Справа № 711/166/24
Номер провадження 1-кп/711/272/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження № 00033394 від 30.10.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Мошни Черкаського району Черкаської області, українки, громадянки України, освіта вища, заміжньої, неповнолітніх дітей на утриманні не має, працюючої інженером-землевпорядником в ПП Проектний інститут «Укрспецзем», зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , інвалідом, учасником бойових дій, депутатом не являється, раніше не судимої

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участі:

обвинуваченої - ОСОБА_5 ,

захисників обвинуваченої - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 , 30.10.2023 близько 17 години 40 хвилин керуючи автомобілем ВАЗ 21093 реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись в АДРЕСА_2 в напрямку до вул. Надпільна, в порушення вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2021 №1306, зі змінами і доповненнями, проїжджаючи біля перехрестя з вул. Нарбутівська біля буд. №56 по вул. В`ячеслава Чорновола, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, не зменшила швидкість, та не зупинилася, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, та скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину вул. В`ячеслава Чорновола в межах нерегульованого пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

В наслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 03.11.2023 № 03-01/905 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми голови, тулубу та кінцівок із численними переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, в перебігу травматичного процесу призвело до розвитку жирової емболії, від яких ІНФОРМАЦІЯ_3 настала смерть.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала в повному обсязі, визнала всі фактичні обставини, які їй пред`явлено у обвинуваченні. Щиро розкаюється в скоєному, просить суворо не карати. Додатково пояснила, що 30.10.2024 близько 17 год. 40 хв. вона їхала з роботи і пішохода побачила в останню мить, а точніше вже відчула зіткнення із пішоходом. Спочатку вона не зрозуміла що відбулося. Раніше вона думала, що причиною ДТП було її засліплення зустрічними автомобілями, але на відео видно, що відстань між автомобілями була досить велика, а відтак це не могло бути причиною. Тому вона не розуміє як сталося так що вона не побачила пішохода і це питання буде її переслідувати усе її життя. Вона усвідомлює, що її дії стали причиною настання смерті людини, і ці події розділили її життя на «до» та «після». Вона розуміє, що її обов`язком є відшкодування заподіяної шкоди рідним загиблої і сподівалася, що ними будуть заявлені майнові вимоги. Проте конкретної суми потерпілою стороною не було озвучено. І станом на 16.02.2024 вона самостійно здійснила часткове відшкодування завданої моральної шкоди шляхом здійснення поштового переказу в сумі 100000 грн. на ім`я потерпілого ОСОБА_8 . Це сума, яку їй вдалось акумулювати задля часткового відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки її страховий поліс покриває відшкодування завданої матеріальної шкоди. Вона розуміє, що через її дії загинула людина і вона нічого не може з цим зробити, а може лише нести відповідальність за такі дії, в тому числі і з відшкодування шкоди. Щиро розкаялася у вчиненому та просила вибачення у потерпілого.

На уточнюючі запитання прокурора обвинувачена пояснила, що ці події відбулися 30.10.2023 року ввечері, близько 17 год. 40 хв. Вона керувала автомобілем ВАЗ 21093 р.н. НОМЕР_1 . В неї було посвідчення водія і на момент настання ДТП стаж її водіння був близько 7 (семи) років. Вона рухалася по вул. В.Чорновола в сторону вул. Благовісна в м. Черкаси. Поверталася з роботи додому. На цій ділянці дороги по дві полоси руху в кожному напрямку. ДТП відбулось навпроти будинку АДРЕСА_3 , вона рухалась із допустимою швидкістю руху для автомобілів, але пішохода не побачила і тільки вже відчула зіткнення автомобіля із людиною. Після зіткнення з людиною, вона одразу зупинила автомобіль, вибігла на дорогу. Потерпіла була в шоковому стані, вона казала потерпілій лежати без руху до приїзду швидкої. Потім приїхала поліція, яка на місці займалася оформленням усіх документів, та приїхала швидка, яка забрала потерпілу до лікарні.

На запитання представника сторони захисту обвинувачена пояснила, що вона дуже важко переживає те, що через її дії не стало людини, тому вона уявляє наскільки важко потерпілим від втрати близької людини. Вона від самого початку мала бажання та намагалася відшкодувати потерпілому завдані нею збитки. Після цих подій вона не сідає за кермо і немає наміру цього робити, бо в неї є страх.

На запитання головуючого судді обвинувачена пояснила, що нею вчинялися заходи по частковому відшкодуванню потерпілому завдану моральну шкоду. Вона здійснювала поштовий переказ на ім`я потерпілого в розмірі 100000 грн., але він не отримав ці кошти.

Також в судовому засіданні було досліджено документи характеризуючи особу обвинуваченої ОСОБА_5 , а саме:

- посвідчення водія НОМЕР_2 від 19.10.2023, з якого вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має категорію права керування транспортними засобами «В» з 11.10.2016 року;

- висновок №713 від 30.10.2023 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських засобів, що знижують увагу та швидкість реакції згідно якого, 30.10.2023 о 20.18год. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була оглянута лікарем КЗ «ЧОНД» та їй було встановлено діагноз: твереза;

- вимога ДІАО НПУ згідно якої, станом на 08.11.2023 відсутні відомості щодо притягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до кримінальної відповідальності;

- вимога УІАО ГУНП в Черкаській області згідно якої, станом на 08.11.2023 відсутні відомості щодо притягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до кримінальної відповідальності;

- довідка КНП «ЧОНД» № 3993 від 10.11.2023 відповідно до якої, ОСОБА_5 під наглядом лікаря не перебуває, лікування в закладі не проходила;

- довідка КНП «ЧОПД» ЧОР №2767/01-05/1 від 08.11.2023 відповідно до якої, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під наглядом лікаря-психіатра в КНП «ЧОПНД ЧОР» не перебуває;

- характеристика видана ПП «Проектний інститут «Укрспецзем» з якої вбачається, що ОСОБА_5 працює в даному закладі на посаді інженера-землевпорядника та за місцем роботи характеризується позитивно, дисциплінарних стягнень немає та має позитивні відгуки від колег;

- довідка-характеристика №693/02-19 від 25.12.2023 видана сільським головою Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області згідно якої, ОСОБА_5 за місцем свого проживання в с. Мошни зарекомендувала себе з позитивної сторони, як чуйна, добра та відзивчива людина.

Враховуючи те, що обвинувачена в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачена, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності її позиції, роз`яснивши їй положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вона буде позбавлена права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченої та не знайшов підстави вважати, що остання себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачену та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй злочина при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії обвинуваченої ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.2 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому.

Суд, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_5 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який відповідно ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів, з необережною формою вини, дані про особу обвинуваченої, яка має постійне місце проживання, працює, заміжня, раніше не судима, інвалідом не являється, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, характеризується за місцем проживання та роботи виключно з позитивно, намагалась добровільно частково відшкодувати потерпілому завдану шкоду, вину визнала, щиро розкаялась, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та осудила свою поведінку.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачена свою вину визнала у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаялась, неодноразово вибачалась за вчинене та висловлювала жаль з приводу вчиненого, критично оцінювала свої дії та готова нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини.

Відповідно до постанови Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.11.2018 активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України. Тобто, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним. ОСОБА_5 повідомила усі суттєві обставини щодо вчинення нею дорожньо-транспортної пригоди.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, їх наслідків, особи обвинуваченої, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, поведінку обвинуваченої після вчинення інкримінованого їй злочину, яка усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, дала критичну оцінку своїм діям, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст.50 КК України, призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч.2 ст.286 КК України, що буде достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових злочинів та з урахуванням вищевикладених обставин по справі, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування покарання з випробовуванням, згідно ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк, а також вважає необхідним покласти на обвинувачену обов`язки відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України.

Підстав для застосування ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України, до обвинуваченої, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченої, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженою, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Згідно до п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченій ОСОБА_5 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує суспільну небезпечність вчиненого злочину, направленого проти безпеки дорожнього руху, а також те, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не притягувалася, але своїми необережними діями, які виразились в порушенні пункту 18.1Правил дорожнього руху завдала ОСОБА_10 тілесні ушкодження, від яких остання померла, приходить до висновку про доцільність призначення їй додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.

09.04.2024 потерпілим ОСОБА_8 на адресу суду було подано цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої вчиненням злочину (кримінальним правопорушенням).

Так, в обґрунтування цивільного позову зазначено, що в результаті ДТП, яка сталася 30.10.2024 близько 17год. 40хв. загинула його дружина ОСОБА_10 , 1970р.н. Вказана дорожньо-транспортна пригода відбулась через порушення обвинуваченою ОСОБА_5 , яка керувала автомобілем ВАЗ 21093, д.р.н. НОМЕР_1 , вимог пункту 18.1 ПДР України. У відповідності до висновку експерта №СТ/332Е-23 від 26.12.2023, порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_5 , а саме вимог п. 18.1 ПДР, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням вказаної ДТП та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті його дружині - ОСОБА_10 .

