СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кп/759/355/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження № 0000092, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.02.2022 стосовно:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Суми,громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 № 2341--ІII),

за участю: прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

1. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_4 , в порушення норм Конституції України, складеної Військової присяги, положень рішення ІНФОРМАЦІЯ_24 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України» від 23.03.2014, введеного в дію Указом в.о. Президента України - Голови Верховної ради України від 24.03.2014 № 339/2014, окремого доручення начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 23.03.2014 № 4234/С, спільної директиви ІНФОРМАЦІЯ_2 06.05.2014 № Д-1, займаючи посаду старшого офіцера відділення артилерії управління забезпечення навчання військ в/ч НОМЕР_1 , умисно, безпідставно, керуючись особистими мотивами, з метою ухилитися від військової служби, у період часу з кінця березня 2014 року до 12.05.2014 до визначеного місця тимчасового базування військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 не прибув, та по теперішній час залишився на тимчасово окупованій території АР Крим, проводячи час на власний розсуд.

Він же, ОСОБА_4 , за наведених вище обставин, ухилившись від проходження служби в Збройних Силах України, в період збройного конфлікту, діючи умисно, керуючись особистими мотивами, з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, добровільно 09.04.2014 набув громадянства РФ та після цього вступив на службу до ЗС РФ, а саме до складу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » військово-повітряних сил збройних сил РФ (військова частина НОМЕР_2 , розташована за адресою: АДРЕСА_3 , де 28.11.2014 склав присягу на вірність РФ, та по теперішній час здійснює діяльність з організації та проведення випробувальних робіт новітніх зразків озброєння у сфері авіаційної та морської техніки для потреб Чорноморського флоту РФ, тим самим надає іноземній державі-агресору допомогу у підривній діяльності проти України.

Вказані злочини вчинено ОСОБА_4 за наступних обставин.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі - РФ) та ще

49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав, резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), серед іншого, визначено, що ознаками агресії є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала

в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 73 Конституції України закріплено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України - в Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим) та м. Севастополі .

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя , а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації (далі - ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації (далі - ЧФ РФ), це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ ЗС РФ поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС РФ, співробітників інших силових відомств РФ, представників влади, інших громадян РФ та України. Крім того, з цією ж метою представниками влади РФ створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС РФ.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому військовослужбовцями ЗС РФ здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для РФ рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України починаючи з 20 лютого 2014 року представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України та військова окупація території АР Крим.

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру, у якому Російська Федерація, її Збройні Сили і військовослужбовці є ворогом для України та її громадян.

Зігідно із ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Статтею 63 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Згідно з приписів ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV (в редакції, чинній на час вчинення суспільно-небезпечних діянь), ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Разом з цим, майор ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України та займаючи посаду старшого офіцера відділення артилерії управління забезпечення навчання військ ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), достовірно володіючи інформацією, що з 20 лютого 2014 року РФ здійснюється військова агресія відносно України та вчиняються дії, направлені на зміну меж території України, в порушення складеної Військової присяги, ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України», вчинив особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки - державну зраду, що виразилося у переході на бік ворога в період збройного конфлікту, наданні іноземній державі або її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, а також вчинив злочин проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин.

01.08.1997 Сумським об`єднаним міським військовим комісаріатом ОСОБА_4 призваний на військову службу до Збройних Сил України.

16.03.2011 останньому наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 141 присвоєно військове звання майор.

Так, 01.03.2014 о 00 год. 55 хв. невстановленими військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_19 у взаємодії із військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_20 та військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_21, озброєними автоматичною стрілецькою зброєю та у повному бойовому екіпіруванні, загальною кількістю близько 350 осіб, якими використовувались 6 броньованих автомобілів ГАЗ-2330 «Тигр» з кулеметами на даху та 10 автомобілів «КАМАЗ» і «УРАЛ», здійснено захоплення аеродрому «ІНФОРМАЦІЯ_22» військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), дислокованої за адресою: АДРЕСА_3 , у якій проходив військову службу ОСОБА_4 , та виведено із ладу військове майно, що забезпечує керівництво польотами літаків ЗС України - обладнання для керівництва польотами контрольно-диспетчерського пункту аеродрому («ВІСП», радіостанції, антени, телефони), пошкоджено робочі місця керівника польотів, ближньої зони керівника посадки, обрізано проводку зв`язку. Крім того, на злітно-посадковій смузі аеродрому останніми розміщено літак ЗС України АН-26 у спосіб, що перешкоджав вирулюванню, зльоту та посадці військових літаків ЗС України, чим унеможливлено рух повітряних суден у навколишньому повітряному просторі.

Із урахуванням подій, що відбувалися в АР Крим, а саме тимчасовою окупацією півострову РФ, Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення від 23.03.2014 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України». Зазначене рішення РНБО України введено в дію Указом в.о. Президента України-Голови Верховної Ради України від 24.03.2014 № 339/2014.

На виконання вищевказаних нормативно-правових актів, було видане окреме доручення начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 23.03.2014 № 4234/C щодо діяльності військових частин Збройних Сил України в умовах особливого періоду, згідно з яким особовому складу вказаної військової частини здійснити перебазування з території АДРЕСА_7 до місця тимчасового базування ПАТ «ІНФОРМАЦІЯ_23» за адресою: АДРЕСА_2 .

Вимога про строк прибуття на материкову Україну військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополя до 12.05.2014 визначена в спільній директиві ІНФОРМАЦІЯ_2 від 06.05.2014 № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України пов`язані з окупацією території України».

Зазначене доручення командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 в один із днів з 23.03.2014 по 26.03.2014 в приміщенні конференц-зали її штабу за адресою: АДРЕСА_3 , усно доведене до всіх військовослужбовців цієї частини, у тому числі ОСОБА_4 .

Однак, майор ОСОБА_4 , в порушення складеної Військової присяги, зазначених вище норм законодавства, окремого доручення начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 23.03.2014 № 4234/С, спільної директиви ІНФОРМАЦІЯ_2 06.05.2014 № Д-1, займаючи посаду старшого офіцера відділення артилерії управління забезпечення навчання військ в/ч НОМЕР_1 , умисно, безпідставно, керуючись особистими мотивами, з метою ухилитися від військової служби, у період часу з кінця березня 2014 року до 12.05.2014 до нового місця служби у м. Запоріжжя не прибув, та по теперішній час залишився на тимчасово окупованій території АР Крим, проводячи час на власний розсуд.

Він же, ОСОБА_4 , ухилившись від проходження військової служби в Збройних Силах України, діючи умисно, керуючись особистими мотивами, з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, 09.04.2014 добровільно набув громадянства РФ та після цього вступив на службу до ЗС РФ, а саме до складу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » військово-повітряних сил збройних сил РФ (військова частина НОМЕР_2 , розташована за адресою: АДРЕСА_3 , де 28.11.2014 склав присягу на вірність РФ, тобто він в період збройного конфлікту перейшов на бік ворога, та станом до цього часу у зазначеній військовій частині ЗС РФ здійснює діяльність з організації та проведення випробувальних робіт новітніх зразків озброєння у сфері авіаційної та морської техніки для потреб Чорноморського флоту РФ, тим самим надає іноземній державі-агресору допомогу у підривній діяльності проти України.

2.Застосована судом правова процедура.

Судовий розгляд даного кримінального провадження здійснювався в межах передбаченого КПК України спеціального судового провадження, за відсутності обвинуваченого ОСОБА_4 (in absentia), з дотриманням вимог законодавства України.

Інформація про виклик обвинуваченого ОСОБА_4 ,а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Суд також ураховує, що можливість розглянути справу і прийняти у ній рішення за відсутності обвинуваченого відповідає загальним засадам демократичного суспільства, стандартам судового розгляду, закріпленим, зокрема, в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи від 19 січня 1973 року «Про критерії, що регламентують розгляд, що здійснюється за відсутності обвинуваченого».

Чинне кримінально-процесуальне законодавство України надає обвинуваченому всі необхідні можливості в рамках спеціального судового провадження, щодо необхідності дотримання яких у справах за відсутності обвинуваченого (in absentia) зазначено в рішеннях ЄСПЛ, зокрема, надає право обвинуваченому бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення, мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, бути присутнім при розгляді справи, право на професійну правничу допомогу, право бути вислуханим, право оскаржити вирок тощо.

Проте обвинувачений ОСОБА_4 цими правами не скористався, до суду не з`явився показань суду не надав, заяв, клопотань не подав за відсутності будь-яких перешкод для реалізації своїх прав на території України.

Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою.

Судом також встановлено, що стороною обвинувачення були здійснені всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_4 як підозрюваного, обвинуваченого, зокрема на захист та доступ до правосуддя в кримінальному провадженні, в якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia), що відповідає правовій позиції Європейського суду з прав людини (справа «Колоцца проти Італії», рішення від 12 лютого 1985 року; справа «Шомоді проти Італії», рішення від 18 травня 2004 року та інші).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2022 про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України, встановлено, що ОСОБА_4 умисно переховується від слідства та суду на території, яка є тимчасово окупованою територією України, у зв`язку з чим 18.08.2022 був оголошений у розшук (т.1 а.п. 139).

В той же час, ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений. Окремо суд звертає увагу, що дослідження відеозаписів допитів свідків у судовому засіданні проводилося в умовах воєнного стану за правилами ч. 11 ст. 615 КК України, згідно якої показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації (в редакції Закону № 2111-IX від 03.03.2022; із змінами, внесеними згідно із Законом № 2137-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 2201-IX від 14.04.2022).

3. Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження.

Тимчасова окупація з боку РФ частини території України - АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку РФ цієї частини території України є загально відомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доведення.

Так, Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим».Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є « Державна рада Республіки Крим ».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т. 4 а. 175-214), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

Вказані та інші аналогічні за оцінками вказаних подій резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Закон України №1207-VII, постанови Верховної Ради України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства України, на підставі якого суд приймає рішення у справі.

4. Докази на підтвердження встановлених судом обставин та кваліфікація дій обвинуваченого.

Судом ретельно досліджені подані стороною обвинувачення докази на встановлення зв`язку між вищевказаними подіями та діями обвинуваченого безпосередньо в контексті висунутого йому обвинувачення.

Так, статус ОСОБА_4 на час вчинення злочинів як військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 підтверджено дослідженими судом матеріалами особової справи, з якої вбачається,що останній ІНФОРМАЦІЯ_9 призваний на військову службу до Збройних Сил України, прийняв військову присягу на вірність народу України 30.08.1997 року, 16.03.2011 останньому наказом ІНФОРМАЦІЯ_10 присвоєно військове звання майор, на підставі наказу Командувача ПС ЗСУ від 16.02.2011 №80 ОСОБА_4 призначений на посаду старшого офіцера відділення артилерії управління забезпечення навчання військ в/ч НОМЕР_1 . Відповідно до витягу із наказу першого заступника начальника Генерального штабу ЗСУ № 108 від 03.04.2015 року (п.101) колишнього майора ОСОБА_4 , колишнього старшого офіцера відділення артилерії управління забезпечення навчань військ, звільнено з військової служби у запас за пунктом «ж» (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) та виключено із списків особового складу Збройниї Сил України з 21.03.2015 року.

На момент притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 перебуває на тимчасово окупованій території АР Крим, що, зокрема, підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_11 від 15.07.2022 № 91-17834/0/15-22 відповідно до якого відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 15.07.2017 по 15.07.2022 громадянином України ОСОБА_4 у базі даних не виявлено (т.1, а.с.170).

Докази стосовно того, що була вимога про передислокацію військових частин з АР Крим до материкової частин України:

- рішення ІНФОРМАЦІЯ_24 від 23 березня 2014 року про визнання доцільним передислокацію військових частин, установ та організацій ЗСУ, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АРК та міста Севастополя в інші регіони України, Указ Президента України від 24 березня 2014 року про введення в дію рішення ІНФОРМАЦІЯ_24 від 23 березня 2014 року «Про передислокацію військових частин, установ та організацій ЗСУ, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АРК та міста Севастополя в інші регіони України» (т. 5, а. с. 115-98).

-директива ІНФОРМАЦІЯ_12 від 06.05.2014 в якій зазначено місця передислокації військових частин і строк прибуття (т.5, а. с. 124-125);

- лист науково-дослідного центру випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки від 13.06.2022 № 21/2/2/1145, згідно якого безпосереднє мешкання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 було визначено за адресою: АДРЕСА_2 , ПАТ «ІНФОРМАЦІЯ_23», строк прибуття до 12.05.2014 (т.2, а. с. 241).

Окрім того, встановлені під час судового розгляду обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001), ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001) підтверджуються наступними доказами:

- протоколом огляду від 24.09.2022, згідно якого об`єктом огляду є відео, яке має назву "Присяга предателей", датовано 18.01.2021р., в ході перегляду якого встановлено, що його змістом є урочисті заходи щодо прийняття військової присяги на вірність Російській Федерації колишніми військовослужбовцями Збройних Сил України та зарахування їх на військову службу до " ІНФОРМАЦІЯ_13 ", дислокованого на тимчасово окупованій території автономної Республіки Крим. Зі змісту відео вбачається, що територєю проведення вказаного заходу є територія аеродрому " ІНФОРМАЦІЯ_13 ", який розташований та тимчасово окупованій території військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, що в АДРЕСА_5 . На відео зображено особовий склад, який вишикуваний, далі відбувається урочисте винесенння прапору Російської Федерації з музичним супроводом оркестру, на який рівняється особовий склад. Керівництво процесом прийняття присяги здійснює генерал - майор ВПС Збройних Сил Російської Федерації та інше керівництво ВПС ЗС РФ, також на заході присутні військові пенсіонери, представник російської церкви, колишні військовосліжбовці Збройних Сил України. Надалі генерал - майор ВПС ЗС РФ (анкетні дані відсутні) звертається до особового складу з подякою від імені командування ВПС ЗС РФ за вибір військовослужбовців служити Російській Федерації, побажав їм гордитися цим вибором та віддав наказ про початок прийняття присяги на вірність російській Федерації. Так, на відеозаписі зафіксовано процес прийняття військової присяги на вірність Російській Федерації , зокрема, майора ОСОБА_4 (17 хв.22 сек. відтворення відеозапису) (т.2, а.с.34-52);

- відеозаписом допиту свідка ОСОБА_8 від 14.06.2022, який у наданих свідченнях зазначив, що він з 1992 по 2014 проходив військову службу в ДНВЦ ЗС України - військова частина НОМЕР_1 , яка була розташована за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_4 також проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . Рішенням командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 особовий склад, техніка та майно військової частини повинні були прибути до м. Запоріжжя та розміститись на фондах АТ «ІНФОРМАЦІЯ_25». Коли був завершений кінцевий термін, визначений командуванням ЗСУ, для виходу на материкову України ним було проведено шикування особового складу військової частини в АДРЕСА_6 , на якому було виявлено ряд військовослужбовців, котрі не вийшли з АР Крим. Після чого, ним був виданий наказ по стройовій частині в якому був список всіх військовослужбовців, котрі не прибули до нового місця служби у визначений термін, щодо виключення їх зі списків частини. Даний список був доведений до начальника військово - наукового ІНФОРМАЦІЯ_14 .

- наказом № 37 від 23.05.2014 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_8 , згідно якого майор ОСОБА_4 , старший офіцер відділення артилерії управління забезпечення навчання військ (п.2.56) значиться в переліку військовослужбовців, які не прибули до місця дислокації і звільнені від займаних посад та виключені зі списків військової частини НОМЕР_1 (т.2, а.с.85-113);

- відеозаписами допитів свідка ОСОБА_9 від 14.06.2022 (т. 2, а.с. 121-127), свідка ОСОБА_10 від 15.06.2022 (т. 2, а.с. 114-120), свідка ОСОБА_11 від 15.06.2022 (т. 2, а.с 128-132), свідка ОСОБА_12 від 15.06.2022 (т. 2, а.с. 133-138), які зазначили, що проходили з ОСОБА_4 службу у військовій частині і знають його особисто. У своїх показах підтвердили, що наказ про передислокацію доводився усно, орієнтовно у березні 2014 року до всього особистого складу в приміщенні конференц-залу штабу за адресою: в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_3 ОСОБА_7 та начальником управління наукових досліджень ІНФОРМАЦІЯ_26 ОСОБА_13 . При цьому був присутній і ОСОБА_4 .Після переміщення в/ч із АДРЕСА_8 до АДРЕСА_9 під час загального шикування всього особистого складу за адресою: АДРЕСА_6 , командуванням частини було виявлено ряд військовослужбовців котрі не прибули до нового місця служби, в тому числі ОСОБА_4 . На підставі поданих списків відсутніх військовослужбовців командиром в/ч був виданий Наказ по строковій частині про їх виключення із списків частини. Також вони повідомили, що ОСОБА_4 продовжив військову службу у ЗС РФ.

- наказом «верховного головнокомандуючого АР Крим і м. Севастополя» № 7 від 17.03.2014 С. Аксьонова, згідно якого військовослужбовці, які служать у ЗСУ, але бажають перейти до ЗС РФ, повинні подати рапорт на ім`я Головнокомандуючого, крім того, все майно військових частин на території АР Крим переходить у розпорядження ЗС РФ (т. 2, а. с. 139-140);

- листом ІНФОРМАЦІЯ_15 від 08.06.2022 № 306/2/3141 з інформацією щодо проведення службової перевірки щодо осіб, які не прибули у 2014 році з території АР Крим до материкової частини України і направлення інформації до прокуратури (т.2, а.с. 226);

- листом Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки СБУ від 14.06.2022 №30/6-3716 з інформацію про ОСОБА_4 та його родинні зв`язки, в якому, зокрема, зазначено, що 09.04.2014 ОСОБА_4 було видано Федеральною Міграційною Службою Росії паспорт громадянина РФ (т.2, а.с. 232);

- протоколом огляду електронного ресурсу мережі Інтернет « ІНФОРМАЦІЯ_16 » від ІНФОРМАЦІЯ_27, згідно якого на електронній сторінці веб - ресурсу за вказаним посиланням міститься стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_17 » від 20.01.2015, в якій вказано,що Державний авіаційний науково - випробувальний центр ЗС України, що знаходиться в АДРЕСА_10, входить до складу ІНФОРМАЦІЯ_28. Також вказано, що 28.11.2014 року 459 офіцерів та прапорщиків принесли присягу на вірність армії і народу Росії ( т.2, а.с.235-236);

- актом огляду від 21.01.2021 сайту «You Tube» у всесвітній мережі інтернет за ідентифікатором «присяга ПРЕДАТЕЛЕЙ», за змістом якого на відео видно присягу на вірність РФ колишніми військовослужбовцями ЗС України та зарахування їх на військову службу в підрозділі « ІНФОРМАЦІЯ_18 », дислокованого на тимчасово окупованій території АР Крим. На відео зображено аеродром, який на момент відзняття відео розташований на тимчасово окупованій території. ОСОБА_4 приймає присягу на вірність ЗС РФ на 17 хв. 22 сек. відеозапису (т. 3, а.с. 14-39);

- протокол огляду від 28.05.2022 сайту "Миротворець" (т. 3 а. с. 219-222);

- протоколами огляду від 31.05.2022, та від 07.06.2022, згідно яких об`єктом огляду є відео на сайті «You Tube», яке має назву "Присяга предателей", датоване 18.01.2021р., та на якому зафіксовано процес прийняття військової присяги на вірність Російській Федерації , зокрема, майора ОСОБА_4 (17 хв.22 сек. відтворення відеозапису) та додатками до протоколу - DVD - R дисками, на який записано каталог (папку) із назвою "Присяга предателей" із збереженою інтернет -сторінкою (т.4, а.с.5-27, а.с. 116-137);

- протоколом огляду від 01.06.2022 за змістом якого проведено огляд електронного документу, а саме окремих відомостей в електронній інформаційно - телекомунікаційній мережі інтернет, в ході чого встановлено вид діяльності установи збройних сил РФ, де проходять службу, зокрема, ОСОБА_4 ( т.4 а.с.33-36);

- протоколом огляду від 06.06.2022 за змістом якого об`єктом огляду є законодавство РФ, яке містить текст військової присяги на вірність РФ (т.4, а.с.52-112);

- листом Департаменту кримінального аналізу НПУ від 18.06.2022 №2565/33/01/1-2022 з аналітичними матеріалами щодо ОСОБА_14 (том 5, а.с. 31-68);

- листом Департаменту контррозвідки СБУ від 30.06.2022 № 17/АР/2-5539нт (т. 5, а.с. 96-108);

- протоколами оглядів комп`ютерних даних за участю свідка ОСОБА_12 від 15.06.2022 (т.7, а.с. 1-6), свідка ОСОБА_9 від 14.06.2022 (т. 7, а.с. 7-12), свідка ОСОБА_10 від 15.06.2022 (т. 7 а.с. 13-18), свідка ОСОБА_11 від 15.06.2022 (т.7, а.с. 23-28), які на відео впізнали ОСОБА_4 , який приймав присягу на вірність Російській Федерації на території аеродрому, який раніше належав в/ч НОМЕР_1 .

Окремо, суд звертає увагу, з огляду на особливості даного кримінального провадження на правову оцінку питання громадянства ОСОБА_4 .

Так, ОСОБА_4 за інформацією Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстраці Державної міграційної служби України є громадянином України відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство», паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 19.06.1996 Ковпаківським РВ СМУ УМВС України в Сумській області; за нявними обліками територіальних органів ДМС України інформація про підготовку подань про втрату громадянства України ОСОБА_4 відсутня (т. 5, а.с. 21). Відповідно до листа Міністерства закордонних справ від 04.08.2022 № 71/17-532/2-58045, відсутня інформація про звернення ОСОБА_4 з клопотанням про припинення громадянства України ( т.5, а.с.248).

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІЙ, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Таким чином, з урахуванням раніше встановлених фактичних обставин, суд доходить висновку, що ОСОБА_4 на момент вчинення кримінальних правопорушень і по теперішній час залишається громадянином України, незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ним громадянства України.

Оцінюючи зазначені вище докази, кожний окремо, відповідно до вимог ст.ст.85, 86, 94, 98, 99 КПК України, суд вважає, що відомості, які вони містять, є допустимими доказами, оскільки під час досудового розслідування вони отримані в порядку встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Крім того, вони також є належними доказами, оскільки прямо підтверджують існування фактів та обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а також інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження та не викликають сумнівів щодо їх достовірності.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, в результаті повного, об`єктивного і всебічного їх дослідження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів за встановлених судом обставин та кваліфікую його дії за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 № 2341-ІII) як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України: переході на бік ворога в період збройного конфлікту, наданні іноземній державі або її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України (в редакції Закону від 05.04.2001 № 2341-ІII); та за ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 № 2341-ІII) як дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби, з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення.

Доводи захисника про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушенях, спростовуються сукупністю досліджених і покладених в основу вироку доказів.

Вирішуючи клопотання захисника, заявлене у судових дебатах, про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, визначених ст. 49 КК України, суд зазначає наступне.

Статтею 49 КК України передбачені строки притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення.

Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Частинами другою та третьою цієї статті передбачені випадки зупинення та переривання строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувачений не виконав наказ щодо зміни місця дислокації військової частини, не прибув у військову частину у визначений наказом час до 12 травня 2014 року, з 21 березня 2015 року звільнений із військової служби. Також, матеріалами справи встановлено, що кримінальне провадження, за ознаками вчинення особою дезертирства розпочате 07.02.2022 року.

Судом враховується, що відповідно до норми ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 1 ст. 408 КК України належить до категорії нетяжких. Строк притягнення до кримінальної відповідальності за такий злочин складає 5 років (відповідно до норми п. 3 частини першої ст. 49 КК України). Отже, на момент внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, сплили строки притягнення до кримінальної відповідальності за такий злочин. Подальше оголошення обвинуваченого (на той час підозрюваного) у розшук не може зупинити строки притягнення до кримінальної відповідальності (відповідно до ч.2 ст. 49 КК України), оскільки на момент початку досудового розслідування вони уже спливли.

Звільнення від кримінальної відповідальності відбувається у порядку, визначеному ст. 44 КК України. Також, положеннями ч. 7 ст. 284 КПК визначено, що у разі якщо суд встановить наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд на будь-якій стадії судового провадження зобов`язаний з`ясувати та врахувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження.

Кримінальне провадження здійснювалося у порядку спеціального судового провадження, за відсутності обвинуваченого, а тому суд був позбавлений можливості з`ясувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження, або продовження судового розгляду з метою з`ясування усіх обставин, що підлягають доказуванню.

Однак, згідно норми ч. 5 ст. 74 КК України, закінчення строку притягнення до кримінальної відповідальності враховується судом під час призначення покарання.

5. Мотиви призначення покарання.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжкого та особливо тяжкого злочинів, особу обвинуваченого, який, як вбачається з його особової справи, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину,2010 року народження, раніше не судимий, на спеціальних медичних обліках не перебуває.

Обставин, які відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлені.

Обставин, які відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлені.

На підставі наведеного, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавленні волі в межах санкцій ч.1 ст.111 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) та ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ), оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст.75 КК України, або ж застосування ст.69 КК України, чи норм ст.69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Викладена позиція суду відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Водночас, з огляду на вищевикладене, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України на момент реєстрації кримінального провадження (07.02.2022року) закінчились строки давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.408 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 підлягає звільненню від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

6. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Доказів щодо понесених процесуальних витрат сторонами кримінального провадження не надано.

Питання щодо долі речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.

Оскільки під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався запобіжний захід, а також інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, суд приходить до висновку, що підстав для їх застосування до моменту набрання вироком суду законної сили також немає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373- 376,ч.15 ст.615 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) та ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) і призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та на підставі положень ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

- за ч.1 ст. 111 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази: матеріали особової справи №19872 ОСОБА_4 - зберігати при матеріалах кримінального провадження; електронні носії інформації з відеозаписами слідчих дій - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається захиснику та прокурору.

Інформацію про ухвалення вироку опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст.297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті судової влади.

Суддя: ОСОБА_1