Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/330/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2024 року. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника вилученого майна ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м.Кіровограда від 29 травня 2024 року, якою задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на транспортний засіб «Volkswagen Transporter», він НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_9 , встановлено заборону на: відчуження, розпорядження, користування автомобілем.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м.Кіровограда від 29 травня 2024 року задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на транспортний засіб «Volkswagen Transporter», він НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_9 , встановлено заборону на: відчуження, розпорядження, користування автомобілем.

В обґрунтування постановленого рішення слідчий суддя в ухвалі послався на те, що факт визнання речовим доказом, ризик можливого незаконного переходу права власності на майно, є достатніми умовами для застосування щодо цього майна співрозмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно. Легітимною є необхідність в подальшому забезпечити належне зберігання речового доказу по кримінальному провадженню, безперешкодного доступу сторони кримінального провадження до зазначеного майна під час виконання вимог ст. 290 КПК України. Безпосереднього дослідження судами речових доказів. Негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, не встановлено. Арешт суттєво не позначитися на інтересах власників володільців і третіх осіб.

В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_9 просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді про арешт майна і постановити нову ухвалу, якою просив відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно. Свої доводи обґрунтовував тим, що ухвалу слідчого судді від 29 травня 2024 року отримав 03 червня 2024 року. Вказав, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Таким чиним, в даному випадку, 18.04.2024 року на підставі протоколу огляду було тимчасово вилучено мій автомобіль та лише через кілька днів, а саме 23.04.2024 року слідчий подав до суду клопотання з уточненнями про арешт мого майна, а значить слідчий пропустив строки для звернення із клопотанням про арешт майна, а також своїми доповненнями до клопотання від 29.05.2024 року підтвердив пропуск строку на звернення до суду із цим клопотанням. Крім того, строки не було додержано слідчим суддею, що встановлені ч. 1 ст. 172 КПК України, так як клопотання про арешт майна подано до слідчого суді, суду 23.04.2024 року, та лише на третьому судовому засіданні. Також вказує, що відповідно до вилученого у нього свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником арештованого автомобіля, значиться він, ОСОБА_9 . Крім того, в порушення п. 3 ч. 1 ст. 171 КПК України слідчий не надав документів, що підтверджують право власності на арештоване майно (автомобіль), що слідчим суддею не було досліджено і не взято до уваги. Слідчим суддею не було досліджено і не взято до уваги, що на сьогодні у кримінальному провадженні № 0002137 жодної особі з моменту внесення відомостей до ЄРДР, а саме з 01.08.2023 року не повідомлено про підозру та матеріали клопотання не місять достатніх доказів, що вказують на вчинення певною особою кримінального правопорушення, не зазначений розмір можливої конфіскації майна та шкоди, завданої даним кримінальним правопорушенням у зв`язку із чим були відсутні юридичні підстави, що арештоване майно, може бути речовим доказом. Вказав, що не було факту не законного заволодіння невідомими особами вказаним автомобілем з території штраф-майдану, за адресою АДРЕСА_1 , а вказаний транспортний засіб був переданий певним військовим особам на підставі чинного Наказу ГУНП у Кіровоградській області від 24.02.2022 року за № 184 та у відповідності до Закону України «Про передачу, примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» № 4765-УІ від 17.05.2012 року, було вилучено в умовах правового режиму, воєнного чи надзвичайного стану на потреби ЗСУ (військової частини). Слідчим суддею не було взято до уваги, що на колишнього власника автомобіля ОСОБА_10 у якого було вилучено автомобіль в умовах правового режиму, воєнного чи надзвичайного стану на потреби ЗСУ (військової частини), розповсюджується Закон України «Про передачу, примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» № 4765-УІ від 17.05.2012 року, однак ОСОБА_10 ініціював використання процесуальних можливостей орану досудового розслідування для оголошення не свого автомобіля у розшук та його вилучення і арешт у законного власника, що є незаконним та не відповідає чинному законодавству України. Крім того, як встановлено органом досудового слідства, перереєстрація вказаного автомобіля відбулась 20.01.2023 року на ТСЦ МВС України № 5141 в Одеській області (м. Одеса) на підставі договору купівлі-продажу автомобіля 07.01.2023 року між ТОВ «ТОРЛІН» м. Одеса в особі ОСОБА_11 та громадянина ОСОБА_12 . В свою чергу згідно договору комісії від 06.01.2023 року, укладеного між ТОВ «ТОРЛІН» м. Одеса та ОСОБА_10 останній доручив вказаному підприємству, що знаходиться у м. Одеса, продати автомобіль. Таким чином, був укладений договір комісії 06.01.2023 року у м. Одеса, та після чого 20.01.2023 року здійснена перереєстрація автомобіля на ТСЦ МВС України № 5141 в Одеській області (м. Одеса) на підставі договору купівлі- продажу автомобіля 07.01.2023 року між ТОВ «ТОРЛІН» м. Одеса в особі ОСОБА_11 та громадянина ОСОБА_12 , отже укладення всіх договорів та перереєстрація була проведена у місті Одеса, а значить злочин міг бути вчинений лише у м. Одеса, а не у м. Кропивницькому, що свідчить про порушення правил територіальної підсудності. При цьому, вказав, що у матеріалах судової справи є постанова про визначення підслідності кримінального провадження та доручення здійснення досудового розслідування органу досудового розслідування від 02.02.2024 року прокурора Кропивницької окружної прокуратури, яка була подана слідчим у судовому засіданні 06.05.2024 року, однак зазначена постанова стосується іншого кримінального провадження № 00061 від 02.02.2024 року, не в рамках якого подавалося клопотання про арешт майна, чим слідчий завів суд в оману, а слідчим суддею це не було взято до уваги, що клопотання про арешт майна розглядається по іншому кримінальному провадженню № 0002137 від 01.08.2023 року.

