ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/5546/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1694/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

29 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора Слобідської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволено.

Продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор».

Встановлено строк дії ухвали по 23 серпня 2024 року включно.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та обрати йому міру запобіжного заходу, не пов`язану з позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що органи досудового слідства неправильно кваліфікували дії обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки невірність кваліфікації дій обвинуваченого полягає у тому, що стороною обвинувачення не знайдено переконливих доказів того, що ОСОБА_7 діяв з умислом на вбивство потерпілого або свідомо припускав його настання. Натомість знайдено підтвердження, що обвинувачений скоїв тяжке тілесне ушкодження.

Крім того, 06 лютого 2024 року у обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджений діагноз «Ішемічний інсульт».

Стосовно ризиків, то, на думку захисника, вони відсутні.

Поряд з цим, захисник зазначав, що ОСОБА_7 утримується під вартою вже більше трьох років.

Сукупність вказаних обставин, а саме: повідомлення про підозру, яке не відповідає фактичним даним, відсутність ризиків, а саме головне тяжке захворювання «Ішемічний інсульт» (часткова втрата пам`яті, постійні болі в голові, не стримування сечі, не отримування належного лікування) за відсутністю медикаментів, дозволяє визначити обвинуваченому ОСОБА_7 . альтернативну заставу, при цьому, з врахуванням вищенаведених даних щодо особи ОСОБА_7 , його соціальних зв`язків, встановлених ризиків, можливої поза процесуальної поведінки обвинуваченого, захисник вважав, що застава буда визначатися саме тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, у випадку ухилення від слідства та суду та/або порушення встановлених обов`язків, буде достатнім стимулюючим засобом. Щоб присікти у обвинуваченого бажання сховатися, перешкодити слідству, знищити чи приховати речові докази, впливати на свідків чи не виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

При прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, не одружений, не має офіційного місця роботи та доходу, а також те, що з огляду на конкретні обставини та на суспільну небезпечність діяння, а також тяжкість покарання за особливо тяжкий злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 та обставини вчинення злочину, суд першої інстанції дійшов висновку, що наразі не перестали існувати ризики, які стали підставою для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, передбачені п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, як стали підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину,який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким умисним злочином проти життя та здоров`я особи, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття колегією суддів необґрунтованого рішення.

Щодо доводів захисника про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, а саме те, що відсутні докази того, ОСОБА_7 діяв з умислом на вбивство потерпілого або свідомо припускав його настання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Переглядаючи в порядку статті 422-1 КПК України ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення.

З огляду на наведене, саме суд першої інстанції перевіряє фактичні обставини справи, досліджує докази, надає оцінку всім зібраним доказам як окремо, так і в їх сукупності та визначає чи є досліджений обсяг доказів достатнім для підтвердження пред`явленого обвинувачення, що в свою чергу не виключає наявності підстав, що свідчать про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою. Суд апеляційний інстанції, переглядаючи ухвалу суду в порядку статті 422-1 КПК України, позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку дослідженим судом першої інстанції доказам, у зв`язку із чим посилання захисника на наявність підтвердження, що обвинувачений скоїв тяжке тілесне ушкодження, є безпідставними.

Щодо доводів сторони захисту про наявність у обвинуваченого тяжкого захворювання, яке унеможливлює перебування його під вартою, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що наявність захворювань, які унеможливлюють перебування обвинуваченого в умовах СІЗО повинні підтверджуватися відповідними висновками судово-медичної експертизи, щодо проведення якої обвинувачений має процесуальне право заявляти відповідне клопотання.

Відсутність вищевказаного висновку судово-медичних експертів позбавляє суд апеляційної інстанції процесуальної можливості враховувати зазначені доводи, без їх підтвердження певними висновками експертів, як підстави для скасування або зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необґрунтованості ухвали суду першої інстанції є безпідставними, оскільки судом було належним чином перевірено та досліджено докази, надані прокурором та стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу обвинуваченого. При цьому, висновки суду належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий запобіжний захід не зможе достатньою мірою гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Враховуючи зміст пред`явленого обвинувачення, відповідно до положень частини 4 статті 183 КПК України, судом першої інстанції небезпідставно не визначено розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу при продовженні тримання під вартою. У зв`язку із наведеним, порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі захисника доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог розумності строків, встановлених ст. 28 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, з урахуванням тривалого перебування обвинуваченого під вартою.

Роз`яснити стороні захисту право на звернення з клопотанням про проведення судово-медичної експертизи для встановлення захворювань, які перешкоджають утриманню під вартою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: