ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 678/577/24

Провадження № 11-кп/4820/533/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 грудня 2023 року за № 0004356 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 липня 2024 року, -

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, українця, громадянина України, з неповною вищою освітою, що працює начальником відділу оптових продажів ТзОВ «ФТД-Рітейл», одруженого, який має на утриманні двох малолітніх дітей, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Обрано ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з дня його фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду у сумі 174 237 грн. 96 коп. та моральну (немайнову) шкоду у сумі 365 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід державного бюджету витрати на залучення експерта в загальній сумі 10 223 грн. 28 коп.

За вироком суду, 23 грудня 2023 року о 16 год. 54 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Jeep Cherokee» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи виїзд із території АЗС «WOG» № 24-18, що розташована за адресою Хмельницька область, Хмельницький район, Руднянська с/р (а/д М-12 311 км + 750 м), на проїзну частину автомобільної дороги міжнародного значення М-30 сполучення «Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка - Луганськ - Ізварине», в порушення вимог п.п. 2.3. (б), 10.1., 10.2. та дорожнього знаку пріоритету 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил дорожнього руху), діючи протиправно недбало, перед початком руху керованого ним автомобіля «Jeep Cherokee», д.н.з. НОМЕР_1 , не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу транспортним засобам, що рухались по автомобільній дорозі міжнародного значення М-30 сполучення «Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка - Луганськ - Ізварине», внаслідок чого створив небезпеку та на проїзній частині вказаної автомобільної дороги здійснив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним автомобіля із передньою правою частиною автомобіля «FAW V5», д.н.з. НОМЕР_2 , який під керуванням ОСОБА_10 рухався по автомобільній дорозі міжнародного значення М-30 сполучення «Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка - Луганськ - Ізварине» зі сторони с. Голосків в напрямку до смт. Летичів Хмельницького району, Хмельницької області.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_6 вимог Правил дорожнього руху, пасажиру автомобіля «FAW V5», д.н.з. НОМЕР_2 , неповнолітньому ОСОБА_11 заподіяні тілесні ушкодження, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх заподіяння.

Вищевказані порушення ОСОБА_6 вимог безпеки дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 .

Своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, захисники обвинуваченого адвокати ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , та представник потерпілого адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Захисники обвинуваченого просили вирок в частині призначеного ОСОБА_6 покарання змінити та призначити йому покарання на підставі ст. 75 КК України не пов`язане із позбавленням волі та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирок у вказаній частині вважають незаконним та необґрунтованим.

Призначене покарання, на їх думку, є надто суворим, таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що після скоєння дорожньотранспортної пригоди ОСОБА_6 надавав потерпілому медичну допомогу та викликав швидку, що, на їх думку, є обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого.

Не враховано, що обвинувачений вчинив необережне кримінальне правопорушення, характеризується виключно позитивно, до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно працевлаштований, на утриманні має двох малолітніх дітей та вагітну дружину.

Разом з тим, варто врахувати що ОСОБА_6 займає активну життєву позицію та надає посильну допомогу у відсічі збройної агресії рф проти України.

Суд помилково визнав обставиною, що обтяжує ОСОБА_6 покарання вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої особи, оскільки даний злочин вчинено з необережності, у обвинуваченого не було умислу на завдання шкоди саме малолітній особі.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання місцевий суд не врахував думку сторони обвинувачення та потерпілої, які наполягали на застосуванні щодо нього ст. 75 КК України.

Вважають, що покарання призначене місцевим судом у вигляді позбавлення волі не дасть можливості обвинуваченому відшкодувати завдану потерпілому шкоду.

Призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, суд не врахував, що обвинувачений має на утриманні двох неповнолітніх дітей та вагітну дружину, а транспортний засіб є джерелом його доходів.

Поза увагою суду залишилося й те, що в діях обвинуваченого відсутні грубі порушення Правил дорожнього руху.

Представник потерпілого у своїй апеляційній скарзі також просив оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України без позбавлення волі та без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Із вироком у вказаній частині не погоджується.

Вказує, що ОСОБА_6 жодного разу не уникав своїх зобов`язань, оплачував усе необхідне лікування та реабілітацію неповнолітнього ОСОБА_11 , забезпечував підтримку під час проходження ним реабілітації в м. Києві.

Покарання у виді позбавлення волі не дасть обвинуваченому можливості надавати матеріальну допомогу та фізично допомагати потерпілому.

Судом першої інстанції не враховано як обставину, що пом`якшує обвинуваченому покарання - надання першої медичної допомоги, оскільки одразу після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 таку надавав.

Поза увагою суду залишилося й те, що ОСОБА_6 є раніше не судимою особою, до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху раніше не притягувався, має постійне проживання, двох дітей на утриманні, міцні соціальні зв`язки, одружений, має постійний дохід та місце роботи, позитивно характеризується, на обліку в лікаря-наркоголога та психіатра не перебуває. Потерпіла не наполягала на призначенні суворого покарання.

Вважає, що судом не вмотивовано доцільність призначення покарання без застосування ст. 75 КК України та додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім того, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу на оскаржуваний вирок в частині обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Просив вирок змінити та обрати ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту.

Вирок у вказаній частині вважає незаконним та необґрунтованим.

Суд в достатній мірі не врахував, що у даному випадку відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Необґрунтовано й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відсутні підстави вважати, що обвинувачений ухилятиметься від виконання процесуальних рішень суду, оскільки має постійне місце проживання, постійне місце роботи, сталі соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, вагітну дружину.

Не взято до уваги й те, що обвинувачений раніше не судимий, характеризується виключно позитивно, повністю визнав свою вину, сприяв розкриттю злочину та швидкому розгляду кримінального провадження судом, частково відшкодував завдану шкоду, надає допомогу ЗСУ.

В порушення вимог ст. 196 КПК місцевий суд не зазначив обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_12 , із посиланням на доводи апеляційних скарг, думку прокурора, який підтримав подані апеляційні скарги, дослідивши обставини, що характеризують особу обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався не в повній мірі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України).

Фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, тому згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо таких обставин колегією суддів не перевіряються. Зазначеним діям суд дав правильну правову оцінку та вмотивовано кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_6 основне покарання, правильно врахував, що він вчинив тяжке кримінальне правопорушення, характеризується позитивно, на утриманні має двох малолітніх дітей, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують обвинуваченому покарання судом правильно визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та часткове відшкодування шкоди.

Що ж стосується обтяжуючої ОСОБА_6 покарання обставини, якою на думку суду першої інстанції є вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, то така необґрунтовано була врахована судом, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України при призначенні покарання обставиною, що його обтяжує визнається вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Обставини, що обтяжують покарання, визначенні ст. 67 КК України, свідчать про підвищену небезпеку вчиненого кримінального правопорушення та особи винного. Вказане дає суду підстави для призначення більш суворого покарання з кількох альтернативних у санкції покарань.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке характеризується такою обов`язковою юридичною ознакою, як необережна форма вини.

Потерпілим у даному кримінальному провадженні є малолітня особа ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на момент вчинення кримінального правопорушення виповнилось лише 13 років.

Однак, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень малолітній дитині в результаті дорожньо-транспортної пригоди не охоплювалось і не могло охоплюватись умислом обвинуваченого, оскільки кримінальне правопорушення він вчинив з необережності.

Отже, така обставина, що обтяжує ОСОБА_6 покарання, як вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої особи у даному кримінальному провадженні відсутня.

Враховуючи наведене, посилання місцевого суду на вказану обставину підлягає виключенню із судового рішення.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про призначення обвинуваченому покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Окрім того, висновок місцевого суду про неможливість виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі не ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст. 75 КК України визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 вчинив необережне кримінальне правопорушення, за яке йому призначено основне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений частково відшкодував завдану шкоду, підтримував зв`язок із потерпілим, цікавився станом його здоров`я.

Завдяки його підтримці та фінансовій допомозі ОСОБА_11 було надано реабілітаційні послуги, після яких значно покращився стан його здоров`я, про що зазначила у своїй письмовій заяві законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_10 , яка подана до апеляційного суду 10 вересня 2024 року.

Крім того, у вказаній заяві ОСОБА_10 повідомила, що обвинувачений через іншу особу передав їй ще 24 000 грн. на реабілітацію потерпілого.

ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, не оскаржував вирок суду в частині доведеності його вини та правильності кваліфікації дій, що свідчить про його готовність понести кримінальну відповідальність.

Обвинувачений до кримінальної відповідальності раніше не притягався, одружений, за місцем роботи характеризується позитивно, на утриманні має двох малолітніх дітей.

