ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

26 серпня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000195 від 02.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, -

встановив:

23.08.2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.02.2024 року за №0000195 за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 подав клопотання про продовження строку застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням розміру застави, обґрунтовуючи його тим, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного відносно ОСОБА_7 під час досудового розслідування, не зникли та існувати не перестали.

В судовому засіданні сторона захисту заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просила обрати відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Також, під час підготовчого судового засідання сторони кримінального провадження вважали за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши обвинувальний акт, суд приходить наступних висновків.

Вирішуючи питання щодо клопотання прокурора про продовження строку застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, визначені змістом ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини. При цьому зазначено, що встановлення небезпеки перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, вимірюватись суворістю можливого покарання, рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

При цьому слід звернути увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При чому ризик втечі повинен оцінюватися у світлі таких факторів, як характер людини, її моральні принципи, місце проживання, робота, засоби до існування, сімейні зв`язки, а також будь-які інші зв`язки з країною, в якій особу притягнуто до кримінальної відповідальності (рішення у справі «Becciev v. Moldova», п. 58).

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд, відповідно до вимог ст.178 КПК України, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу суд враховує засаду верховенства права, закріплену у ст.8 КПК України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд, ЄСПЛ), яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», N 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX).

Суд оцінює тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна; вік та стан здоров`я обвинуваченого, щодо якого відсутні відомості, які б перешкоджали тримання його під вартою; відсутність офіційного працевлаштування до затримання.

Вищезазначені обставини свідчать про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливого переховування обвинуваченого від суду.

Також, вищевказаний ризик обумовлюється тим, що з огляду на обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину, останній обізнаний про шляхи перетину державного кордону України поза межами прикордонного пункту пропуску, що в свою чергу свідчить про можливість обвинуваченого залишити територію України.

Окрім того, судом враховується, що судовий розгляд у даному кримінального провадженні ще не розпочатий, відповідно до засади безпосередності дослідження показань, встановленої ст. 23 КПК України, не допитаний обвинувачений та свідки, отже існують підстави вважати, що обвинувачений може вчинити незаконний вплив на свідків.

Суд вважає, що прокурором також було доведено існування в зазначеному кримінальному провадженні ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливе вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на те, що 31.01.2023 року до Приморського районного суду м. Одеси скеровано обвинувальний акт за обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні низки корисливих кримінальних правопорушень.

Також, підтвердженням існування ризику можливого вчинення іншого кримінального правопорушення свідчить та обставина, що обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, тобто в останнього відсутні законні джерела прибутку.

Таким чином, вказані обставини свідчать, що існують достатні підстави вважати, що ризики, які були підставою для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на даний час не зникли, оскільки є обґрунтовані підстави вважати, що на даний час обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи на волі може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, що було доведено прокурором та не спростовано стороною захисту.

Отже, з урахуванням викладених обставин та особи обвинуваченого ОСОБА_7 , того, що судовий розгляд ще не розпочатий та існування доведених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів на даний час не може забезпечити належну поведінку ОСОБА_7 та запобігти вищевикладеним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому суд вважає за необхідне застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує 60 днів.

Разом із тим, суд враховує, що доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 буде перевірена судом через нетривалий час, у тому числі вона може бути перевірена за клопотанням сторони захисту.

Вирішуючи у відповідності до положень ч. 4 ст. 183 КПК України питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 як альтернативного запобіжного заходу у виді застави, суд враховує наступне.

У відповідності до вимог ч.ч. 4, 5 ст.182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд, встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки обвинуваченого, який за твердженням сторони обвинувачення вчинив тяжкий злочин.

З урахуванням наведеного, враховуючи майновий стан обвинуваченого, який не має постійного джерела доходу, але має постійне місце проживання, те, що злочин відносить до злочинів у сфері забезпечення призову та мобілізації, а також корисливий мотив інкримінованого ОСОБА_7 злочину, суд вважає за необхідне визначити розмір застави, у розмірі, який перевищує максимальний розмір, визначений п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України. За переконанням суду застава у розмірі 130 (сто тридцять) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 393640 (триста дев`яносто три тисячі шістсот сорок) гривень, буде відповідною та достатньою для обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, а також є достатньою і прийнятою з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Таким чином, враховуючи обставини даного кримінального провадження, існування доведених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також прагнення суду забезпечення присутності обвинуваченого в суді, в разі внесення ним застави, суд вважає, що встановлення такого розміру застави з урахуванням усіх обставин справи є пропорційним в даному кримінальному провадженні.

Вирішуючи питання щодо можливості призначити судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу.

Відповідно до ст.21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно п.6 ч.2 ст.412 КПК України судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню якщо порушено правила підсудності.

Відповідно до вимог ч.2 ст.34 КПК України, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції, зокрема, за поданням місцевого суду.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме у керівництві діями спрямованими на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, усуненням перешкод, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України полягає у таких діях: 1) незаконному переправленні осіб через державний кордон України; 2) організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України; 3) керівництві такими діями; 4) сприянні їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод.

Злочин вважається закінченим з моменту вчинення хоча б однієї з дій, які альтернативно становлять його об`єктивну сторону.

Як вбачається з формулювання обвинувачення, яке прокурор вважає доведеним, злочин, який ставиться у вину обвинуваченим у цій справі фактично був розпочатий за адресою: АДРЕСА_1 ), де відбулась зустріч обвинувачених із ОСОБА_8 06.02.2024 року під час якої, останньому було детально роз`яснено план дій. Наступні зустрічі відбулись 17.02.2024 року за адресою: АДРЕСА_2 та 29.03.2024 року за адресою: АДРЕСА_3 ), де відбулась остання зустріч та передача коштів.

В підготовчому судовому засіданні, під час з`ясування питання підсудності даного кримінального провадження саме Приморському районному суду м. Одеси, прокурор не зміг надати раціонального пояснення щодо спрямування обвинувального акту саме до цього суду, разом із цим, сторона захисту зазначила, що інкримінований обвинуваченим злочин вчинений ними на території Хаджибейського районну м. Одеси та незрозуміло з яких підстав прокурор скерував обвинувальний акт саме до Приморського районного суду м. Одеси.

Тобто, з огляду на формулювання обвинувачення та пояснень учасників провадження, слід дійти висновку, що обвинувачені сприяли порадами, вказівками, усуненням перешкод діям спрямованим на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, саме з моменту першої зустрічі із ОСОБА_8 , яка відбулась за адресою: АДРЕСА_1 , де і отримали у якості часткової оплати грошові кошти від останнього.

Отже, за таких обставин, на переконання суду, слід вважати, що інкримінований ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочин є закінчений саме в Хаджибейському районі м. Одеси, що перебуває під юрисдикцією Малиновського районного суду м. Одеси, оскільки останні почали надавати вказівки, поради, а також отримання частини грошових коштів за вказані дії відбулось саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

За встановлених обставин даного кримінального провадження, суд приходить до висновку про необхідність звернення до Одеського апеляційного суду з поданням про направлення даного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до суду, якому воно підсудне у відповідності до положень ч. 1 ст. 32 КПК України.

Керуючись ст. ст. 314, 369-372, 376 КПК України, суд, -

постановив:

Клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 задовольнити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 25 жовтня 2024 року.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 130 (сто тридцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 393 640 (триста дев`яносто три тисячі шістсот сорок) гривень.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу.

Обвинувачений ОСОБА_7 звільняється з-під варти після внесення застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_7 вважається таким, до якого застосований запобіжний захід у виді застави.

У разі внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_7 після звільнення з-під варти прибувати за кожною вимогою до суду, яким розглядається кримінальне провадження, протягом дії запобіжного заходу у виді застави.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатись за межі м. Одеси без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну місця свого проживання;

- утриматись від спілкування із свідками в межах кримінального провадження;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (у разі існування такого), або інший документ, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до суду без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави, суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого більш суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та покладених на обвинуваченого обов`язків, в разі внесення застави, становить до 25 жовтня 2024 року, включно.

Звернутись до Одеського апеляційного суду з поданням про направлення кримінального провадження №0000195 від 02.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, до суду, якому воно підсудне у відповідності до положень ч. 1 ст. 32 КПК України.

Ухвала в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

26.08.2024

Єдиний унікальний номер справи: №522/14057/24

Номер провадження № 1-кп/ 522/3112/24

Головуючий суддя ОСОБА_1