В наслідок зазначеного вище, цивільному позивачу - ОСОБА_8 , як потерпілому, була завдана матеріальна шкода, що виразилась у витратах на організацію та проведення поховання та поминальних процедур відносно його дружини ОСОБА_10 на загальну суду 32 215грн., що підтверджується відповідними товарними чеками.

Крім того, посилаючись на положення ст.ст. 23, 1177 ЦК України, у своєму цивільному позові ОСОБА_8 вказує, що через загибель дружини, йому також була завдана моральна шкода. Так, він зазнав моральних страждань, оскільки втрата дружини залишила негативний відбиток на його психологічному здоров`ї та душевній рівновазі. Ця подія спричинила йому невиліковну психологічну травму, порушила душевну рівновагу, звичний спосіб життя та спілкування. Він став замкнутим у собі, фактично перестав радіти життю, втратив інтерес до дружнього спілкування та зустрічей зі знайомими. Радість від спілкування та проведення спільного часу із його дітьми також затьмарена смертю їх матері, діти постійно сумують за нею, їх тривоги та переживання передаються і йому, споглядання їх суту та туги є нестерпним для нього. Ситуація, що склалася через смерть його дружини є психотравмувальною для нього та такою, що суттєво вплинула на його звичний спосіб життя. Враховуючи викладене, цивільний позивач ОСОБА_8 вважає, що достатньою для компенсації, спричиненої йому моральної шкоди буде достатньою сума коштів в розмірі 800000грн. і саме така сума в повній мірі покриє всі страждання та утиски, яких він зазнав через втрату дружини.

Враховуючи викладене, цивільний позивач ОСОБА_8 просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь понесені ним матеріальні збитки в сумі 32 215грн. та завдану йому моральну шкоду в розмірі 800000грн.

24.04.2024 від відповідача (обвинуваченої) ОСОБА_5 на адресу суду надійшов відзив на цивільний позов. З даного відзиву вбачається, що ОСОБА_5 посилаючись на положення ст.ст. 6, 27, 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-ІV та ст.ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України вважає, що вимоги цивільного позову позивача ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 32215,00грн. та моральної шкоди в розмірі 800000грн., підлягають відшкодуванню за рахунок застрахованої суми в страховій компанії, тобто в межах ліміту страховика, оскільки згідно полісу №213330134 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, її цивільна відповідальність була застрахована в СК «Credo» і страхова сума на одного потерпілого за шкоду, завдану життю і здоров`ю становить 320000грн.

Крім того, відповідач вважає, що заявлена сума моральної шкоди є занадто завищеною. Оскільки потерпілому (цивільному позивачу) ОСОБА_8 в добровільному порядку цивільним відповідачем були надіслані кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000грн, але повернуті через те, що останній не з`явився до поштового відділення для їх отримання, вважає, що окрім страхової виплати в межах ліміту відповідальності за моральну шкоду, ці кошти могли би покрити ті страждання та утиски, яких зазнав ОСОБА_8 . Однак ОСОБА_5 в частині визначення розміру моральної шкоди покладається на розсуд суду.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_5 просила суд в частині стягнення з неї на користь позивача матеріальних збитків відмовити, а в частині стягнення з неї на користь позивача завдану моральну шкоду, вирішити це питання з урахуванням критеріїв, визначених ст. 23 ЦК України.

Отже, вирішуючи питання про заявлений потерпілим ОСОБА_8 цивільний позов про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_5 на його користь матеріальних збитків (витрати пов`язані з організацією та проведенням поховань) в сумі 32 215 грн. та моральної шкоди, як компенсацію за моральні страждання у сумі 800000 гривень, суд прийшов до наступного.

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

З метою гарантування правової визначеності щодо застосування інституту цивільного позову у кримінальному провадженні та з метою забезпечення єдності та сталості відповідної судової практики суд вважає, що положення частини 1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь-якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою).

У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування. Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-ІV).

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ 21093, р.н. НОМЕР_1 була застрахована в СК «Credo» відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 213330134, страхова виплата за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю по якому становить 320 000 грн.

Згідно ст.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталося за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована.

У разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та майну третьої особи (ст.22.1 Закону).

Відповідно до ст.27 Закону України, «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (ст.27.3).

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (ст.27.4).

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

В той же час, між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченою ОСОБА_5 виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП, що сталася 30.10.2023 року. Однак, ОСОБА_5 , як учасник дорожньо-транспортної пригоди, мала застраховану цивільну відповідальність страховою компанією «Credo». Тобто, між ними існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Разом з тим, відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з цивільного відповідача ОСОБА_5 суми матеріальної шкоди, в той час як цивільно-правова відповідальність обвинуваченої була застрахована в межах, обумовлених страховим полісом, то за таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_5 в цій частині слід відмовити.

В той же час, суд враховує, що відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом положень статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Цивільний позивач ОСОБА_8 у своєму цивільному позові просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 в якості відшкодування завданої йому моральної шкоди кошти в сумі 800000грн., посилаючись на те, що через загибель дружини він зазнав моральних страждань, які залишили негативний відбиток на його психологічному здоров`ї та душевній рівновазі. Ця подія спричинила йому невиліковну психологічну травму, порушила душевну рівновагу, звичний спосіб життя та спілкування. Він став замкнутим у собі, фактично перестав радіти життю, втратив інтерес до дружнього спілкування та зустрічей зі знайомими. Радість від спілкування та проведення спільного часу із його дітьми також затьмарена смертю їх матері, діти постійно сумують за нею, їх тривоги та переживання передаються і йому, споглядання їх суму та туги є нестерпним для нього. Ситуація, що склалася через смерть його дружини є психотравмувальною для нього та такою, що суттєво вплинула на його звичний спосіб життя.

Згідно пунктів 5 та 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові від 03.10.2019 року у справі №709/1173/17 Верховний Суд зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що злочинними діями обвинуваченої потерпілому ОСОБА_8 дійсно завдана значна моральна шкода, яка полягає в глибоких емоційних стражданнях отриманих внаслідок втрати близької людини, а саме його дружини та матері їх дітей, що, окрім спричиненого душевного болю, призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв`язків.

Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди суд враховує, що життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, а тому, враховуючи надане позивачем обґрунтування, характеру, тривалості та обсягу душевних та психічних страждань, тяжкості вимушених змін у житті позивача, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 400000,00 (чотириста тисяч) гривень, що, на думку суду, відповідає принципам розумності, співмірності й справедливості.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченої на користь держави підлягають стягненню документально підтверджені витрати на залучення експерта в розмірі 3823 грн. 68 коп., які необхідно перерахувати на рахунок (р/р НОМЕР_3 ; отримувач коштів ОСОБА_11 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ; МФО НОМЕР_5 ; банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; вид платежу: за експертизу СТ/332Е-23 у к/п №0003394).

Також слід стягнути з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення експертизи № СЕ-19/124-23/13056-ІТ від 22.12.2023 в розмірі 6058грн. 24коп.

Арешт на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні ЄРДР №0003394 від 30.10.2013, а саме: на автомобіль «ВАЗ-21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_12 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.11.2023 - скасувати.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368-370, 373, 374, 615 КПК України,

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід не обирався.

Стягнути із ОСОБА_5 процесуальні витрати на залучення експерта: за проведення судової автотехнічної експертизи № СТ/332Е-23 в розмірі 3823 грн. 68 коп., перерахувавши їх на рахунок: р/р НОМЕР_3 ; отримувач коштів ОСОБА_11 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ; МФО НОМЕР_5 ; банк отримувача АТ КБ №ПРИВАТБАНК»; вид платежу: за експертизу СТ/332Е-23 у к/п №0003394.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/124-23/13056-ІТ від 22.12.2023 в розмірі 6058грн. 24коп.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , проживаючої: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_8 (проживаючої АДРЕСА_5 ) моральну шкоду, спричинену злочином, в розмірі 400000 (чотириста тисяч) гривень 00 коп. В решті позовних вимог відмовити.

Скасувати арешт накладений згідно ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.11.2023 року, на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні ЄРДР №0003394 від 30.10.2013, а саме: на автомобіль «ВАЗ-21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_12 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 .

Речові докази:

?автомобіль «ВАЗ-21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.11.2023 року, залишено на тимчасове зберігання на майданчик утримання транспортних засобів Черкаського РУП ГУНП В Черкаській області, який знаходиться за адресою: м. Черкаси вул. Пастерівська, 104 - повернути власнику чи законному володільцю після вступу вироку в законну силу.

?DVD-R диск «Memorex», приєднаний до матеріалів кримінального провадження - залишити при матеріалах кримінального провадження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення, з підстав, передбачених ст.394 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України, в умовах воєнного стану, судом проголошено резолютивна частина вироку після складання та підписання повного тексту. Повний текст вироку вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_1