.

Окрім того, зауважив на тому, що виправдовувати наявність ризику втечі процесуальною поведінкою сторони захисту є абсурдним. Навпаки, стверджував, що всі дії сторони захисту спрямовані на здійснення всебічного та неупередженого розгляду справи із дослідженням кожного доказу, що потребує певного часу, задля доведення невинуватості ОСОБА_6 .

Тож, просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора у повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_6 розпочав свій виступ з зневажливого ставлення до суду, зокрема, вказав, що не має жодних сумнівів у тому, що черговий «шедевр від імені України» суд сьогодні зробить. Далі вдався до міркувань щодо здійсненнями «оборотнями у погонах» тиску на головуючого суддю та її приниження, стверджуючи, що для всіх є очевидним, що знову з`явиться черговий «пасквіль». Наголосив на тому, що судді потрібно писати «адекватні ухвали». У свою чергу, зауважив на тому, що він завжди емоційне реагує на приниження жінок та слабких людей, порушення прав інших людей, несправедливість тощо, тому краще бути емоційним, ніж боягузом та мерзотником. Нагадав, що він надав заяву про те, що він є ворогом для рф і відмовився від обміну.

В черговий раз висловив свої міркування, в яких звинуватив головуючого суддю у виконанні вказівок та наказів керівництва СБУ, у небажанні перегляду відеозапису інтерв`ю ОСОБА_7 із главою СБУ Малюком тощо.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши доводи прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до наступного.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

На стадії судового розгляду прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

Так, надаючи оцінку доводам сторони обвинувачення, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Як слідує з положень ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частина 2 ст. 331 КПК України регламентує, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали здійснюється за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Статтею 176 КПК України передбачений перелік запобіжних заходів, одним з яких є й такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Окремо суд зазначає, що ч. 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Згідно зі ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, статтею 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зав`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати здійсненню судового провадження розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Згідно до вимог ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2023 року до обвинуваченого ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 21.07.2023 року, без визначення розміру застави, який був в подальшому був неодноразово продовжений.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 199, ч. 2 ст. 177 КПК України, суд має виходити з наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, тобто у державній зраді, нанесенні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, наданні представнику іноземної держави (РФ) допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, у фінансуванні тероризму, наданні активів терористичній організації «ДНР» з метою їх використання для будь-яких цілей вказаної терористичної організації, вчинені за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, в організації сприяння діяльності терористичної організації «ДНР», у службовому підробленні офіційних документів, у легалізації (відмиванні) майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великому розмірі, за обставин, детально викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду.

Розглядаючи доводи прокурора про доцільність продовження ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про що вже неодноразово зазначалося у попередніх судових рішеннях, суд не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, вважає, що, в даному випадку, є обов`язкова умова conditionsinequanon правомірності затримання, а саме обґрунтована підозра, що обвинувачений вчинив злочини, що, на думку суду, підтверджується скеруванням до суду обвинувального акту.

Отже, у даному випадку, клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується на стадії судового розгляду, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про необхідність застосування запобіжного заходу на стадії судового провадження вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи продовження існування наведених прокурором ризиків, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення у повній мірі доведена висока ступінь ймовірності можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду, продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, виходячи з наступного.

Так, серед іншого, ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі найнижча межа від восьми років до найвищої межі - п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Тож, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

При цьому, суд зважає на фактичні обставини та характер інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, зокрема, останній згідно висунутого обвинувачення протягом тривалого періоду часу продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, які ставляться йому у провину, а також, виконуючи завдання представників спецслужб Російської Федерації, забезпечував погіршення умов обороноздатності держави України від нападу країни агресора, шляхом передачі останнім інформації щодо нових військових розробок оборонної здатності держави.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан, а отже, в умовах, що існують в державі, викликаних безпрецедентною військовою агресією Російської Федерації проти України, у обвинуваченого ОСОБА_6 збільшуються можливості для ухилення від суду, оскільки здійснення належного контролю за поведінкою обвинуваченого з об`єктивних причин значно знижується.

