У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі ВКЗ)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000310 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , а також захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 травня 2024 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кінецьпіль Первомайського району Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Кінецьпіль Первомайського району Миколаївської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 травня 2024 року ОСОБА_10 засуджений за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з 15.03.2024, тобто з моменту його фактичного затримання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_10 в строк відбуття покарання строк його тримання під вартою з 15.03.2024 по день набрання цим вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ОСОБА_8 засуджений за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з 15.03.2024, тобто з моменту його фактичного затримання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк його тримання під вартою з 15.03.2024 по день набрання цим вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_8 , його захисник ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_9 , кожен, висловлюючи аналогічні вимоги, просять вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 змінити та призначити йому покарання з застосуванням вимог ст. 69, 69-1 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 від відбування покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просить вирок змінити в частині призначеного покарання обвинуваченому та призначити йому покарання з застосуванням ст. 69, 69-1 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 від відбування покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок змінити в частині призначення покарання, вважає його занадто суворим. Зазначив, що після вчинення злочину щиро розкаявся, усвідомив свою провину, відшкодував заподіяну шкоду. Просить призначити йому покарання з урахуванням ст. 69, 69-1 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Захисник ОСОБА_7 не згоден з вироком суду щодо ОСОБА_8 , вважає його надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Зазначив, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого є визнання вини в повному обсязі, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування шкоди потерпілій, примирення з потерпілою. Вказав, що ОСОБА_8 раніше не судимий, є особою молодого віку. Потерпіла не має жодних претензій до обвинуваченого, навпаки просила суд не позбавляти його волі.

Також просить звернути увагу, що розмір збитків спричинений потерпілій, незначний та складає 610 грн, який повністю відшкодовано. Тому покарання за вказаний злочин у виді позбавлення волі строком на 7 років, захисник вважає занадто суворим.

Зазначив, що за час проведення досудового слідства ОСОБА_8 вже багаторазово пожалкував про вчинене ним кримінальне правопорушення, проявив щире каяття. Просить врахувати, що ОСОБА_8 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне місце проживання, просив пробачення у потерпілої, спричинену майнову та моральну шкоду їй відшкодував, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, зі слів потерпілої він добра і чуйна людина, яка зробила помилку у житті.

Потерпіла ОСОБА_9 вважає покарання призначене ОСОБА_8 занадто суворим та несправедливим.

Просить врахувати, що ОСОБА_8 дуже добра та чуйна людина, якого вона знає з дитинства. Він повністю компенсував майнову шкоду, яку він їй завдав. Вона його пробачила та не має до нього жодних претензій. Вказала, що коли вона писала заяву про вчинення злочину, то не думала, що ОСОБА_8 призначать таке суворе покарання, зважаючи на те, що він викрав товар на незначну суму - 610 грн.

Враховуючи обставини даного кримінального провадження, позитивну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , який в ході досудового розслідування та судового розгляду належним чином виконував свої обов`язки, будь-яких порушень порядку в судовому засіданні не допускав, має постійне місце проживання, його негативне ставлення до своїх дій і бажання виправитися, потерпіла вважає, що наявні усі підстави призначити ОСОБА_8 за вчинений злочин покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої ч. 4 ст. 186 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Захисник ОСОБА_6 вважає вирок щодо ОСОБА_10 занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Зазначив, що обставинами, що пом`якшує покарання підсудному, є визнання вини в повному обсязі, його щиросердне каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину, повне відшкодування шкоди потерпілому, примирення з потерпілим.

Зазначив, що ОСОБА_10 раніше не судимий, є особою молодого віку, потерпіла не має жодних претензій до обвинуваченого, навпаки просила суд не позбавляти його волі. Також, просить звернути увагу на розмір шкоди заподіяним злочином- 610 грн., який повністю відшкодовано. Тому вважає покарання за вказаний злочин занадто суворим.

Вказав, що за час проведення досудового розслідування ОСОБА_10 вже багаторазово пожалкував про вчинене ним кримінальне правопорушення, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне місце проживання, зі слів потерпілої він добра і чуйна людина, яка зробила помилку у житті.

Тому захисник вважає, що наявні всі підстави для застосування положень ст. 69 КК України, а виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 можливе без реального відбуття призначеного йому покарання, з застосуванням відносно нього ст. 75 КК України та звільненням від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому був неодноразово продовжений та діяв станом на 14 березня 2024 року.

14.03.2024 близько 23.10 год. ОСОБА_10 разом зі своїм знайомим ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вирішили піти до продуктового магазину ОСОБА_9 , який розташований за адресою АДРЕСА_3 . Так як приміщення магазину було зачинене, то в цей же час у ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та за пропозицією останнього, виник злочинний умисел, направлений на вчинення крадіжки майна з вказаного магазину.

Виконуючи задумане, користуючись тим, що за їх злочинними діями ніхто не спостерігає та не чинить перешкоди, переслідуючи корисливий мотив та злочинний умисел на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-протиправний та відкритий характер своїх дій, діючи умисно, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою викрадення чужого майна та обернення його на свою користь, у період дії воєнного стану, ОСОБА_11 кинув у вікно магазину камінь, котрий знайшов на землі поряд, в результаті чого розбив скло металопластикового вікна. Після чого, через утворений отвір у вікні ОСОБА_10 проник до приміщення магазину, а ОСОБА_8 залишився стояти на вулиці біля вікна для того, щоб слідкувати за обстановкою та попередити ОСОБА_10 в разі небезпеки.

Перебуваючи у приміщенні магазину ОСОБА_10 , таємно викрав майно ОСОБА_9 , перелічене у вироку, на загальну суму 610 грн. 96 коп.

Викрадене майно ОСОБА_10 почергово передавав через розбите вікно ОСОБА_8 . В цей час до приміщення магазину увійшла ОСОБА_9 , яка відразу зрозуміла, що відносно неї вчиняється кримінальне правопорушення. Усвідомлюючи, що їхні дії носять відкритий характер та зрозумілі потерпілій, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не припинили свою злочинну діяльність та відкрито викрали майно ОСОБА_9 , спричинивши останній майнову шкоду на загальну суму 610 грн. 96 коп., після чого зникли з місця події, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

Судом першої інстанції ОСОБА_10 та ОСОБА_8 кожен визнані винними у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у інше приміщення, вчиненого в умовах воєнного стану. Їх дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_8 належним чином повідомлені про дату та час апеляційного розгляду, про що свідчать розписки, заяви про бажання брати участь в судовому засіданні не подавали.

Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , а також прокурор ОСОБА_5 підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_9 належним чином повідомлена про дату та час апеляційного розгляду, заяви про бажання брати участь в судовому засіданні або про відкладення апеляційного розгляду, не подавала. Її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційній суд встановив таке.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 кожного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції надав належну правову оцінку, правильно кваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 кожного за ч. 4 ст. 186 КК України. Тому, оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, колегія суддів не проводить їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційних скарг.

Що стосується доводів захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 , про призначення обвинуваченим занадто суворого покарання, то вони є слушними, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не дотримані в повній мірі.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував, що він будучи раніше не судимим, вчинив тяжкий злочин, на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, не одружений, не працює, характеризується посередньо.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_10 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, добровільне усунення заподіяної шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_10 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував, що він будучи раніше не судимим, вчинив тяжкий злочин, на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, не одружений, не працює, характеризується посередньо, позицію прокурора та потерпілої.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, добровільне усунення заподіяної шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Врахувавши вищевказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 кожному покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, оскільки на думку суду, саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередить вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу кожного з обвинувачених, а також наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

У даному випадку, обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , кожен, з початку досудового розслідування повністю визнали свою провину у вчиненому злочині. Обвинувачені висловили пробачення потерпілій, щирий жаль та осуд за свої дії.

Майнова шкоду, яку ОСОБА_10 та ОСОБА_8 завдали потерпілій ОСОБА_9 , відшкодована у повному обсязі, зокрема обвинувачений ОСОБА_8 відшкодував потерпілій шкоду у сумі 30 000 грн, тобто в сумі значно більшій, ніж тій, що завдана.

