ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/253/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - запобіжні заходи
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

з участю

прокурора - ОСОБА_6

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

підозрюваного - ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_12 -адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2024 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_13 , погоджене прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_14 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено.

Застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_12 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 23 год. 59 хв. 18.09.2024, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник просить вказану ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання.

Свої доводи аргументує тим, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження ризиків, зазначених у клопотанні, оскільки підозрюваний після вчинення правопорушення сам залишився на місці події та повідомив працівника готелю про необхідність викликати поліцію, після чого був затриманий і не вчиняв жодних дій, спрямованих на переховування від органу досудового розслідування.

Вказує, що злочин був вчинений підозрюваним після розмови із потерпілим, який підтвердив факт існування близьких відносини із його дружиною, а отже вбивство він вчинив, перебуваючи у стані патологічного афекту та не контролював своїх дій. За вказаних обставин вважає невірною кваліфікацію дій підозрюваного за ч.1 ст.115 КК України, а вважає, що дії ОСОБА_12 слід кваліфікувати за ст.116 КК, що є нетяжким злочином.

Також апелянт зазначає, що ні прокурором у клопотанні, ні слідчим суддею у постановленому рішенні, яким обрав щодо ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не розглянуто можливість застосування іншого, альтернативного запобіжного заходу та не мотивовано неможливості такого застосування, у тому числі й тримання останнього, який є військовослужбовцем, на гауптвахті.

При цьому вказує, що на даний час наявні поручителі, котрі готові забезпечити виконання ОСОБА_12 обов`язків та запобігти настанню ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Крім того, сторона захисту зазначає, що підозрюваний має постійне місце проживання, сім`ю та двоє малолітніх дітей, раніше не судимий та нагороджений численними грамотами за військову службу, тому вважає, що є достатні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді, доводи підозрюваного та захисників, які підтримали апеляційну скаргу з доповненнями до неї та просять постановити нову ухвалу, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою в умовах СІЗО, доводи прокурора, який вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, а апеляцію з доповненнями такою, що не підлягає до задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

З матеріалів провадження вбачається, що 21 липня 2024 року ОСОБА_12 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Так, органом досудового розслідування встановлено, що 21 липня 2024 року близько 03:00 год. ОСОБА_12 . На ґрунті ревнощів, які викликані тим, що його дружина ОСОБА_15 на протязі тривалого часу підтримує близькі відносини із ОСОБА_16 , приїхав у готель " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою АДРЕСА_1 , де в цей час у номері НОМЕР_1 проживав ОСОБА_16 ..

Увійшовши у зазначений готель, ОСОБА_12 Обманним шляхом дізнався у працівника готелю у якому номері проживає ОСОБА_16 , після чого пішов до вказаного номера. Прийшовши до вхідних дверей номеру НОМЕР_1, ОСОБА_12 постукав у них та ОСОБА_16 відчинив. Далі ОСОБА_12 відразу розпочав бійку із ОСОБА_16 , в ході якої ОСОБА_12 запитав у ОСОБА_16 чи той вступав у статеві відносини із його дружиною ОСОБА_15 , на що той відповів, що так. Після вказаних слів у ОСОБА_12 Виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_16 ..

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_12 21 липня 2024 року близько 03:00 год., перебуваючи у приміщенні номера НОМЕР_1 готелю "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, цілеспрямовано і рішуче, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння смерті, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально-караним, проте нехтуючи цим, в ході конфлікту із ОСОБА_16 , дістав із навісної кобури пістолет, який він приніс із собою та здійснив сім пострілів у ОСОБА_16 , чим спричинив настання смерті останнього на місці події.

Як слідує з оскаржуваної ухвали, старший слідчий в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_13 , за погодженням прокурора Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_14 , звернувся із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_12 ..

Задовольняючи клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя своє рішення мотивував тим, що ОСОБА_12 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, також суд прийшов до висновку про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Так, відповідно до положень ст.ст. 177, 178 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може переховуватися від органів досудового розслідування та /або суду; знищити або сховати будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

Згідно ч.1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

п.4 ч.2 ст. 183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Матеріалами провадження встановлено, що ОСОБА_12 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, що є особливо тяжким злочином.

Висновки слідчого судді про обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_12 підозри колегія суддів вважає вірними, оскільки вони підтверджуються доданими до клопотання органу досудового слідства та дослідженими в судовому засіданні доказами, які детально викладені в ухвалі слідчого судді.

Так, предметом дослідження, аналізу та оцінки слідчим суддею було надані органом досудового розслідування докази, які містяться у даних рапорту помічника чергового ВП №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, що зареєстрований в ЄО за №3353 від 21.07.2024; протоколі огляду місця події від 21.07.2024, проведеного у приміщенні готелю «ІНФОРМАЦІЯ_1»; лікарському свідоцтві про смерть №222 від 02.05.2024; протоколах допиту свідків від 21.07.2024; та інших зібраних матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується в повному обсязі та вважає обґрунтованим висновок слідчого судді про те, що надані суду в межах розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу матеріали свідчать про існування обґрунтованої підозри ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_12 підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, наведених у матеріалах клопотання. В той же час на даному етапі провадження, слідчий суддя не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року, де Європейський суд з прав людини зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманому були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Таким чином твердження сторони захисту стосовно здійснення слідчим суддею неналежної перевірки обґрунтованості підозри ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, у тому числі й посилання захисту на невірну кваліфікацію дій ОСОБА_12 за ч.1 ст.115 КК України, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами провадження. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність і вмотивованість наведеного висновку слідчого судді під час апеляційного розгляду не встановлено.

Слідчий, звертаючись з клопотанням про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та прокурор при розгляді клопотання, окрім наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_12 даного кримінального правопорушення, вказували про існування ризику, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, а відтак, перешкодити повному, всебічному та неупередженому проведенні досудового розслідування.

Задовольняючи зазначене клопотання слідчого, слідчий суддя належним чином вмотивував своє рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_12 , зазначив про наявність ризиків, визначених в ст.177 КПК України, а саме - можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, а відтак перешкодити повному, всебічному та неупередженому проведенню досудового розслідування.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може слугувати для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Зазначені обставини були досліджені слідчим суддею при встановленні доведеності прокурором ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування і суду під час розгляду клопотання слідчого, та належним чином мотивовані в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що й ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Отже, враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується й з висновком слідчого судді про існування також ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний чи обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваних чи обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного чи обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогнозованості характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_12 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення досудового розслідування кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК.

Предметом перевірки та оцінки слідчого судді також були доводи сторони захисту про можливість застосування до ОСОБА_12 більш м`якого запобіжного заходу, однак, аналіз матеріалів кримінального провадження, незважаючи на позитивні характеристики, службу в ЗСУ та нагороди, та з урахуванням наявності встановлених ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, слідчий суддя дійшов до вірного висновку про вид запобіжного заходу.

Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами провадження, що обрання ОСОБА_12 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, у тому числі й у виді домашнього арешту у орендованому адвокатом помешканні, про що вказує сторона захисту, на даному етапі досудового розслідування не зможе попередити ризикам, встановленим ст. 177 КПК України.

Отже, з висновком слідчого судді про застосування щодо ОСОБА_12 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів повністю погоджується, оскільки прокурором в судовому засіданні доведено обставини, передбачені ст.177 КПК України.

Разом з тим, твердження апелянта про те, що суд не взяв до уваги особу підозрюваного та міцність його соціальних зв`язків - не відповідає даним обставинам провадження, оскільки слідчий суддя в повній мірі та у визначеному законом порядку врахував всі обставини при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання сторони захисту, що ОСОБА_12 є військовослужбовцем ЗСУ та має чисельні нагороди не може нівелювати встановлені слідчим суддею ризики і з таким висновком слідчого судді погоджується й колегія суддів.

Захисник ОСОБА_12 вказує про те, що слідчий суддя при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не врахував, що підозрюваний є військовослужбовцем ЗСУ, а отже до нього мав бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання на гауптвахті.

Колегія суддів такі доводи сторони захисту вважає неспроможними, оскільки при вирішенні клопотання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу, слідчий суддя керується положеннями Глави 18 КПК України та вправі застосувати до особи виключно запобіжні заходи, визначені у ч.1 ст.176 КПК України, а саме: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Поряд з цим, місце утримання підозрюваного взагалі не впливає на вид обраного запобіжного заходу та істотно не впливає на реалізацію його процесуальних прав.

Крім того, пунктом 2 ч.4 ст.183 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Враховуючи те, що ОСОБА_12 підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого із застосуванням насильства, що спричинив смерть потерпілого, колегія суддів не вбачає підстав визначати обвинуваченому розмір застави, і таке рішення не суперечить вимогам ч.4 ст. 183 КПК України.

Стосовно заяв ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 про взяття ОСОБА_12 на поруку, суд апеляційної інстанції приходить наступного висновку.

Не ставлячи під сумнів доводи щодо осіб поручителів, колегія суддів вважає, що з урахуванням змісту повідомлення про підозру, а також наявність встановлених ризиків та, стосовно цих подій, суспільного резонансу, колегія суддів не вбачає можливості задовольнити клопотання про взяття ОСОБА_12 на поруки, на підставі ст. 180 КПК України.

Так, відповідно до ч. 1 - 3 ст. 180 КПК особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Особиста порука, як і особисте зобов`язання, належить до тієї категорії запобіжних заходів, у ході яких використовується моральний (психічний) метод впливу на поведінку підозрюваного.

На думку колегії суддів, застосування особистої поруки є ефективним, коли для обвинуваченого чи підозрюваного розрив соціальних зв`язків з поручителем або підрив його авторитету є гіршим, ніж застосування більш суворого запобіжного заходу.

Разом з тим, до вказаних клопотань не долучено доказів, якими б зазначені обставини були підтверджені, як і не встановлено їх під час наведення доводів поручителями ОСОБА_20 , ОСОБА_19 та ОСОБА_21 в судовому засіданні, з яких останні надавали лише виключно позитивну характеристику ОСОБА_12 та вказували саме про його авторитет.

При цьому, колегія суддів зауважує, що зважаючи на тяжкість та суспільну небезпеку злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_12 , їх фактичні обставини, на даний час запобіжний захід у виді особистої поруки є неспівмірним з ризиками, передбаченими ч. 1 ст.177 КПК України, які були встановлені слідчим суддею та знайшли своє підтвердження і під час апеляційного розгляду, а тому у задоволенні вказаних клопотань слід відмовити.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_12 , як слідчим суддею, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді, колегія суддів приходить до переконання, що вони не знайшли свого підтвердження, оскільки слідчий суддя при розгляді клопотання дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді слідчим суддею питання щодо застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваного, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, а тому її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника підозрюваного - без задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 176 - 179, 407, 422 КПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_12 -адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2024 року про застосування щодо ОСОБА_12 запобіжного заходу - без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді