Дата документу 15.08.2024 Справа № 336/3872/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/851/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/3872/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст.404 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мизове Старовижівського району Волинської області, який зареєстрований в АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.404 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_8 , проходячи військову службу за контрактом на посаді номеру обслуги першої гармати першого протитанкового артилерійського взводу першої протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , будучи військовослужбовцем у військовому званні «солдат», 24 лютого 2022 року для службового користування отримав закріплену за ним зброю автомат АКС-74 НОМЕР_2 та 120 патронів.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 29 жовтня 2022 року «Про проведення організаційних заходів у військовій частині НОМЕР_1 у 2022 навчальному році» військовослужбовці 1 протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , в т.ч. солдат ОСОБА_8 , мали здати особисту зброю та боєприпаси, однак солдат ОСОБА_8 в період з 18 листопада 2022 року до 21 листопада 2022 року проігнорував та не виконав вказаний наказ.

21 листопада 2022 року приблизно о 16 годині 15 хвилин, перебуваючи в пункті тимчасової дислокації особового складу військової частини НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_9 повідомив солдату ОСОБА_8 про необхідність виконання наказу про здачу особистої зброї та боєприпасів.

Після цього, приблизно о 16 годині 20 хвилин старший лейтенант ОСОБА_9 , який являвся для ОСОБА_8 військовим начальником, з метою забезпечення виконання вищевказаного наказу про здачу особистої зброї та боєприпасів, взяв двома руками автомат АКС-74 НОМЕР_4 , який перебував на ремені спереду в районі грудної клітини солдата ОСОБА_8 .

В той же час солдат ОСОБА_8 , не бажаючи здавати закріплену за ним зброю, діючи з прямим умислом та з мотивів перешкодити начальнику виконати обов`язки з військової служби, вчинив опір своєму прямому начальнику за посадою та званням старшому лейтенанту ОСОБА_9 , а саме різким рухом вихопив автомат АКС-74 НОМЕР_2 та продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на опір начальнику, здійснив не менше 11 пострілів в старшого лейтенанта ОСОБА_9 , в результаті чого останньому було спричинено непроникаюче (1) поверхневе вогнепальне кульове поранення лівої кисті та множинні (10) проникаючі наскрізні вогнепальні кульові поранення тулуба з ушкодженням внутрішніх органів: хрящові та кісткові частини 2-9 ребер справа, грудина на рівні 3-х ребер, права плечова кістка у верхній третині, пристінкова плевра, обидві легені, навколосерцева сорочка, серце, діафрагма, права доля печінки, які є небезпечними для життя, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть старшого лейтенанта ОСОБА_9 .

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.5 ст.404 КК, як опір начальникові, вчинений із застосуванням зброї, в умовах воєнного стану та пов`язаний з умисним вбивством начальника. Йому призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_8 обвинувачувався у невиконанні наказу командира військової частини НОМЕР_1 №1420 від 29.10.2022 року. Однак відповідно до п.5.3 зазначеного наказу було доручено до 30.11.2022 року здійснити переміщення та передачу озброєння військової техніки в підрозділи частини, здачу надлишкового майна на бази. Обвинувачений виконав даний наказ, оскільки він здав надлишкове озброєння, а саме гармату, гранатомет та гранати, а автомат є особистим озброєнням солдата, за яке він несе відповідальність і не відноситься до надлишкового озброєння, у зв`язку з чим обвинувачений не віддав свій автомат ОСОБА_9 . Суд як на докази винуватості обвинуваченого послався на протокол огляду місця події та на протоколи додаткових оглядів місця події. Проте слід зазначити, що при проведенні огляду місця події через небезпеку середовища слідчим поняті не залучалися, а відеозапис огляду місця події неодноразово припиняється. Крім того, комплексною психолого-психіатричною експертизою зроблено недостовірний висновок, оскільки експертами не враховані неправомірні дії потерпілого ОСОБА_9 , який в порушення статутів ЗСУ намагався фізично відібрати зброю у обвинуваченого, вчинивши напад на озброєного військовослужбовця. Крім того, потерпілий намагався отримати особисту зброю обвинуваченого поза межами військової частини. Без врахування вказаних обставин психолого-психіатрична експертиза має хибний висновок. Висновок судово-медичної експертизи №303/к за механізмом травмування є недостовірним та необ`єктивним, оскільки ґрунтується на неправильно та не об`єктивно проведеному слідчому експерименті за участі ОСОБА_8 . Адже слідчий експеримент має відтворювати обстановку на місці події, а для цього він мав бути проведений за місцем події в АДРЕСА_2 . Натомість слідчий експеримент було проведено в приміщенні місця роботи слідчого та при цьому не враховано вимоги статутів збройних сил та воєнна обстановка на місці події. Крім того, 24.02.2022 року під час шикування особового складу ВЧ НОМЕР_5 було надано наказ військовослужбовцям щодо здачі особистої зброї лише на території військової частини після перемоги над рф. Отже висновки суду про те, що дії обвинуваченого мали умисний характер, є помилковими, а відтак неможливо погодитися із кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.5 ст.404 КК. При цьому слід зазначити, що свідки зазначали про те, що між обвинуваченим та ОСОБА_9 не було неприязних відносин, конфліктів і сварок та охарактеризували обвинуваченого як спокійну, неконфліктну та адекватну людину. Отже наявні у справі характеристики обвинуваченого підтверджують відсутність умислу у обвинуваченого на чинення опору ОСОБА_9 , що потягло наслідком заподіяння смерті останньому, що свідчить про відсутність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.5 ст.404 КК кримінального правопорушення було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Зокрема свої висновки про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні опору начальникові, вчиненому із застосуванням зброї в умовах воєнного стану та пов`язаного з умисним вбивством начальника, суд обґрунтував показами допитаних свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ; даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції: протоколу огляду від 21.11.2022 року, протоколу огляду місця події від 22.11.2022 року, протоколами додаткового огляду місця події від 24.11.2022 року та від 30.11.2022 року, протоколами слідчих експериментів, висновками судових експертиз, проведених у справі, зміст та аналіз яких детально наведено в оскаржуваному вироку.

Під час судового розгляду сам обвинувачений не заперечував тієї обставини, що, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, він був призначений на відповідну посаду та отримав закріплену за ним зброю автомат АКС-74 НОМЕР_2 та 120 патронів. 21.11.2022 року близько 16.20 год. в пункті тимчасової дислокації особового складу військової частини під час сварки із старшим лейтенантом ОСОБА_9 з автомату здійснив постріли в потерпілого, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер.

При цьому обвинувачений наполягав на тому, що, перебуваючи в зоні бойових дій, він не мав виконувати незаконний наказ ОСОБА_9 про здачу зброї. Крім того, обвинувачений стверджував, що ОСОБА_9 напав на нього, а тому, захищаючи особисту зброю та побоюючись за власне життя, він діяв у повній відповідності до вимог діючого законодавства та Статуту Збройних Сил України.

Проте зазначені аргументи обвинуваченого були ретельно перевірені судом першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Так, за фактичними обставинами даного кримінального провадження було встановлено, що зміст наказу командира військової частини НОМЕР_3 «Про проведення організаційних заходів у військовій частині НОМЕР_1 у 2022 навчальному році», в усній формі був доведений до відома командира батальйону ОСОБА_10 та полягав у необхідності здати озброєння, військову техніку, в тому числі і особисту зброю, у зв`язку з розформуванням підрозділу. В подальшому, наказ саме такого змісту в усній формі був доведений командирами до особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 , зокрема, обвинуваченого, та який відповідно до положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України мав бути виконаним підлеглими.

Бойова обстановка це період знаходження військової частини, підрозділу, окремих військовослужбовців у безпосередньому зіткненні з противником, підготовка чи ведення бою (бойової операції).

Свідок ОСОБА_10 під час допиту в судовому засіданні зазначив, що після надходження наказу про розформування батареї, бойова задача, що стояла перед підрозділом, була знята, підрозділ не перебував в зоні бойових дій. Свідок ОСОБА_11 вказував про те, що лінія фронту від місця їх дислокації знаходилась близько 15-20 км, на лінії бойового зіткнення вони не знаходились, після здачі зброї на чергування вже не заступали. Свідок ОСОБА_12 також підтвердив, що місце їх розташування знаходилось від бойових позицій на відстані приблизно 8-10 км, проходили службу в протитанковій артилерії, у штурмових діях участі не приймали, тому стрілецьку зброю не використовували за відсутності такої потреби.

Зазначені обставини безумовно свідчать про те, що у обвинуваченого ОСОБА_8 були відсутні підстави вважати явно незаконним чи злочинним наказ про здачу особистої зброї та боєприпасів і жодної загрози для обвинуваченого такий наказ становити не міг. Сама по собі незгода ОСОБА_8 з наказом, його доцільністю і ефективністю не означає, що такий наказ є дійсно незаконним. Адже зазначений наказ було виданий уповноваженою на те особою в належному порядку та в межах її повноважень; за змістом не суперечив чинному законодавству; не пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина. Зазначений наказ не передбачав необхідності вчинення ОСОБА_8 діяння (дії чи бездіяльності), за яке Кримінальним кодексом України встановлено відповідальність, а відтак не був злочинним. Злочинність наказу, який не підлягає виконанню у відповідності до ст. 60 Конституції України, повинна бути явною, тобто такою, що є очевидною як для того, хто віддає цей наказ, так і для того, кому він адресований, а також для інших осіб (здійснення насильства над мирним населенням у зоні бойових дій, здійснення грабежів, мародерство, страта чи катування військовополонених тощо)

Більш того, ОСОБА_8 відповідно до обвинувального акта не інкримінувалося вчинення непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника чи іншого умисного невиконання наказу (ст.402 КК), а інкримінувалося вчинення опору начальникові у виконанні ним обов`язків з військової служби. Відтак питання законності чи незаконності наказу в даному випадку перебуває поза межами цього кримінального провадження і не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого.

Не знайшли свого підтвердження і посилання обвинуваченого під час судового розгляду на те, що ОСОБА_9 напав на нього, а відтак він побоювався за своє життя. Адже ОСОБА_9 з метою виконання відомого ОСОБА_8 наказу про необхідність здачу ним зброї та боєприпасів, підійшов до ОСОБА_8 та, повторно повідомивши ОСОБА_8 про необхідність виконання наказу, лише взяв руками автомат обвинуваченого, що не може бути розцінено як напад (реальне посягання). Будь-якого насильства ОСОБА_9 до ОСОБА_8 в цей момент не застосовував і будь-яких протиправних дій по відношенню до нього не вчиняв, а відтак і не становив жодної загрози для обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_8 , будучи досвідченим військовослужбовцем, маючи відповідні навики поводження зі зброєю, за відсутності будь-якої загрози на момент вчинення злочину привів свою стрілецьку зброю в режим стрільби чергою зі знятим запобіжником, тобто в положення, яке дозволяє здійснювати постріли. При цьому обвинувачений не міг не розуміти можливі наслідки таких своїх дій, що додатково свідчить про те, що обвинувачений діяв з прямим умислом.

Більш того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що на місці, де був виявлений труп ОСОБА_9 , з ґрунту було вилучено кулі, на одній з яких було виявлено кров. Зазначене дає підстави вважати, що постріли в потерпілого здійснювалися коли той лежав на землі, а відтак він не становив і не міг становити будь-якої загрози для обвинуваченого. Про це також свідчать і покази свідка ОСОБА_11 , який зазначав, що постріл обвинувачений здійснив після одиночного, чергою донизу і вліво ніби в землю, коли ОСОБА_9 вже не було видно. За висновком судової медичної експертизи №303/к весь комплекс вогнепальних поранень на тілі потерпілого може відповідати механізму травмування, вказаному свідком ОСОБА_11 .

При цьому встановлено, що відповідно до висновку експерта №303/к весь комплекс вогнепальних поранень на тілі потерпілого ОСОБА_9 не відповідає механізму травмування, зазначеному ОСОБА_8 під час слідчого експерименту.

Зазначені обставини у своїй сукупності переконливо свідчать про відсутність в даному випадку уявної оборони, як про це стверджувала сторона захисту під час судового розгляду кримінального провадження.

Встановлені судом фактичні обставини справи також не дають і підстав вважати, що обвинувачений, здійснюючи множинні постріли в потерпілого зі зброї, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж, як про це йшлося в апеляційній скарзі захисника.

З урахуванням наведеного, усупереч доводам апеляційної скарги захисника, вчинений обвинуваченим злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію саме за ч.5 ст.404 КК. Доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника, не дають підстав ставити під сумнів правильність таких висновків суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений виконав наказ №1420, здавши надлишкове майно, що і було передбачено даним наказом, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже у п.5.3 даного наказану чітко зазначено про необхідність до 30.11.2022 року здійснити переміщення та передачу озброєння та військової техніки, здачу надлишкового майна на бази, склади, арсенали. Особиста зброя (автомат) та боєприпаси відносяться до озброєння, а не до надлишкового майна, як про це стверджувала в апеляційній скарзі захисник, а відтак обвинувачений на виконання цього наказу мав здати і автомат і боєприпаси, про що йому і було повідомлено потерпілим. Про це зокрема свідчить і зміст самого наказу №1420, а якому відокремлено зазначено про необхідність здачі озброєння, військової техніки, надлишкового майна.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про проведення огляду місця події, а так само додаткових оглядів місця події без участі понятих, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту протоколу огляду місця події від 22.11.2022 року, а також протоколів додаткового огляду місця події від 24.11.2022 року та від 30.11.2022 року, вбачається, що предметом таких оглядів була ділянка місцевості.

Враховуючи, що КПК (статті 223, 237) не передбачають обов`язкової участі понятих під час огляду, якщо він проводиться не в житловому приміщенні (чи іншому володінні особи), тому участь понятих при зазначених оглядах місця події не була обов`язковою.

Крім того, з огляду на місце, в якому проводилися огляди, залучення понятих було об`єктивно неможливим.

При цьому, зі змісту протоколів огляду місця події та додаткових оглядів місця події вбачається, що зазначені слідчі дії були проведені за участю військовослужбовців військової частини НОМЕР_5 , а огляд місця події ще й за участі спеціалістів та лікаря. Усім учасникам огляду було роз`яснено їх право бути присутніми під час огляду, робити зауваження, які заносяться до протоколу. Протоколи огляду місця події та протоколи додаткових оглядів місця події без будь-яких зауважень підписані усіма учасниками. Під час цих слідчих дій здійснювався відеозапис.

Що стосується посилання захисника на те, що відеозапис оглядів місця події неодноразово переривався, то сама захисник зазначила у скарзі, що така обставина була зумовлена посиленням ворожих обстрілів, що створювало небезпеку для учасників огляду. При цьому захисник не зазначила, як відсутність понятих та переривання відеозапису оглядів місця події позначилося на правильності та повноті проведених слідчих дій та допустимості як доказів складених за їх результатами протоколів.

Не вбачаються слушними і доводи апеляційної скарги захисника про недостовірність висновку судово-психіатричної експертизи. Адже зі змісту даного експертного дослідження вбачається, що при його проведенні експертами були враховані не лише дані, отримані з матеріалів кримінального провадження, але й пояснення самого підекспертного ОСОБА_8 , в тому числі і його пояснення про нібито протиправні дії з боку ОСОБА_9 і намагання останнього фізично відібрати зброю. Врахувавши усі обставини експертами було встановлено, що дії ОСОБА_8 не були викликані станом сильного душевного хвилювання (фізіологічним афектом або іншим емоційним станом: стресом, фрустрацією, образою, гнівом тощо).

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_9 намагався отримати особисту зброю обвинуваченого поза межами військової частини, що також не було враховано експертами при проведенні судово-психіатричної експертизи, колегія суддів ставиться критично. Адже події, які є предметом розгляду у даній справі, мали місце в пункті тимчасової дислокації особового складу військової частини НОМЕР_5 , а відтак дії ОСОБА_9 мали правомірний характер.

Отже за наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав вважати неповними чи недостовірними висновки судово-психіатричної експертизи №72, як про це стверджувала захисник в апеляційній скарзі.

Та обставина, що слідчий експеримент за участю підозрюваного було проведено не на місці події, а в приміщенні прокуратури, не може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Адже, з огляду на розташування місця, де було вчинено злочин, проведення слідчого експерименту в даній місцевості було об`єктивно неможливим з урахуванням безпекової ситуації. Крім того, виходячи з мети проведення даної слідчої дії, а саме перевірки і уточнення відомостей, які повідомив під час допиту в якості підозрюваного ОСОБА_8 щодо обставин подій, необхідності у проведенні даної слідчої дії саме на місці пригоди не було і такі обставини могли бути відтворені і в приміщенні прокуратури. Більш того, сам ОСОБА_8 під час проведення даної слідчої дії не зазначав про те, що проведення слідчого експерименту не на безпосередньому місці події, а в приміщенні прокуратури перешкодило йому повно і правильно відтворити обставини події.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про недостовірність та необ`єктивність висновку судово-медичної експертизи №303/4 через те, що даний висновок ґрунтується на неправильно та не об`єктивно проведеному слідчому експерименті за участі ОСОБА_8 .

Та обставина, що 24.02.2022 року військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 було надано наказ щодо здачі особистої зброї лише на території військової частини після перемоги над рф, на що посилалась захисник у скарзі, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає. Адже така обставина не спростовує того, що 29.10.2022 року командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ «Про проведення організаційних заходів у військовій частині НОМЕР_1 у 2022 навчальному році» і ОСОБА_8 вчинив опір ОСОБА_9 у забезпеченні ним виконання вищевказаного наказу про здачу особистої зброї та боєприпасів.

Посилання захисника в апеляційній сказі на відсутність між обвинуваченим та потерпілим неприязних відносин, конфліктів, а також на позитивні характеристики обвинуваченого, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, жодним чином не свідчить про відсутність у обвинуваченого умислу на чинення опору ОСОБА_9 , пов`язаного з умисним вбивством останнього.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Разом із цим колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому судом першої інстанції не в повній мірі було дотримано положення статей 50 і 65 КК.

Так, за правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, та й іншими особами.

За правилами ст.65 КК суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені у ній положення зобов`язують суд при призначенні покарання враховувати не лише ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Так, за вчинений обвинуваченим ОСОБА_8 злочин кримінальний закон передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Жодних обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, у справі не встановлено. Крім того, встановлено, що обвинувачений є військовослужбовцем, добровільно став на захист суверенітету та територіальної цілісності держави, що в умовах повномасштабного вторгнення рф на територію України безумовно підлягає врахуванню при вирішенні питання про суспільну небезпечність особи обвинуваченого та про призначення йому покарання.

Зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції хоча і послався у вироку на зазначені обставини, проте при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 належним чином їх не врахував, оскільки визначив таке останньому у максимальному розмірі строкового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону за цей злочин.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення районного суду в частині визначення обвинуваченому розміру покарання постановлено без додержання норм статей 50 та 65 КК.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника задовольнити частково, вирок суду першої інстанції змінити та пом`якшити призначене обвинуваченому покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначення покарання змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_8 за ч.5 ст.404 КК України покарання до 11 років позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4