Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/665/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Кіровоградського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000726 від 21.11.2022 та №0000131 від 13.02.2023 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.4 ст.185, ч.4 ст.185 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 19 серпня 2024 року суд за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 12 год. 45 хв. 17 жовтня 2024 року включно, з визначенням застави двадцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в якості застави, що в грошовому еквіваленті становить 60 560 грн.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжких корисливих злочинів, які скоїв під час умовно - дострокового звільнення, вчинених повторно, умисно, раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, належних висновків не зробив та знову вчинив злочини, вказане свідчить про те, що він на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, відтак схильний до вчинення кримінальних правопорушень. Крім того, до затримання не працював, не мав постійного джерела доходу, не мав місця реєстрації та стійких соціальних зв`язків, вказане свідчить, що ОСОБА_7 є матеріально незабезпеченою особою, як наслідок при обранні запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, може продовжити злочинну діяльність та зникнути від суду.

За таких обставин, суд має обґрунтовані підстави вважати, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не забезпечить попередження ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: перебуваючи на волі обвинувачений може вчинити нові злочини, оскільки є матеріально незабезпеченою особою та особою схильною до вчинення злочинів проти власності, зникнути від суду з метою уникнення покарання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу про продовження йому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ризики, зазначені прокурором є надуманими, необґрунтованими та нічим не підтвердженими припущеннями, а тому ухвала суду є необґрунтованою, винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того зазначає, що всі свідки вже допитані у судовому засіданні, будь яких речей чи документів які мають істотне значення для встановлення обставин справи немає.

Висновки суду про те, що він не став на шлях виправлення та скоїв новий злочин є недоведений у судовому порядку та порушує презумпцію невинуватості. При цьому всі докази сторони обвинувачення тримаються на показах одного свідка, який плутається у показаннях та неодноразово змінює їх, а також є інші докази, які суперечать показам даного свідка.

Крім того, обвинувачений зазначає, що у зв`язку зі змінами у законодавстві, а саме збільшення суми для притягнення до кримінальної відповідальності, то за ч.3 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України розмір шкоди дуже малий, а тому не може бути тяжким і покарання за нього не пов`язане з позбавленням волі.

Щодо його обвинувачення за ч.4 ст. 185 КК України, то апелянт зазначає про те, що у сторони обвинувачення зовсім немає прямих доказів його вини. Отже спростовуються і доводи про ризики його переховування від суду.

Також зазначає те, що він не обвинувачується у вчиненні насильницьких дій, а також впевнений про доведення ним своєї невинуватості у пред`явленому обвинуваченні.

Обвинувачений вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявності у нього хворого дідуся за яким потрібний догляд та тітка, яка є також немолодого віку і не може одна доглядати дідуся.

Щодо посилань прокурора про те, що він не працевлаштований, тобто не має законних джерел доходу, то на думку обвинуваченого вони є безпідставними, оскільки він знаходиться у слідчому ізоляторі, а тому немає змоги працевлаштуватись.

З наведених підстав ОСОБА_7 вважає, що до нього можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час, що надасть йому змогу працевлаштуватись та забезпечувати себе, а також допомагати рідним.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 , належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, проте, в судове засідання не з`явився. Клопотань про відкладення розгляду не подавав, поважність причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи вимоги ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції за відсутності захисника, оскільки питання щодо погіршення становища обвинуваченого в апеляційній скарзі не порушується, а неприбуття захисника, не перешкоджає проведенню розгляду, з урахуванням того, що обвинувачений на обов`язковій участі захисника не наполягав.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого, який підтримав апеляційні вимоги, прокурора, яка просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали міськрайонного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, у вказаному кримінальному провадженні до обвинуваченого ОСОБА_7 під час досудового розслідування обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24.06.2024 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22 серпня 2024 року включно.

В судовому засіданні, яке відбулось 19 серпня 2024 року суд першої інстанції за клопотанням прокурора продовжив ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому на 60 днів.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході вирішення питання про доцільність тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, останній зможе переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, продовжити злочинну діяльність.

Отже, за висновком суду першої інстанції мають місце ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. При цьому ризик переховуватися від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, на думку колегії, є значним. Наявність даного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину. При оцінці даного ризику колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, яке поставлено у провину обвинуваченому та його особу.

Також колегія суддів вважає, що є реальний ризик з боку обвинуваченого продовжити злочинну діяльність, оскільки ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий в тому числі і за умисні корисливі злочини, обвинувачується у вчиненні умисних, корисливих злочинів під час звільнення його умовно достроково.

Обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегією суддів не встановлено, а тому є обґрунтований висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Колегія суддів вважає, що при вирішені питання продовження обвинуваченому запобіжного заходу, суд першої інстанції належним чином врахував обставини, з наявністю яких закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Що стосується доводів апеляційної скарги про безпідставність обвинувачення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо не підтвердження під час судового розгляду обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні - не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

Доводи обвинуваченого про наявність у нього рідних, які потребують його допомоги, то ці обставини існували і на момент вчинення ним інкримінованих злочинів, а відтак вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченим моделі поведінки, тому не здатні перешкодити йому у разі звільнення з під варти, переховуватись від суду чи продовжити злочинну діяльність.

Інших переконливих доводів щодо незаконності ухвали суду першої інстанції апелянтом не наведено.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих підстав, на які посилається в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 , апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому ухвалу суду першої інстанції щодо продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 липня 2023 року, якою обвинуваченому Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2024 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4