Вказані вище обставини потерпіла підтвердила в суді першої інстанції, вказавши, що ОСОБА_8 вона знає змалечку, він просив у неї пробачення, відшкодував їй повністю майнову шкоду, та вона просила не позбавляти його волі, будь-яких матеріальних претензій до нього не має. Покарання ОСОБА_10 просила призначити на розсуд суду.

Ці ж самі вимоги щодо обвинуваченого ОСОБА_8 вона висловила в поданій апеляційній скарзі, вказавши, що ОСОБА_8 повністю компенсував усі збитки, які він їй завдав. Вона його пробачила та не має до нього жодних претензій. Вважає покарання за злочин у виді позбавлення волі строком на 7 років занадто суворим.

Ці обставини були недостатньо враховані судом першої інстанції при призначенні покарання кожному з обвинувачених.

Суд погоджується з думкою апелянтів, що за наявності кількох пом`якшуючих обставин, зокрема визнання вини, щире каяття у вчиненому, відшкодування заподіяної шкоди, можливо було суду першої інстанції призначити покарання обвинуваченим із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України, та звільнити обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Так, згідно діючого законодавства, покарання має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час призначення покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи винного, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Колегія суддів дійшла висновку, що апелянтами наведені аргументовані доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_10 та ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених.

Враховуючи всі обставини, які були встановлені безпосередньо під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , яке необхідно відбувати реально, не відповідає як принципу співмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й не узгоджується з принципами гуманізму і справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого обвинуваченими злочину та заподіяної їхніми діями майнової шкоди у розмірі 610 грн.

Діючим законодавством передбачено можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК України, з урахуванням вимог передбачених ст. 69 КК України.

Згідно вимогам ч.1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не уникали, враховуючи поведінку обвинувачених за період кримінального провадження, молодий вік обвинуваченого ОСОБА_8 , те, що обвинувачені раніше не судимі, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебувають, визнали свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, заподіяна шкода відшкодовано добровільно та в повному обсязі, колегія суддів вважає, що дані обставини пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ними злочину.

Зазначені обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 та ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, свідчать про те, що призначення з урахуванням ч.1 ст. 69 КК України покарання, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією цієї статті, забезпечить досягнення закріплених у ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання, виходячи з принципу індивідуалізації покарання.

Крім цього, при сукупності вищенаведених обставин, на думку суду, є переконливими доводи апелянтів щодо можливості звільнення ОСОБА_10 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України.

Враховуючи вище зазначені дані про особу винних, обставини, які пом`якшують покарання, а також позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка просила звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, претензій до нього не має, а також в суді першої інстанції просила призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання на розсуд суду, тобто не висловлювала вимоги про призначення йому реального покарання в умовах ізоляції від суспільства, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 без відбування покарання, звільнивши їх від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що вищезазначені обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, що також підтверджується їх поведінкою після вчинення злочину та критичним ставленням до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченим покарання з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин у кримінальному провадженні у їх сукупності та таким, що відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинувачених, є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. Таке покарання відповідатиме цілям та загальним засадам призначення покарання.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, судом першої інстанції при розгляді вказаного кримінального провадження, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме: не застосовано закон, який підлягав застосуванню (ст. 69 та ст. 75 КК України), у зв`язку з чим, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченим покарання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , кожному, необхідно призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнити їх від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши на них обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку.

Отже, моментом початку іспитового строку є проголошення вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 532 КПК України, у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 532 КПК України, судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 165 КВК України, враховуючи ту обставину, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання та обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_8 підлягають звільненню від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, то у даному випадку, термін обчислення іспитового строку слід рахувати з 18.09.2024, тобто з моменту набрання оскаржуваним вироком законною сили, з урахуванням рішення прийнятого апеляційним судом.

За такого апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , а також захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 травня 2024 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2, 4 ч. 2 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2, 4 ч. 2 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , кожному, рахувати з моменту набрання вироком законної сили, тобто з 18.09.2024.

Звільнити обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 з-під варти негайно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3