Окрім того, як зазначалося у попередніх судових рішеннях, під час судового провадження обвинувачений у своїх виступах та доводах підтверджував, що має паспорти Російської Федерації, певні зв`язки та знайомих на цій території, неодноразово виїжджав до РФ, що, у сукупності із обставинами інкримінованих злочинів, дає суду достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 з метою уникнути покарання за інкриміновані злочини може вдатися до дій щодо виїзду до непідконтрольних територій України та в подальшому переховуватися на території Російської Федерації.

Тим більше, обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово посилався на пропозиції щодо його обміну до Російської Федерації, від яких він відмовився, про що подав окрему письмову заяву, втім, такі обставини, з огляду на інкриміновані останньому злочини, можуть свідчити про певну зацікавленість відповідних російських спецслужб.

При цьому, оцінюючи вищевказані обставини, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тож, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання винуватим, суд виходить з сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, які дають суду достатні підстави дійти висновку про наявність реального ризику можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду, який продовжує існувати дотепер.

Перевіряючи продовження існування передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику можливих спроб обвинуваченого продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, насамперед, суд зважає на суть пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, зокрема, останньому згідно обвинувального акту інкримінується протягом тривалого часу спілкування та передача відомостей щодо можливої обороноздатності держави Україна працівникам спецслужб Російської Федерації, здійснення відрахувань податків на користь держави агресора з отриманих доходів від підприємницької діяльності на окупованій державою агресором території тощо.

Тож ОСОБА_6 будучи на волі, маючи доступ до мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії задля підтримання країни агресора у безпрецедентній воєнній агресії, спрямованій на повалення конституційного ладу України, захвату та знищення як територій України, так і її населення.

Більш того, на підтвердження продовження існування цього ризику свідчать і ті обставини, що відносно ОСОБА_6 є кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, в межах якого застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може бути особою, схильною до вчинення протиправних дій, що безумовно характеризує його не з позитивної сторони, про що вже зазначалося у попередньому судовому рішенні.

При цьому, судом враховуються і дані про особу обвинуваченого, який до арешту був керівником працюючого підприємства, має постійне місце проживання та неповнолітніх дітей, раніше не судимий, які безумовно заслуговують на увагу, проте жодним чином не нівелюють та суттєво не зменшують встановлені судом ризики, а тому не можуть слугувати підставою для застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

Тим більше, ці обставини існували і на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, втім, жодним чином не виступили стримуючим фактором у поведінці обвинуваченого.

Оцінюючи можливість застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд, насамперед, враховує серйозність обвинувачення, його характер та конкретні обставини, зокрема те, що ОСОБА_6 ставиться у провину, що протягом тривалого часу він спілкувався з представниками іноземної держави та передавав їм відповідні відомості, здійснював фінансування дій країни агресора, а тому з великою ймовірністю може вчиняти аналогічні дії в подальшому. Саме така оцінка стосується перспективних фактів, тож суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Висновки суду про те, що застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків, ґрунтуються на сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого.

При цьому, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, до яких, зокрема, відноситься швидкий судовий розгляд кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження, втім, застосування більш м`яких запобіжних заходів може відтермінувати можливість його виконання, що, з урахуванням особистості обвинуваченого ОСОБА_6 , створює ймовірну можливість вчинення ним позапроцесуальних дій.

В цьому контексті суд зважає на процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 упродовж судового провадження, який неодноразово порушував порядок судового засідання, демонстрував зневажливе ставлення, як до головуючого судді, так і судової системи в цілому, не зважаючи на безліч зауважень, попереджень та роз`яснень положень ст. 330 КПК України, звертався до суду у непередбаченій законом формі (за ім`ям та по-батькові), звинувачував в утриманні його під вартою за вказівками керівництва СБУ, неодноразово зауважував на тому, що навмисно буде порушувати порядок судового засідання задля видалення його з зали судового засідання, адже він не бажає приймати участь у цьому «цирку», а також постійно допускає образливі висловлювання у бік прокурора, внаслідок чого неодноразово був видалений з зали судового засідання.

Втім, суд констатує, що після застосування передбачених ст. 330 КПК України заходів до порушника судового засідання, процесуальна поведінка ОСОБА_6 не змінилася і останній продовжує допускати порушення порядку судового засідання, що є тими обставинами, які свідчать про деструктивну поведінку останнього, направлену на затягування судового розгляду та незаінтересованість у здійсненні судового провадження у розумні строки.

Тим більше, така поведінка обвинуваченого супроводжується поданням, як ним безпосередньо, так і його захисниками, безпідставних заяв про відвід головуючого судді (8), прокурора (4), секретаря судового засідання (2), які здебільшого подаються перед розглядом клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу або перед дослідженням доказів.

Тож, є очевидним, що навіть такий запобіжний захід, як тримання під вартою, у даному випадку, виявляється не здатним забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду та запобігти існуючим ризикам, а тому інші більш м`які запобіжні заходи не будуть дієвими і не забезпечать виконання завдань кримінального провадження.

Тим більше, характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів безумовно свідчать про підвищену суспільну небезпеку, а наявність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.111, ч. 3 ст.27 ч. 1 ст.258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5 КК України, з огляду на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, за наявності ризиків, передбачених у статті 177 КПК України, не передбачає застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Відповідно до частини шостої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Отже, з урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, тяжкості покарання, що загрожує останньому, у разі визнання його винуватим, характеру кожного обвинувачення та обставин інкримінованих злочинів, їх підвищеної суспільної небезпеки, особи обвинуваченого та його деструктивної процесуальної поведінки, суд дійшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, що виправдовує застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оцінюючи доводи сторони захисту, наведені під час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначає наступне.

Доводи захисника ОСОБА_5 , викладені у проголошених ним письмових запереченнях, про недотримання стороною обвинувачення норм матеріального та процесуального права в частині вимог ст. 184 КПК України щодо змісту клопотання про продовження строку тримання під вартою, оскільки виклад фактичних обставин суперечить правовій кваліфікації КК України, суд відхиляє та вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону та є суб`єктивним тлумаченням сторони захисту положень ст. 184 КПК України.

Суд констатує, що стороною обвинувачення дотримані вимоги кримінального процесуального закону при складанні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і воно відповідає вимогам ст. ст. 184, 199 КПК України.

Твердження захисника ОСОБА_5 про необхідність перевірки наявності обґрунтованої підозри у вчиненні його підзахисним інкримінованих злочинів шляхом дослідження сформульованого обвинувачення без дослідження доказів матеріалів кримінального провадження є такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

У цьому контексті, суд зазначає, що клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується на стадії судового розгляду, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу на стадії судового розгляду вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

При цьому, слід зауважити, що хоча захисник ОСОБА_5 і посилається у своїх запереченнях на недотримання прокурором ст. 184 КПК України та невідповідність клопотання вимогам цієї норми закону, проте його доводи фактично зводяться до аналізу висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, в тому числі, неконкретності та суперечності його формулювання, незгоди із правовою кваліфікацією діянь, що інкримінуються обвинуваченому, яку сторона захисту вважає невірною, невідповідності встановлених органом досудового розслідування обставин, викладених у клопотанні та обвинувальному акті, правовій кваліфікації дій ОСОБА_6 , а також до тверджень про відсутність вагомих доказів, якими підтверджується скоєння його підзахисним кримінальних правопорушень за ознаками ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, які суд відхиляє та вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, адже відповідно до вимог ст. 368 КПК України питання щодо винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, правильності правової кваліфікації його дій тощо, вирішується судом лише після дослідження всіх наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку. При цьому, оцінку наданим доказам стосовно їх належності та допустимості суд також має надати в нарадчій кімнаті.

Тим більше, суд наголошує на тому, що розгляд клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу відбувається під час судового розгляду на стадії дослідження доказів, тож суд позбавлений процесуальної можливості надавати їм відповідну правову оцінку в контексті підтвердження або спростування певних обставин обвинувачення, вирішувати питання правильності правової кваліфікації дій, що інкримінуються обвинуваченому, наявності або відсутності у діях ОСОБА_6 складу інкримінованих злочинів тощо.

З цих підстав суд відхиляє і доводи захисника ОСОБА_4 щодо суперечності висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та незгоди із правовою кваліфікацією інкримінованих його підзахисному дій.

До того ж посилання захисника ОСОБА_5 на необхідність дослідження під час розгляду клопотання прокурора висновків експертів Міністерства Оборони України № 222/8/1353 від 31.10.2022 року та державного експерта з питань державної таємниці № 17/2022 від 04.10.2022 року, які на думку сторони захисту, свідчать про відсутність вагомих доказів якими сторона обвинувачення намагається підтвердити обґрунтованість повідомленої підозри, суд не приймає до уваги з наведених вище мотивів.

При цьому, суд зауважує на тому, що під час судового розгляду суд має дослідити, як докази сторони обвинувачення, так і докази сторони захисту, після чого надати їм правову оцінку у їх сукупності під час знаходження у нарадчій кімнаті.

Тож, надання відповідної правової оцінки окремим доказам, вилученим із загальної сукупності матеріалів досудового розслідування, під час судового розгляду є неприпустимим.

Також з наведених у цьому рішенні мотивів суд відкидає доводи сторони захисту щодо недоведеності заявлених прокурором ризиків можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду, продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, а також зменшення цих ризиків з плином часу.

В цьому контексті наведені захисником ОСОБА_5 обставини, зокрема, відсутність у ОСОБА_6 паспортів російської федерації, які вилучені під час обшуку, попередніх судимостей та відмова його підзахисного від обміну, не є такими, що нівелюють або ж зменшують ступінь ймовірності настання існуючих ризиків.

До того ж заява ОСОБА_6 про те, що він відмовився від пропозицій обміну та є ворогом для рф, не є тими обставинами, які, з огляду на інкриміновані йому злочини, спростовують ймовірність настання ризику можливих спроб обвинуваченого переховуватись від суду, в тому числі, і на окупованих територіях або на території рф.

Окремо, суд констатує, що низка доводів захисника ОСОБА_5 , викладених у письмових запереченнях, яка зводилася до аналізу попереднього судового рішення про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та мотивів, з яких суд дійшов певних висновків у своєму рішенні, з якими сторона захисту категорично не погоджується та вважає їх помилковим, є предметом оцінки та перевірки судом апеляційної інстанції, і безумовно не може бути предметом цього розгляду.

Низку доводів обвинуваченого ОСОБА_6 , його голослівні заяви та міркування щодо змови співробітників СБУ проти нього, здійснення керівництвом СБУ тиску на головуючого суддю та її залякування, надання вказівок щодо тримання його під вартою тощо, суд залишає без уваги, з підстав абсурдності таких тверджень, про що неодноразово зазначалося у попередніх судових рішеннях.

Доводи захисника ОСОБА_5 щодо виправдання неналежної деструктивної процесуальної поведінки свого підзахисного у судових засіданнях його емоційністю, яка обумовлена протиправними діями правоохоронних органів під час досудового розслідування, суд відхиляє та вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, виходячи з наступного.

Стаття 321 КПК України встановлює, що головуючий у судовому засіданні керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, усуваючи з судового розгляду все, що не має значення для кримінального провадження.

Головуючий у судовому засіданні вживає необхідних заходів для забезпечення в судовому засіданні належного порядку.

Стаття 329 КПК України встановлює обов`язки присутніх у залі судового засідання та сторін кримінального провадження.

Сторони кримінального провадження допитують свідків та заявляють клопотання, подають заперечення стоячи і лише після надання їм слова головуючим у судовому засіданні.

Сторони та учасники кримінального провадження зобов`язані додержуватися порядку в судовому засіданні і беззаперечно підкорятися відповідним розпорядженням головуючого в судовому засіданні.

Сторони та учасники кримінального провадження звертаються до суду "Ваша честь" або "Шановний суд".

Статтею 330 КПК України передбачені заходи до порушників порядку судового засідання, зокрема, якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду.

Втім, суд констатує, що процесуальна поведінка обвинуваченого упродовж судового провадження носить деструктивний характер, зокрема, ОСОБА_6 не виконує покладені на нього кримінальним процесуальним законом обов`язки додержуватися порядку в судовому засіданні, беззаперечно підкорятися відповідним розпорядженням головуючого в судовому засіданні, подавати заперечення лише після надання йому слова головуючим, звертатися до суду "Ваша честь" або "Шановний суд".

Тим більше, не зважаючи на розпорядження та попередження головуючого судді, обвинувачений ОСОБА_6 допускає зневажливе ставлення та образливі висловлювання, як у бік головуючого, так і у бік прокурора, голослівні звинувачення головуючого судді у змові із керівництвом СБУ та виконанні їх наказів тощо.

Навіть після застосування передбачених ст. 330 КПК України заходів до порушника судового засідання, процесуальна поведінка ОСОБА_6 не змінилася і останній продовжує допускати порушення порядку судового засідання, що є тими обставинами, які свідчать про деструктивну поведінку останнього, направлену на затягування судового розгляду та незаінтересованість у здійсненні судового провадження у розумні строки.

Тим більше, така поведінка обвинуваченого супроводжується поданням, як ним безпосередньо, так і його захисниками, безпідставних заяв про відвід головуючого судді (8), прокурора (4), секретаря судового засідання (2), які здебільшого подаються перед розглядом клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу або перед дослідженням доказів.

Тим більше, з урахуванням складності кримінального провадження, специфіки та обставин інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, заздалегідь із учасниками судового провадження був узгоджений відповідний графік та тривалість за часом судових засідань задля дотримання розумних строків розгляду цієї справи, втім, мають місце непоодинокі зриви стороною захисту запланованих судових засідань, в тому числі, у спосіб подачі безпідставних відводів як обвинуваченим та і його захисниками тощо, що, вочевидь, затягує розгляд цієї справи.

Такі висновки суду у повній мірі корелюються із тими обставинами, що тільки з передостанніх трьох узгоджених судових засідань 26.06.2024 року, 10.07.2024 року та 23.07.2024 року, судове засідання 10.07.2024 року заплановане тривалістю за часом 4 години фактично зірване поданням захисником ОСОБА_5 безпідставної заяви про відвід головуючого судді (у задоволенні якої відмовлено), що позбавило можливості досліджувати докази сторони обвинувачення у запланований час, 23.07.2024 року після розгляду клопотання прокурора захисником ОСОБА_5 знов подано заяву про відвід головуючого судді, у зв`язку із чим, у судовому засіданні оголошено перерву до розгляду відводу замість дослідження доказів.

Разом із цим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, тому судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, також зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

При цьому, у конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Тож, продовження існування встановлених судом обставин у їх сукупності, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, що відповідає і є співмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження, а також не забезпечить виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора ОСОБА_3 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, обвинуваченому ОСОБА_6 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 20 вересня 2024 року включно.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Отже, вирішуючи питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_6 обвинувачується, в тому числі, і у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, які пов`язані із державною зрадою, організацією сприяння діяльності терористичної організації «ДНР» та фінансуванням тероризму та безумовно мають підвищену суспільну небезпеку, приходить до однозначного висновку про неможливість, у даному випадку, визначати розмір застави обвинуваченому.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 31, 32, 174, 176-178, 183, 194, 196, 331, 369-372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосований до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 (шістдесят) днів до 20 вересня 2024 року включно.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою є 20 вересня 2024 року включно.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, що тримається під вартою - протягом того ж строку з моменту отримання нею її копії.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали о 16 годині 30 хвилин 26 липня 2024 року.

Суддя: ОСОБА_1