Заслухавши доповідача, представника власника вилученого майна адвоката ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, представника власника вилученого майна адвоката ОСОБА_8 , який також заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, дослідивши матеріали клопотання, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які є важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Згідно ч. 1 ст. 132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, відповідно до якої, у ньому має бути зазначено правові (законні) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також перелік та види майна, що належить арештувати, документи що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим третіми особами таким майном.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, згідно якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами у кримінальному провадженні є матеріальні об`єкти, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

Колегією суддів під час апеляційного розгляду встановлено, що СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області проводить досудове розслідування за фактом тяжкого, умисного, корисливого, кримінального правопорушення, суб`єктами яких можуть бути особи які незаконно заволоділи транспортним засобом на який раніше вже накладався арешт.

У ході досудового розслідування на цей час встановлено, що 02.08.2023 року до ЄРДР внесені відомості, на підставі ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м.Кіровограда, за скаргою ОСОБА_10 , про те, що невстановлений період часу, невідомі особи, заволоділи належним йому автомобілем марки «Volkswagen Transporter», з номерним знаком НОМЕР_3 , (VIN НОМЕР_1 ), який зберігався на території штраф-майдану, за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою слідчого транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_1 , визнаний речовим доказом.

18.04.2024 року в ході огляду місця події, на КПП «Тиса» на в`їзді в Україну за адресою АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено автомобіль «Volkswagen Transporter», (VIN НОМЕР_1 ), з прикріпленим номерним знаком НОМЕР_2 та поміщено на територію штраф майданчику ВП №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що матеріали кримінального провадження містять достатні дані вважати, що вказаний транспортний засіб, на який накладено арешт має важливе доказове значення у кримінальному провадженні необхідно забезпечити його належне зберігання та неможливість розпорядження іншими особами вказаним транспортним засобом.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що клопотання слідчого повністю відповідає вимогам ст. 170 КПК України.

Дослідивши обґрунтування клопотання слідчого, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано задовольнив клопотання слідчого та правильно врахував, що факт визнання речовим доказом, ризик можливого незаконного переходу права власності на майно, є достатніми умовами для застосування щодо цього майна співрозмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно. Легітимною є необхідність в подальшому забезпечити належне зберігання речового доказу по кримінальному провадженню, безперешкодного доступу сторони кримінального провадження до зазначеного майна під час виконання вимог ст. 290 КПК України. Безпосереднього дослідження судами речових доказів.

Також, колегія судів доходить висновку, що слідчий суддя дійшов правильного висновку, що що право власності на майно заявлене до арешту може бути оспорено: ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , військовою частиною НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 .

Відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України, спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили. Згідно п. 1 Постанови Пленуму № 5 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтею 174 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Зміст цього роз`яснення вказує, що заявлені власники/володільці зможуть ініціювати перед судом чи слідчим суддею розгляд клопотання про зняття арешту, після пред`явлення ними копії судового рішення, що набрало законної сили, про визнання права власності на два об`єкт рухомого майнка майна. Запропонований правовий механізм забезпечить ефективний захист майнових прав щодо невизначеного кола власників/володільців майна заявленого до арешту.

Доводи апеляційної скарги стосовного того, що слідчий пропустив строк на звернення до суду із клопотанням, є необґрунтованими та безпідставними, так колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді з цього приводу, а саме те, що сторона обвинувачення строк звернення з клопотанням про арешт на авто не пропустили, оскільки вони негайно подали клопотання після того, як дізнались про вилучення транспортного засобу заявленого до арешту.

Крім того, доводи апеляційної скарги стовно визначення підслідності, встановлення причетних осіб, встановлення факту не законного заволодіння невідомими особами вказаним автомобілем з території штраф-майдану, колегія суддів визнає їх передчасними, оскільки дані обставини будуть встановлюватись органом досудового розслідування.

При цьому слід зазначити, що колегія суддів звертає увагу, що ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м.Кіровограда від 03.12.2021 року накладено арешт на транспортний засіб «Volkswagen Transporter», ВІН НОМЕР_1 по іншому кримінально провадженню та відповідно до якої вказаний автомобіль поміщено на штраф майдан, яка на данний час не скасована. Проте незважаючи на те, що автомобіль перебуває під арештом згідно даної ухвали автомобіль було неодноразово відчужено з переоформленням на інших власників.

З урахуванням доведеності слідчим правової підстави арешту на зазначений транспортний засіб, можливості використання його як доказу у кримінальному провадженні, розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя дійшов обгрунтованого та правильного висновку про те, що клопотання слідчого про арешт майна підлягає задоволенню.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу власника вилученого майна ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м.Кіровограда від 29 травня 2024 року, якою задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на транспортний засіб «Volkswagen Transporter», він НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_9 , встановлено заборону на: відчуження, розпорядження, користування автомобілем залишити без зміни.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

(підписи)