У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.10.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/548/24 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні №0000036, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.04.2024 року, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Накладено арешт на речі та предмети які було вилучено під час санкціонованого обшуку 29.06.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурор Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даним клопотанням про арешт майна, яке обґрунтував тим, що слідчим відділом Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000036 від 17.04.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України за фактом незаконного переправлення осіб через державний кордон з корисливих мотивів.

Враховуючи вищенаведене, а також враховуючи, що вищеперераховані речі мають значення речових доказів, оскільки могли були предметом та знаряддям його вчинення, а також могли зберегти на собі сліди злочину, прокурор у клопотанні просив накласти арешт на вилучене майно та гроші.

Ухвала слідчого судді мотивована тим, що вилучене майно та грошові кошти відповідають критеріям ст. 98 КПК України та могли зберегти на собі сліди злочину чи містять інші ознаки, які мають важливе значення для досудового розслідування, та що такі були вилучені під час безпосереднього вчинення кримінального правопорушення і можуть бути предметом та знаряддям його вчинення, зокрема банківські картки можуть містити підтвердження пересилання та отримання грошових коштів за незаконне переправлення осіб через державний кордон України; мобільні телефони також можуть містити відповідну інформацію, а також дзвінки чи смс-повідомлення між учасниками; грошові кошти можуть бути безпосереднім предметом вчинення кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК та істотно порушує його вимоги, внаслідок чого підлягає скасуванню. Вказує, що згідно до оскаржуваної ухвали, накладено арешт на речі та предмети громадянина ОСОБА_6 , а саме:

-мобільний телефон марки Samsung GT-E2370» imei НОМЕР_1 ;

-мобільний телефон марки «iPhone 13 Pro» imei1 НОМЕР_2 imei2 НОМЕР_3 , які упаковано в паперовий конверт НПУ СУ;

-грошові кошти в загальній сумі 850 доларів США, - купюр номіналом по 10 та 1 купюра номіналом 50, які упаковано в спец, пакет НПУ Р8Р 2143777, що були вилучені у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешканця АДРЕСА_2 .

Зазначає, що вказані речі та кошти не є предметом та об`єктом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а такожвідсутні будь які докази того, що на телефонах ОСОБА_6 та його коштах наявні сліди вчинення кримінального правопорушення.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арешту на майно ОСОБА_6 , постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно в частині накладення арешту на речі та предмети, а саме: мобільний телефон марки «Samsung GT-E2370» imei НОМЕР_1 , мобільний телефон марки «iPhone 13 Pro», imei НОМЕР_2 imei2 НОМЕР_3 , які упаковано в паперовий конверт НПУ СУ; грошові кошти в загальній сумі 850 доларів США, 8 купюр номіналом по 100, та 1 купюра номіналом 50, які упаковано спец. пакет НПУ PSP 2143777, які були вилучені у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , меш. АДРЕСА_2 .

Інші учасники судового процесу апеляційні скарга не подавали.

До початку судового засідання від захисника-адвоката ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 надійшла до суду заява про розгляд апеляційної скарги без її участі, разом з тим просила її апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положенням Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень, зокрема арешт майна.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

ЄСПЛ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні прокурора повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя прийшов до висновку, що матеріали клопотання про арешт майна та додані до нього матеріали вказують, що вище зазначене майно може зберігати на собі сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що вказує на його відповідність ст. 98 КПК України.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновком слідчого судді, виходячи з наступного.

Встановлено, що слідчим відділом Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000036 від 17.04.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України за фактом незаконного переправлення осіб через державний кордон з корисливих мотивів.

Під час проведення невідкладного обшуку за адресою: АДРЕСА_1 29.06.2024 старшим слідчим Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_8 на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України було вилучено зокрема в ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 : мобільний телефон марки «Samsung GT-E2370» imei НОМЕР_1 , мобільний телефон марки «iPhone 13 Pro» imei1 НОМЕР_2 imei2 НОМЕР_3 ; грошові кошти в загальній сумі 850 доларів США, 8 купюр номіналом по 100, та 1 купюра номіналом 50.

