КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №11-сс/824/6282/2024 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 з доповненнями на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000181 від 23 лютого 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на автомобіль марки «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Уважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків слідчого судді обставинам кримінального провадження.

У доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 зазначає, що сформульовані прокурором узагальнені кваліфікуючі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 368-5 КК України, що має спрощений підхід, є недопустимим та є наслідком висновку про фактичну відсутність обґрунтованої підозри, що свідчить про її некоректність.

Вказує, що згідно протоколу опитування особи за її згодою від 10 вересня 2024 року ОСОБА_8 привіз із-за кордону транспортний засіб «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, та набув його у власність 26 травня 2022 року.

Посилається на те, що власником вказаного автомобіля є і його дружина ОСОБА_8 , оскільки цей транспортний засіб придбаний за спільні гроші у шлюбі.

Також зазначає, що ОСОБА_8 тривалий час займався купівлею-продажем автомобілем, що надавало йому можливість отримати грошові кошти у розмірі, достатньому для утримання сім`ї та заощадження. Окрім цього, його теща близько 20 років проживає в Ізраїлі та передавала грошові кошти його родині, зокрема, йому особисто для своєї доньки (дружини ОСОБА_8 ) вона передала суму у розмірі близько 50 000 доларів США, при цьому близько 30 000 доларів США теща переслала ОСОБА_8 на рахунок, відкритий у банку, а іншу суму передала готівкою.

Зауважує, що ОСОБА_8 почав працювати на посаді водія Поліського ЛО ДСГП «Ліси України» з 29 серпня 2023 року, тоді як автомобіль він набув у власність 26 травня 2022 року.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_8 дійсно неодноразово надавав ОСОБА_10 у користування вказаний транспортний засіб, оскільки вони давно знайомі та протягом років дружби завжди допомагали один одному.

Уважає, що автомобіль марки «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, не може бути речовим доказом у даному кримінальному провадженні, оскільки такий транспортний засіб не відповідає вимогам статті 98 КПК України.

Зазначає, що заборона користування автомобілем «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, призведе до істотного порушення прав та свобод сім`ї ОСОБА_8 , оскільки вищевказаний автомобіль є єдиним транспортним засобом у родині.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000181 від 23 лютого 2024 року за статтею 368-5 КК України.

У даному кримінальному провадженні досліджуються обставини, за яких ОСОБА_10 , будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме директором Поліського лісового офісу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», під час перебування на посадах начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також директора Поліського лісового офісу ДП «Ліси України», використовуючи наближених до нього осіб, родичів, а також підконтрольних суб`єктів господарської діяльності, інтереси яких активно лобіюються останнім з використанням службового становища, набув у власність активи (нерухоме майно, транспортні засоби), щодо яких на системній основі вчиняє дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними, вартість яких більше ніж на шість тисяч п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян перевищує його законні доходи.

Досудовим слідством установлено, що ОСОБА_10 користується транспортними засобами, що зареєстровані на фізичних осіб, які не мають достатніх та підтверджених доходів на їх придбання та/або є довіреними особами останнього, які лише формально володіють відповідним майном, зокрема, автомобілем марки «LAND ROVER DEFENDER», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_2 , вартістю 2 229 041,5 грн, який належить ОСОБА_8 (водій Поліського ЛО ДСГП «Ліси України».

Використання ОСОБА_10 зазначеного автомобіля також підтверджується складеним відносно нього протоколом про адміністративне правопорушення за порушення ПДР під час керування ним.

Таким чином, досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_10 фактично здійснює відносно вказаного транспортного засобу дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ним.

У ході здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні 13 серпня 2024 року на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року у справі № 757/31652/24-к проведено обшук автомобіля марки «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , в ході якого вилучено вказаний автомобіль та поміщено на спеціальний майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ГУ НП в Волинській області.

Постановою слідчого від 14 серпня 2024 року вказаний транспортний засіб визнано речовим доказом.

14 серпня 2024 року прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту із забороною відчуження, розпорядження та користування на автомобіль марки «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на автомобіль марки «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту із забороною відчуження, розпорядження та користування на автомобіль марки «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , який було вилучено 13 серпня 2024 року під час проведення обшуку на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року у справі № 757/31652/24-к, з тих підстав, що є достатня вірогідність того, що вказаний транспортний засіб отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення та відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення збереження речового доказу до постановлення у кримінальному провадженні кінцевого рішення.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, не заслуговують на увагу суду доводи скаржника про те, що сформульовані прокурором узагальнені кваліфікуючі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 368-5 КК України, що має спрощений підхід, є недопустимим та є наслідком висновку про фактичну відсутність обґрунтованої підозри, що свідчить про її некоректність.

Аргументи адвоката, що згідно протоколу опитування особи за її згодою від 10 вересня 2024 року ОСОБА_8 привіз із-за кордону транспортний засіб «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, та набув його у власність 26 травня 2022 року; власником вказаного автомобіля є і його дружина ОСОБА_8 , оскільки цей транспортний засіб придбаний за спільні гроші у шлюбі; ОСОБА_8 тривалий час займався купівлею-продажем автомобілем, що надавало йому можливість отримати грошові кошти у розмірі, достатньому для утримання сім`ї та заощадження. Окрім цього, його теща близько 20 років проживає в Ізраїлі та передавала грошові кошти його родині, зокрема, йому особисто для своєї доньки (дружини ОСОБА_8 ) вона передала суму у розмірі близько 50 000 доларів США, при цьому близько 30 000 доларів США теща переслала ОСОБА_8 на рахунок, відкритий у банку, а іншу суму передала готівкою; ОСОБА_8 почав працювати на посаді водія Поліського ЛО ДСГП «Ліси України» з 29 серпня 2023 року, тоді як автомобіль він набув у власність 26 травня 2022 року; ОСОБА_8 дійсно неодноразово надавав ОСОБА_10 у користування вказаний транспортний засіб, оскільки вони давно знайомі та протягом років дружби завжди допомагали один одному; заборона користування автомобілем «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, призведе до істотного порушення прав та свобод сім`ї ОСОБА_8 , оскільки вищевказаний автомобіль є єдиним транспортним засобом у родині, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи апелянта, що автомобіль марки «Land Rover» моделі «Defender», 2020 року випуску, не може бути речовим доказом у даному кримінальному провадженні, оскільки такий транспортний засіб не відповідає вимогам статті 98 КПК України, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучений транспортний засіб отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 з доповненнями - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4