Зокрема із характеристики за місцем роботи вбачається, що ОСОБА_6 з лютого 2019 року працює начальником відділу оптових продажів ТОВ «ФТД-Рітейл». Показав себе відповідальним, ініціативним та творчим працівником, є активним членом колективу, готовим прийти на допомогу іншим, користується повагою у колективі. Крім того, ОСОБА_6 є кваліфікованим, відповідальним та вимогливим керівником, жодного разу до дисциплінарної чи адміністративної відповідальності не притягувався (т. 2, а.к.п. 133-134).

Разом з тим, під час розгляду кримінального провадження місцевим судом сторона обвинувачення та представник потерпілого наполягали на призначенні ОСОБА_6 покарання саме із застосуванням ст. 75 КК України.

Однак, призначаючи ОСОБА_6 реальне покарання у виді позбавлення волі, місцевий суд не в повній мірі врахував наведені обставини, натомість виходив лише із ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та наслідків, що настали.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб він довів своє виправлення.

Що ж стосується додаткового покарання, призначеного ОСОБА_6 , то колегія суддів виходить з наступного.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Доведено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку, залежно від конкретних обставин кримінального провадження. Такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 10.08.2021 року, справа № 137/807/20.

Як вбачається з вироку, місцевий суд врахував обставини, які впливають на обрання покарання, в їх сукупності, характер допущених обвинуваченим порушень вимог Правил дорожнього руху та зробив правильний висновок про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Зокрема правильно враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 , здійснюючи виїзд із території АЗС на автомобільну дорогу, не надав дорогу транспортним засобам, що рухались по ній, у зв`язку із чим здійснив зіткнення із автомобілем «FAW V5», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настали тяжкі наслідки, а саме: неповнолітньому ОСОБА_13 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, в результаті яких останній отримав інвалідність.

Правилами дорожнього руху регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Факт порушення Правил дорожнього руху України вказує на істотну суспільну небезпечність дій водія ОСОБА_6 та недотримання останнім вимог у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху України.

Отже, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали в результаті дій обвинуваченого, характеру та мотивів допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає, що покарання без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України.

Доводи захисників про те, що суд безпідставно призначив ОСОБА_6 додаткове покарання, оскільки в його діях відсутні грубі порушення Правил дорожнього руху, на увагу апеляційного суду не заслуговують, враховуючи наступне.

Так, грубим порушенням Правил дорожнього руху визнається порушення, яке створює значну небезпеку для інших учасників руху або може призвести до тяжких наслідків, зокрема до таких як дорожньо-транспортна пригода, заподіяння травм чи смерті.

Набуття особою права керування транспортними засобами визначено Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511. Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Отже, будучи учасником дорожнього рух ОСОБА_6 повинен знати та неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху.

Пунктом 10.1 Правил дорожнього руху визначено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Відповідно до п. 10.2. Правил дорожнього руху виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.

Вказані правила покликані не створювати перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху - як водіям, так і пішоходам. Виконання цих вимог водієм, який починає рух, перестроювання чи будь-яку зміну напрямку руху, є однією з умов безпеки дорожнього руху від початку і до закінчення маневру.

Отже, ОСОБА_6 вчинив грубе порушення Правил дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди та створило реальну загрозу для життя й здоров`я учасників дорожнього руху. У результаті його злочинної недбалості завдано шкоду здоров`ю малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , який внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав інвалідність .

Посилання сторони захисту на те, що призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не взяв до уваги, що останній використовує автомобіль для отримання доходу та має на утриманні двох малолітніх дітей й вагітну дружину, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вказані обставини не є безумовною підставою для призначення йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.

Інші доводи апеляційних скарг не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення в частині призначеного додаткового покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_6 основного покарання, на підставі ст.ст. 407, 408 КПК України. В іншій частині вирок є законним та обґрунтованим.

Що ж стосується клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу, обраного ОСОБА_6 , то таке задоволенню не підлягає, оскільки обираючи його до вступу вироку у законну силу суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 177, 178, 183, 184 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 липня 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити, пом`якшивши таке.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , - вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід, застосований щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, скасувати та негайно звільнити його з-під варти в залі суду.

Зарахувати ОСОБА_6 у строк відбуття покарання строк його тримання під вартою з 24 липня 2024 року по 24 вересня 2024 року включно.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного Кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуюча: ОСОБА_1 .

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3