Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1818/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-сс/4805/647/24
Категорія ст.422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар: ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника володільця майна- адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 - ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Коростишівського районного суду Житомирської області від 14.10.2024 щодо накладання арешту у кримінальному провадженні №0000029,

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою клопотання першого заступника керівника Коростишівської окружної прокуратури про накладення арешту задоволено частково.

Накладено арешт у виді заборони права на відчуження та розпорядження на нерухоме майно, а саме: 1/3 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту 040 та на 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0011, площею 0,0953 га, реєстраційний номер об`єкту 225, за цією ж адресою, власником якого є ОСОБА_8 , з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення(цивільний позов), в рамках кримінального провадження № 0000029 від 04.06.2024 року.

В задоволенні іншої частини клопотання щодо накладення арешту у виді заборони користування вказаним вище нерухомим майном, - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді, та відмовити в задоволенні клопотання першого заступника Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна.

Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що судом першої інстанції не надано оцінку наявності правової підстави звернення саме прокурора з даним позовом.

Зазначає, що необхідність обґрунтування прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, шляхом зазначення та доведення відсутності органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у відповідній сфері, або неналежного виконання таким органом своїх повноважень, є обов`язковою умовою для виникнення у прокурора права на звернення до суду в інтересах держави.

Посилається на те, що в позовній заяві прокурор вказує на начебто надісланий лист на адресу Коростишівської міської ради з пропозицією вжити заходи для відновлення порушених інтересів держави, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом, що на думку прокурора, є достатнім доказом того, що прокурором було дотримано процедуру, передбачену ст.23 ЗУ «Про прокуратуру». Однак, прокурором не було надано доказів дотримання такої процедури.

В свою чергу, суд першої інстанції не перевірив наявності підстав для звернення прокурора з цивільним позовом в даному кримінальному провадженні, а прокурор не надав доказів, що вказують на такі підстави.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що на час звернення прокурора з даним клопотанням, вийшли строки притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, а оголошена підозра є необґрунтованою.

Посилається на те, що співвласниками майна ОСОБА_8 , на яке прокурор просить накласти арешт, є інші члени його родини, даний будинок є єдиним місцем проживання його та його родини. ОСОБА_8 не вчиняв та не планує вчиняти будь-яких дій щодо реалізації або знищення майна. А клопотання про арешт, є нічим іншим, як спробою психологічного тиску на нього з боку правоохоронних органів як на керівника підприємства.

Зазначає, що підстав вважати, що існує правова підстава для арешту майна ОСОБА_8 , яке перебуває у його власності спростовується, а орган досудового розслідування не представив суду належних доказів для накладання арешту, як заходу забезпечення кримінального провадження, а тому відсутні в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_8 належним йому майном, у зв`язку з чим накладання арешту на майно є недоцільним, та підстав для обмеження прав власності не вбачається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , яка підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених, ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна (ч.2 ст.131 КПК України), а згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема і арешту майна, можливе за таких умов: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням (ч.3 ст.132 КПК України).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.6 ст.170 КПК України, у випадку передбаченому п.4 ч.2 цієї статті, тобто з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (ч.10 ст.170 КПК України).

Згідно ч.1 та ч.2 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного та третіх осіб.

Розглянувши клопотання про арешт майна, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що арешт повинен бути накладений на майно підозрюваного з метою вжиття заходів для відшкодування шкоди, що в повній мірі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та належним чином вмотивовано, оскільки при вирішенні зазначеного вище питання дотримані вимоги ст.ст.170-173 КПК України, з`ясовані і досліджені всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а саме наявність правової підстави для арешту цього майна, забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, слідчим СВ №2 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені за № 0000029 від 04.06.2024 за ч.2 ст.367 КК України за фактом службової недбалості ОСОБА_8 , що виразилась у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов?язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки, у результаті чого КМКП «Водоканал» спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 344 888,03 грн.

27.09.2024 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про наявність підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення у вказаному вище кримінальному провадженні № 0000029 та вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що слідчим суддею не надано оцінки наявності правової підстави звернення саме прокурора з даним позовом, колегія суддів визнає безпідставним.

Як пояснив прокурор в судовому засіданні апеляційного суду, що процедуру, передбачену ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурором дотримано, а саме, попередньо, до звернення до суду з позовом, повідомлено уповноважений орган про порушення інтересів держави, чим фактично надано можливість самостійно відреагувати на виявлені порушення інтересів держави. Підтверджуючі документи наявні в матеріалах кримінального провадження, які при виконанні вимог ст.290 КПК Україні були відкриті стороні. Крім того вказав, що обвинувальний акт разом з цивільним позовом скеровано до суду.

Також колегія суддів, вирішуючи питання щодо законності і обґрунтованості арешту майна враховує і сталу судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у даному конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК України, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання у вказаному вище кримінальному провадженні є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства, громади), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна, неможливо, застосовані слідчим суддею суду першої інстанції обмеження стосовно вказаного в ухвалі майна не є надмірними або ж такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, учасниками кримінального провадження не надано та колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на зазначене у клопотанні слідчого майно, діяв у спосіб та в межах законодавства, арешт застосований на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

Необхідно зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій особи, на майно якої накладено арешт, переваги одних доказів над іншими тощо.

Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення ймовірною, вірогідною та достатньою певною мірою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Перевіривши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, слідчий суддя у висновках, які зробив орган досудового розслідування чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив. Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

Інші доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_8 - ОСОБА_7 не можуть бути підставою для скасування оскарженої ухвали.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 - ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Коростишівського районного суду Житомирської області від 14.10.2024 щодо накладання арешту у кримінальному провадженні №0000029, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :