Справа № 450/229/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/593/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 травня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України,

встановила:

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 травня 2024 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк у вигляді тримання під вартою без визначення застави на шістдесят днів з 23 травня 2024 року до 21 липня 2024 року включно.

Слідчий суддя своє рішення мотивував тим, що наявність обґрунтованої підозри, яка встановлена наданими суду обвинувальними актами, наявні ризики, передбачені ст.177 КПК України, які не змінились, що свідчить про неможливість запобігання цим та іншим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

На дану ухвалу слідчого судді захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із обмеженням волі; визначити розмір застави у межах п.3 ч.5 ст.182 КПК України.

Свої апеляційні вимоги апелянт мотивує тим, що вважає оскаржувану ухвалу постановленою із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а саме не обґрунтованість підозри, не врахування особи підозрюваного та не врахування належного дотримання в повній мірі покладених на ОСОБА_6 процесуальних обов`язків.

Зазначає, що ризики зазначені слідчим суддею не мають достатніх обґрунтувань, оскільки об`єктивно спростовуються поведінкою ОСОБА_6 , позитивними характеристиками особи, його попередньою діяльністю, документами та показами свідків.

Звертає увагу,що не було жодного спільного умислу, між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , не було жодних вказівок один одному, та не було погоджень з приводу застосування фізичного чи психологічного насильства.

Зазначає, що ОСОБА_6 є несудимим, особою молодого віку, яка не бажає вчиняти інших правопорушень чи переховуватись від судових чи правоохоронних органів, гаранту позивну процесуальну поведінку, а ризики передбачені ст. 177 КПК України є надуманими та необґрунтованими.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 не містить клопотання про її розгляд за участю сторін, а відтак апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визначено ст. 422-1 КПК України.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

На переконання колегії суддів, під час розгляду клопотання прокурора, з`ясовані всі обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Колегія суддів вважає доведеним прокурором, що ризики заявлені у клопотанні, які також слугували підставою для обрання запобіжного заходу, не зменшились, а отже, на думку колегії суддів, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, з врахуванням тяжкості інкримінованого за ч.4 ст. 189 КК України кримінального правопорушення, виправданим є подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки такий, як вірно зазначено в оскаржуваній ухвалі, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з чим погоджується і колегія суддів.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю, а особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції).

А відтак, прийняте судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Покликання захисника про наявність у обвинуваченого постійного місця проживання і його позитивні характеризуючи дані, на думку колегії суддів, не є визначальними обставинами, які давали б можливість змінити запобіжний захід.

Що стосується доводів сторони захисту про необґрунтованість підозри, то такі, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, при вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення за результатами розгляду кримінального провадження остаточного судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеною актуальність вищезазначених ризиків та приходить до висновку, що протиправна поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 і надалі має свій раціональний зміст та високий ступінь імовірності, а тому, недостатнім є застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, в тому числі домашнього арешту чи застави, розмір якої, у відповідності до положень п.1 ч.4 ст. 183 КПК України підставно не визначено в оскаржуваному рішенні, з огляду на вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави, забезпечить виконання ним процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Отже, колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду є законною і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 травня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді