ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/897/24 Номер провадження 11-кп/814/1714/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора потерпілої захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 січня 2024 року за №0000174, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 травня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, безробітного, маючого трьох малолітніх дітей, не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Відмовлено прокурору в задоволенні позову, в інтересах держави в особі Фінансового управління виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області та Національної служби здоров`я України , до ОСОБА_9 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 від злочину.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком місцевого суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 22 січня 2024 року приблизно о 18 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем «Saipa Tiba», н.з. НОМЕР_1 , по вул. Пилипа Орлика, 13 в с. Потоки Кременчуцького р-ну Полтавської обл. у напрямку з вул. Пархоменка до вул. Жовтневої, в порушення вимог п.12.3 ПДР України не вжив заходів до зменшення швидкості, своєчасного екстреного гальмування транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який із ознаками алкогольного сп`яніння рухався по проїзній частині автошляху в межах смуги руху цього автомобіля, в результаті чого ОСОБА_11 було заподіяно тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 травня 2024 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, задовольнити цивільний позов прокурора та стягнути з ОСОБА_9 в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 на користь держави в особі: Фінансового управління Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області 117 909 гривень 90 копійок; Національної служби здоров`я України - 4 637 гривень 44 копійки. Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції: безпідставно не призначено обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, належним чином не мотивовано рішення в цій частині та не враховано, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин шляхом порушення вимог ПДР України та створення ДТП у населеному пункті, внаслідок чого загинула людина, не працює, в тому числі у сфері, де йому знадобилось би посвідчення водія; без передбачених законом підстав відмовлено в задоволенні цивільного позову прокурора, поданого в інтересах держави, про стягнення з обвинуваченого витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 у медичному закладі, незважаючи на те, що ОСОБА_9 в повному обсязі визнав винуватість у вчиненому злочині та пред`явлений до нього цивільний позов, законність і повнота цього позову не оспорювались учасниками провадження, ними не ініціювалось питання про дослідження доказів щодо здійснення прокурором представництва інтересів держави, розрахунку витрат на лікування ОСОБА_11 , а тому розгляд обвинувального акта й цивільного позову відбувався в порядку ч.3 ст.349 КПК України та відповідно сторона обвинувачення не подавала до суду докази для доведення тих обставин, які ніким не оспорювались у судовому засіданні; за наявності сумнівів у прийнятності цивільного позову не залишено його без розгляду чи поновлено слідство після виходу з нарадчої кімнати з метою належного встановлення обставин кримінального провадження. Разом з цим, апелянт зазначає, що на підтвердження повноважності прокурора заявляти згаданий вище та його розміру було наведено детальне обґрунтування в цивільному позові, визнаному в ході судового розгляду ОСОБА_9 , й до матеріалів досудового розслідування, які були відкриті стороні захисту в порядку ст.290 КПК України, долучені відповідні документи, а саме: листи Департаменту фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №1281/14 від 27 березня 2024 року та КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» №01-16/569 від 25 березня 2024 року, довідку зазначеного медичного закладу №01-16/603 від 28 березня 2024 року.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які не заперечували проти вимог апеляційної скарги в частині задоволення цивільного позову прокурора та просили залишити без задоволення апеляційну скаргу щодо застосування до ОСОБА_9 позбавлення права керувати транспортними засобами, дослідила й перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо: доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України як порушення ним як особою, яка керувала транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_11 , виду й розміру призначеного обвинуваченому основного покарання, обгрунтованості застосування до нього положень ст.75 КК України в частині покарання у вигляді позбавлення волі, ніким із учасників судового провадження в апеляційному порядку не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 розглянуто судом першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи прокурора про безпідставне непризначення місцевим судом ОСОБА_9 додаткового покарання є обґрунтованими.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, якщо цим погіршується становище обвинуваченого, зокрема, в разі необхідності застосування більш суворого покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У силу п.1 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається незастосування закону, який підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ним характеру й ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_9 тяжкого злочину з необережності, його конкретних обставин, а саме того, що потерпілий рухався по проїзній частині дороги в стані алкогольного сп`яніння, особи обвинуваченого, який визнав винуватість, має на утриманні трьох малолітніх дітей, працездатний, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, характеризується позитивно, відшкодував майнову шкоду, думку потерпілої, яка просила не позбавляти ОСОБА_9 волі й права керувати транспортними засобами, наявності обставин, які пом`якшують покарання відсутність судимостей, щире каяття, та відсутності обставин, що його обтяжують.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальному розмірі, звільнення ОСОБА_9 від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, без обрання йому додаткового заходу примусу у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Проте місцевий суд, не призначаючи ОСОБА_9 додаткового покарання, взагалі не мотивував свого рішення в цій частині, не обґрунтував підстав, із яких він дійшов висновку про відсутність необхідності чи доцільності його обрання, та не дав належної оцінки тому, що обвинувачений, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, вчинив, хоча й із необережності, але шляхом наїзду на пішохода в населеному пункті з порушенням вимог ПДР України тяжкий злочин, який призвів до невідворотних наслідків у вигляді смерті людини, що настала від численної кількості травм голови й тулуба. Як установлено судом у порядку ч.3 ст.349 КПК України, пішохід рухався з ознаками алкогольного сп`яніння в смузі руху автомобіля, під керуванням обвинуваченого, в той же час ОСОБА_9 за умови дотримання ним приписів п.12.3 ПДР України мав технічну можливість уникнути наїзду на ОСОБА_11 екстреним гальмуванням, але не вжив заходів до зменшення швидкості, своєчасного екстреного гальмування транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода, а тому нехтування ним визначеними законодавством правилами безпеки спричинило смерть іншої людини.

Також колегія суддів наголошує, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України належить до категорії двооб`єктних злочинів, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, додатковим об`єктом - життя і здоров`я особи, а тому думка потерпілої щодо непризначення обвинуваченому додаткового заходу примусу, підлягає врахуванню в сукупності з іншими обставинами, однак не має над ними пріоритету та сама по собі не є вирішальною в питанні застосування положень ст.ст.50, 65 КК України.

За змістом матеріалів провадження обвинувачений непрацевлаштований, у зв`язку з чим відсутні й підстави для твердження про здійснення ОСОБА_9 діяльності, в якій користування правом керувати транспортними засобами, було би частиною його трудових обов`язків.

Окрім того, всупереч мотивам місцевого суду, перевіркою матеріалів провадження не встановлено наявність позитивної характеристики обвинуваченого за місцем проживання, натомість дані довідки про відсутність у районної адміністрації скарг із приводу порушення ОСОБА_9 протягом останнього року громадського порядку ще не вказує на позитивну характеристику особи останнього (а.п.52).

Так, ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, а тому уникнення ОСОБА_9 додаткового покарання негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема, іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо непозбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами є невмотивованим і зробленим без належного врахування всіх обставин провадження, які мають правове значення під час вирішення наведеного питання, та такі обставини переконливо свідчать про необхідність і доцільність призначення ОСОБА_9 зазначеного вище додаткового покарання.

На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що місцевим судом закон України про кримінальну відповідальність застосовано неправильно, що призвело й до призначення обвинуваченому невиправдано м`якого заходу примусу, який не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, не є справедливим та пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу ОСОБА_9 .

Отже, оскаржуваний вирок у частині призначення обвинуваченому покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні додаткового покарання колегія суддів ураховує обставини, ступінь суспільної небезпеки й тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, вчиненим хоча і з необережності, однак шляхом наїзду в населеному пункті на пішохода з порушенням вимог ПДР України, що призвело до невідворотних наслідків у вигляді смерті людини, поведінку ОСОБА_11 , який рухався з ознаками алкогольного сп`яніння в смузі руху автомобіля, під керуванням обвинуваченого, але ОСОБА_9 не вжив заходів до зменшення швидкості, своєчасного екстреного гальмування транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода, а тому нехтування ним визначеними законодавством правилами безпеки спричинило смерть іншої людини, а за умови дотримання обвинуваченим приписів п.12.3 ПДР України він міг запобігти ДТП, особу ОСОБА_9 , який одружений (а.п.39), є батьком багатодітної сім`ї: має трьох малолітніх дітей (а.п.40-42, 53), працездатний, але непрацевлаштований, в тому числі у сфері, де користування правом керування транспортними засобами, було би частиною його трудових обов`язків, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.43), не має за місцем проживання скарг і заяв щодо його поведінки (а.п.36, 52), думку потерпілої, яка повідомила про здійснення обвинуваченим відшкодування їй шкоди, матеріальної допомоги в лікуванні ОСОБА_11 та просила не позбавляти ОСОБА_9 права керувати транспортними засобами (а.п.27), наявність обставин, які пом`якшують покарання відсутність судимостей (а.п.32), щире каяття (визнаних судом першої інстанції та які не оспорюються в апеляційній скарзі), відсутність обставини, що обтяжують покарання.

Ураховуючи зазначені вище дані та обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, але в мінімальному розмірі на строк 1 рік, яке буде законним, справедливим і сприятиме меті покарання, тобто буде необхідним та достатнім для запобігання вчиненню нових правопорушень, у тому числі в сфері безпеки дорожнього руху, як обвинуваченим, так й іншими особами, а також відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи. Підстав для обрання ОСОБА_9 додаткового заходу примусу на більш тривалий строк колегія суддів не вбачає, а тому вимоги апеляційної скарги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Разом з цим, є слушними доводи прокурора про те, що місцевий суд необґрунтовано й помилково відмовив у задоволенні цивільного позову сторони обвинувачення.

Виходячи з положень ч.1 ст.407, п.п.3, 4 ч.1 ст.408 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Пунктом 3 ч.1 ст.409 КПК України унормовано, що підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотні порушення вимог кримінального закону, якими на підставі п.1 ч.1 ст.412 КПК України визнаються такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За приписами ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, завданої кримінальним правопорушенням, належать до предмета доказування.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором.

На підставі ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У силу п.12 ч.2 ст.36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права у порядку, передбаченому КПК України та законом.

Підстава цивільного позову прокурора в кримінальному провадженні поділяється на фактичну основу та процесуальні передумови. Фактична основа являє собою комплекс юридично значущих обставин (юридичних фактів), з якими матеріальний закон пов`язує виникнення правовідносин між державою, що зазнала майнової шкоди, та особами, зобов`язаними її відшкодувати (обвинуваченим, цивільним відповідачем), і з яких прокурор виводить свою матеріально-правову вимогу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває та здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Тобто поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, в цивільних, правовідносинах. Через це у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, за системним тлумаченням абз.2 ч.2 ст.45 ЦПК України й абз.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор разом із обвинувальним актом подав до суду першої інстанції цивільний позов, у інтересах держави, в якому порушив питання про стягнення в рахунок відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування ОСОБА_11 , із ОСОБА_9 на користь держави в особі: Фінансового управління Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області 117 909 гривень 90 копійок; Національної служби здоров`я України - 4 637 гривень 44 копійки, переконливо обґрунтувавши свою позицію з посиланням на конкретні норми закону й дані на підтвердження, зокрема, можливості заявлення ним вказаного цивільного позову та його розміру.

Так, прокурор у позові виклав обставини вчиненого обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, щодо здійснення ОСОБА_9 під час керування транспортним засобом наїзду на ОСОБА_11 , який унаслідок цього проходив лікування, навівши на підтвердження вказаних обставин дані довідки КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» №01-16/603 від 28 березня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_11 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології з ліжками інтенсивної терапії з 22 січня 2024 року до 08 лютого 2024 року (18 ліжкоднів), де помер. Вартість лікування ОСОБА_11 становить 122 547 гривень 34 копійок, із яких було витрачено з: державного бюджету (кошти Національної служби здоров`я України - 4 637 гривень 44 копійки; місцевого бюджету (кошти Фінансового управління Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області) - 117 909 гривень 90 копійок.

Водночас автор позовної заяви зазначив, що він звертався з листами до КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», Департаменту фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області й установив, що вказані установи не будуть подавати до суду позовну заяву про відшкодування понесених державою витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 , у зв`язку з чим у прокурора виникли підстави для представництва інтересів держави (а.п.12-13).

Далі судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався в порядку ч.3 ст.349 КПК України. ОСОБА_9 підтвердив вчинення ним злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_11 ) за наведених в обвинувальному акті обставин і в повному обсязі визнав пред`явлений до нього прокурором цивільний позов про відшкодування витрат на лікування ОСОБА_11 , який було оголошено прокурором у судовому засіданні. Цю позицію підтримав і захисник обвинуваченого, що підтверджується журналом судового засідання і технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в місцевому суді (судове засідання від 01 травня 2024 року).

У судовому засіданні апеляційного суду й сторона захисту підтвердила те, що ОСОБА_9 в місцевому суді визнавався та наразі визнається пред`явлений до нього цивільний позов сторони обвинувачення.

З огляду на викладене вище, в порядку спрощеної процедури за відсутності заперечень усіх учасників судового провадження суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів у повному обсязі, обмежившись допитом обвинуваченого. Відповідно в ході судового розгляду не досліджувались інші докази щодо наведених вище обставин, які були визнані ОСОБА_9 та не оспорювались іншими учасниками судового провадження, а тому вони підлягали встановленню в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Також даних щодо здійснення обвинуваченим відшкодування наведених вище витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування ОСОБА_11 , матеріали справи не містять.

Між тим, незважаючи на те, що в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав цивільний позов прокурора, місцевий суд у порушення визначеного обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, а саме ч.3 ст.349 КПК України, відмовив у задоволенні вказаного позову з посиланням на ненадання стороною прокурором доказів здійснення його представництва на законних підставах і розрахунку витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 , і всупереч ст.370 КПК України не навів у вироку належних і достатніх підстав та мотивів для таких дій, не врахував наведені прокурором у цивільному позові обставини.

Зазначені вище дії суду першої інстанції призвели до істотного обмеження процесуальних прав сторони обвинувачення та порушення вимог ст.22 КПК України щодо створення судом необхідних умов для забезпечення змагальності процесу і надання сторонам кримінального провадження рівних прав у збиранні і поданні до суду доказів для обстоювання своїх позицій, а також порушення принципів безпосередності та диспозитивності.

Допущені місцевим судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

При цьому, апеляційний суд додатково переконався в тому, що дійсно перебування ОСОБА_11 на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» з ліжками інтенсивної терапії з 22 січня 2024 року до 08 лютого 2024 року (18 ліжкоднів), де він помер, вартість його лікування на загальну суму 122 547 гривень 34 копійок, із яких було витрачено з: державного бюджету (кошти Національної служби здоров`я України - 4 637 гривень 44 копійки; місцевого бюджету (кошти Фінансового управління Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області) - 117 909 гривень 90 копійок, підтверджується даними довідки КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» №01-16/603 від 28 березня 2024 року (а.п.69-71). А з відповідей Департаменту фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №1281/14 від 27 березня 2024 року та КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» №01-16/569 від 25 березня 2024 року на запити органу досудового розслідування вбачається, що зазначені державні установи із цивільним позовом про відшкодування понесених державою витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 до суду не звертались і висловили позицію про вжиття відповідних заходів представницького характеру органом прокуратури шляхом подачі ним позовної заяви (а.п.72-73).

Отже, в кримінальному провадженні, що є предметом апеляційного розгляду, під час досудового розслідування КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» 28 березня 2024 року сформувала розрахунок розміру витрат, понесених цим медичним закладом, на стаціонарне лікування ОСОБА_11 . Також КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» та Департамент фінансів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на повідомлення органу досудового розслідування підтвердили те, що не подавали цивільний позов про відшкодування названих вище витрат і не заперечують проти здійснення цього органом прокуратури.

Наведене вище свідчить про те, що компетентні органи були обізнані про здійснення витрат на лікування ОСОБА_11 з бюджетних коштів, та, маючи повноваження для представництва й захисту в спірних правовідносинах, не звертались до суду з відповідним позовом, не вчинивши дій на здійснення захисту порушених інтересів держави, а навпаки не заперечували проти ініціювання позовного провадження органом прокуратури, а тому подання прокурором позовної заяви про стягнення з ОСОБА_9 витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 повністю відповідає вимогам ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та в окресленому випадку сторона обвинувачення не є альтернативним суб`єктом звернення до суду.

У контексті викладеного вище необхідно додатково враховувати можливість настання негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу у співставленні з особливостями розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні, в якому прокурор може вжити заходи прокурорського реагування, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, лише до початку судового розгляду (ст.128 КПК України).

Тому, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме: ст.ст.7, 9, 408 КПК України, на підставі п.3 ч.1 ст.409 КПК України колегія суддів вважає за необхідне оскаржуваний вирок у частині вирішення цивільного позову прокурора змінити шляхом задоволення цього позову й стягнення з обвинуваченого в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 на користь держави в особі: Фінансового управління Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області 117 909 гривень 90 копійок; Національної служби здоров`я України - 4 637 гривень 44 копійки. Таке стягнення не впливає на обсяг обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, не погіршує ставовище ОСОБА_9 в розумінні положень ст.408 КПК України.

Аналогічний підхід щодо вирішення цивільного позову за релевантних обставин провадження, розгляд якого здійснювався судом у порядку ч.3 ст.349 КПК України, викладено в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 листопада 2018 року (справа №755/29235/14-к, провадження № 51-699км18).

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 травня 2024 року в частині призначення ОСОБА_9 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України:

періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну своїх місця проживання, роботи;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 травня 2024 року в частині вирішення цивільного позову змінити.

Цивільний позов прокурора ОСОБА_10 , в інтересах держави, задовольнити та стягнути з ОСОБА_9 в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_11 на користь держави в особі:

Фінансового управління Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області 117 909 гривень 90 копійок;

Національної служби здоров`я України - 4 637 гривень 44 копійки.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4