У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_8 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 липня 2024 року щодо засудженого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбуваючого покарання у Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№72)».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 липня 2024 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_7 , та засудженого ОСОБА_6 умовно-достроково звільнено від відбування покарання на 1 рік 5 місяців 24 дні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання захисника про застосування до засудженого ОСОБА_6 положень ст. 81 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор зазначив, що згідно матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_6 , рішенням комісії установи виконання покарань від 19.07.2022, останньому відмовлено у застосуванні положень ст. 81 КК України, як такому, що не довів свого виправлення. На момент вирішення вказаного питання, засуджений ОСОБА_6 , відбувши 3/4 строку покарання, не довів свого виправлення такого ступеню, який би дозволив комісії установи дійти висновку про те, що він довів своє виправлення. Вказане є підтвердженням відсутності позитивних змін в поведінці засудженого.

Вважає, що, приймаючи рішення про можливість звільнення засудженого ОСОБА_6 умовно-достроково, у відповідності до положень ст. 81 КК України, судом першої інстанції не в повному обсязі вивчено особу засудженого та не надано належної оцінки відсутності стабільних позитивних змін в його поведінці та низькому рівню ресоціалізації.

Зокрема, не враховано, що ОСОБА_6 , з 26.12.2014 отримав 15 заохочень, перше з яких лише зі сплином значного проміжку часу, більшого ніж 3 роки 6 місяців, тобто 18.07.2018. Епізодичність застосування заохочень з 2018 по 2020 роки включно, свідчить про відсутність позитивної динаміки процесу ресоціалізації та нестабільну поведінку засудженого протягом вказаного періоду відбування покарання.

Поряд з цим, між застосуванням заохочень, протягом 2018-2020 років, засудженим допущено 3 порушення режиму відбування покарання, пов`язаних зі зберіганням заборонених речей, що є злісним порушенням установленого порядку відбування покарання відповідно ст. 133 КВК України. Наявність зазначених стягнень, хоча і погашені у встановленому порядку, свідчать про неналежну поведінку засудженого та неодноразові злісні порушення ним режиму відбування покарання.

Вважає, що нестабільна поведінка засудженого протягом 2014-2021 років не може свідчити про те, що засуджений ставленням до праці та доброю поведінкою довів своє виправлення.

Також, суд залишив поза увагою той факт, що згідно характеристики засудженого ОСОБА_6 від 11.05.2021 (тобто на момент проведення засідання комісії щодо можливості застосування ст. 82 КК України), останній характеризувався негативно. Він не був працевлаштованим, участі у суспільно-корисному житті відділення та у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймав. Під контролем адміністрації установи дотримувався норм, які визначають порядок та умови відбування покарання та розпорядку дня установи, під час проведення індивідуальних бесід був не завжди відвертим.

На думку апелянта, нестабільна поведінка засудженого протягом всього строку відбування покарання не може свідчити про його виправлення, оскільки позитивні зміни повинні прослідковуватися протягом всього строку відбування покарання. Натомість, у поведінці засудженого ОСОБА_6 позитивні зрушення відбуваються епізодично, так як, перебуваючи в місцях позбавлення волі з 2014 року, засуджений почав працювати лише з липня 2018 року, а офіційно - з березня 2024 року, тобто в період, який передував вирішенню питання його умовно-дострокового звільнення.

Вважає, що матеріали особової справи засудженого ОСОБА_6 свідчать про те, що останній, під час відбування покарання фактично не виправився та не довів свого виправлення, а лише пристосувався до цих обставин з метою отримання можливості умовно-дострокового звільнення.

Узагальнена позиція інших учасників провадження.

У запереченнях на апеляційну скаргу засуджений ОСОБА_6 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, а ухвалу залишити без змін. Зазначає, що 7 стягнень, які він мав раніше, погашені в установленому законом порядку, має 15 заохочень. Працює на різних дільницях виробничої зони колонії, приймав участь у суспільно-корисному житті відділення, виконував ремонтні роботи з поліпшення побутових умов відділення, приймав участь у реалізації програми виховного впливу на засуджених до позбавлення волі. Звертає увагу, що з 02.11.2021 він не допустив жодного порушення дисципліни, отримав 8 заохочень.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Встановлено, що ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі перебуває з 11.03.2014, а з 13.08.2020 відбуває покарання у ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)». Початок строку відбування покарання: 26.02.2014. Кінець строку відбуття покарання: 17.01.2026. Відбув більше ніж 3/4 частини призначеного строку покарання. Засуджений за весь час відбування покарання має 15 заохочень та 7 стягнень (останні два в 2021 році), які зняті та погашені в установленому законом порядку.

Згідно наданої характеристики, засуджений ОСОБА_6 характеризується позитивно, у майстерні установи працевлаштований згідно договору №76 від 11.03.2024, за що отримує заохочення. У відношенні до представників адміністрації завжди ввічливий, тактовний.

Поводить себе чемно, спокійно, доброзичливо. На зауваження реагує спокійно, завжди приймає виваженні рішення, робить позитивні висновки з проведених з ним бесід. Входить до числа засуджених, які мають позитивну спрямованість. Завжди вчасно та якісно виконує поставлені йому завдання передбачені законом. Спілкується з засудженими зокрема позитивної спрямованості. Постійно приймає активну участь у суспільно - корисному житті відділення, виконанні ремонтних робіт та робіт з поліпшення комунально-побутових умов відділення, дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Приймає активну участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених до позбавлення волі «Духовне відродження». У вчиненому злочині, зі слів засудженого, розкаюється. Усвідомив тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого злочину. Має низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення.

Окрім того, останнє стягнення засудженим було отримано 02.11.2021, після чого, останній отримував лише заохочення за сумлінне ставлення до праці та добру поведінку, 4 з яких були отримані ним у 2023 році та 2 заохочення у 2024 році, отже в особистості засудженого відбувся процес позитивних змін, які створили у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Задовольняючи клопотання захисника, суд дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки своєю поведінкою та сумлінним ставленням до праці засуджений ОСОБА_6 довів своє виправлення.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили ухвалу суду залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як передбачено п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

При цьому, основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання - виправлення засудженого.

Відповідно до ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого. Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Головною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи, а висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен засновуватись на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Відповідні роз`яснення містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002, де зазначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна не відбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Вказаних вимог суд першої інстанції не дотримався та належним чином не мотивував своє рішення.

Під час розгляду клопотання суд першої інстанції належним чином не врахував відомості про особу засудженого ОСОБА_6 , який перебуваючи в місцях позбавлення волі з 26.12.2014, отримав 15 заохочень, перше з яких 18.07.2018, лише зі сплином значного проміжку часу.

Поряд із цим, між застосуванням заохочень упродовж 2018-2020 років, ОСОБА_6 допущено 5 порушень режиму відбування покарання, 2 з яких пов`язані з порушенням розпорядку дня та режиму утримання, а 3 пов`язані зі зберіганням заборонених речей (алкоголь, мобільний телефон, зарядний пристрій), що є злісним порушенням установленого порядку відбування покарання у відповідності до ст. 133 КВК України.

Таким чином, нестабільна поведінка засудженого упродовж 2014-2021 років не може свідчити про те, що засуджений ставленням до праці та доброю поведінкою довів своє виправлення.

Як видно з характеристики у відношенні засудженого ОСОБА_6 від 11.05.2021, на момент проведення засідання комісії щодо можливості застосування ст. 82 КК України, останній характеризувався негативно. Не був працевлаштованим, участі у суспільно-корисному житті відділення та у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймав. Під контролем адміністрації установи дотримувався норм, які визначають порядок та умови відбування покарання та розпорядку дня установи, під час проведення індивідуальних бесід був не завжди відвертим.

У поведінці засудженого ОСОБА_6 позитивні зрушення відбуваються епізодично, так як, перебуваючи в місцях позбавлення волі з 2014 року, він почав працювати лише з липня 2018 року, а офіційно - з березня 2024 року, тобто в період, який передував вирішенню питання його умовно-дострокового звільнення.

Колегія суддів вважає, що дані про особу ОСОБА_6 у своїй сукупності не свідчать про те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Тому відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про це є помилковим.

Таким чином, судом першої інстанції застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст. 81 КК України. У зв`язку з чим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 424, 532, 537, 539 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 липня 2024 року, якою задоволено клопотання захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 умовно-достроково звільнено від відбування покарання на 1 рік 5 місяців 24 дні, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3