Постановою старшого слідчого СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області від 29.06.2024 зазначене вилучене майно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

Проте, при вирішенні питання про арешт майна ОСОБА_6 , а саме мобільного телефону марки «Samsung GT-E2370» imei НОМЕР_1 , мобільного телефону марки «iPhone 13 Pro» imei1 НОМЕР_2 imei2 НОМЕР_3 ; грошові кошти в загальній сумі 850 доларів США, 8 купюр номіналом по 100, та 1 купюра номіналом 50, слідчий суддя належним чином не перевірив та не обґрунтував мету та правову підставу для арешту, пославшись лише на необхідність збереження речових доказів.

При цьому, у клопотанні про арешт майна прокурор лише припускає, що вони могли бути, як знаряддям так і предметом вчинення злочину. При цьому прокурором, необґрунтовано, що вище вказане майно ОСОБА_6 зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення.

Отже, органом досудового розслідування не доведено мету та наявність підстав для арешту вище вказаного майна ОСОБА_6 .

Окрім того, колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про арешт майна, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, слідчий суддя повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального судочинства.

Проте, слідчим суддею не враховано, що ОСОБА_6 не є підозрюваним у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000036 від 17.04.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та не є підозрюваним у вчиненні будь-якого іншого кримінального правопорушення.

Рішення слідчого про визнання вилученого майна речовим доказом у цьому кримінальному провадженні, на що є посилання у клопотанні прокурора, не може бути безумовною підставою для арешту майна.

Крім того, прокурором як під час розгляду клопотання слідчим суддею, так і під час апеляційного розгляду не було доведено наявність підстав та необхідність арешту майна, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, а тому колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання в частині про арешт майна ОСОБА_6 .

Також підстав стверджувати, що вилучене майно у ОСОБА_6 відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України та є знаряддям чи засобами вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 КК України, зберегли на собі його сліди, наразі не має, та прокурором у судовому засіданні не зазначено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до листа ст.слідчого СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ст.лейтенанта О.Курти за №118а/з/106/02/25-2024 від 29.07.2024, в рамках даного кримінального провадження вже проведено огляд зазначених вилучених мобільних телефонів у ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, на переконання колегії суддів, клопотання прокурора не містить чітких підстав, у зв`язку з якими потрібно накласти арешт на майно яке є власністю ОСОБА_6 .

При цьому, зазначаючи як підставу накладення арешту, прокурор в клопотанні не вказав, які конкретно відомості містить вказане майно, на яке необхідно накласти арешт, для встановлення яких саме обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Відтак, втручання у права та інтереси законного володільця та накладення арешту, за відсутності доказів того, що це може призвести до наслідків, які можуть перешкодити даному кримінальному провадженню, призвести до приховування, пошкодження, знищення тощо, не є розумним та співмірним. Отже, підстави для накладення арешту на майно яке є власністю ОСОБА_6 , відсутні.

Будь-яких інших, законних підстав визначених кримінальним процесуальним законом для арешту майна, ні прокурором у клопотанні, ні під час апеляційного розгляду не надано.

Отже слідчим суддею не були дотримані вимога ч. 2 ст. 173 КПК України, яка зобов`язує слідчого суддю при вирішенні питання про арешт майна враховувати окрім правових підстав для арешту майна, ще й наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором не доведено обґрунтованості накладення арешту на майно ОСОБА_6 , і яким чином незастосування цього заходу забезпечення кримінального провадження може вплинути на обмеження можливостей органу досудового розслідування.

За таких обставин, апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року, як незаконне підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року скасувати в частині накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцю АДРЕСА_2 а саме на: мобільний телефон марки «Samsung GT-E2370» imei НОМЕР_1 , мобільний телефон марки «iPhone 13 Pro» imei1 НОМЕР_2 imei2 НОМЕР_3 та грошові кошти в загальній сумі 850 доларів США, 8 купюр номіналом по 100, та 1 купюра номіналом 50.

В решті ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді