Дата документу 03.06.2024 Справа№ 336/5184/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5184/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/661/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, не працюючий, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не маючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

29 березня 2023 року, приблизно о 17.50 годині ОСОБА_7 у період дії воєнного стану, знаходячись у приміщенні торгового залу магазину «Аврора» (ТОВ «Вигідна покупка»), який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, з полиці таємно викрав майно, яке належить ТОВ «Вигідна покупка», а саме: два антиперспіранти OLD SPIСE Wolfthorn стіки 85 мл, вартість якого за одиницю товару складає 179 гривень.

Після чого ОСОБА_7 разом з викраденим майном попрямував до виходу з приміщення магазину, але його дії були помічені працівником магазину ТОВ «Вигідна покупка» свідком ОСОБА_10 .

Далі ОСОБА_7 , розуміючи, що його дії стали носити відкритий характер та ігноруючи заклики свідка ОСОБА_10 припинити злочинні дії та повернути майно, пройшов повз касову зону, утримуючи разом з собою викрадене майно та вийшов з приміщення торгового залу магазину через вхідні двері, отримавши реальну можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.

Тим самим, своїми діями ОСОБА_7 спричинив ТОВ «Вигідна покупка» матеріальну шкоду на загальну суму 358 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в порушення вимог ст. 69 КК України суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за обставини, що пом`якшують покарання, проте вони не є такими, що істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину та відповідають лише одній обставині, передбаченій у п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України.

При цьому суд не врахував, що обвинувачений у судовому засіданні свою провину в повному обсязі так і не визнав, що фактично виключає наявність щирого каяття.

Крім того, при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, судом першої інстанції не було в повній мірі враховано особу винного, конкретні обставини справи та ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також те, що ОСОБА_7 хоча і вважається не судимим, але раніше притягався до кримінальної відповідальності та вчинив злочин проти власності.

Звертає увагу, що застосовуючи як ст. 69 КК України, так і ст. 75 КК України, суд належним чином не мотивував застосування кожної з них, фактично в обох випадках послався на наявність щирого каяття, бабусі похилого віку, яка юридично не є утриманкою обвинуваченого.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі, а в іншій частині вирок залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вважав, що підстави для застосування положень ст. 69, ст. 75 КК України в цьому кримінальному провадженні відсутні.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 заперечував щодо доводів апеляційної скарги прокурора, вважав що суд врахував всі обставини, зокрема визнання вини, відшкодування шкоди, проживання обвинуваченого разом із бабусею, яка потребує його догляду, незначну вартість викраденого, відношення обвинуваченого до скоєного ним злочину.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора, вирок суду просив залишити без змін. Вказав, злочин вчинив у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, викрадені дезодоранти бажав продати. На цей час працевлаштований, має дохід, доглядає за своєю похилу бабусю, інші родичі відсутні.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі не оспорює встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого, а лише вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через м`якість кримінального покарання.

Тобто, апелянтом порушуються питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Колегія суддів частково погоджується із доводами прокурора та вважає, що призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України із подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з урахуванням в обох випадках тих самих обставин кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Однак, колегія суддів також не погоджується і з твердження прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі та ізоляції його від суспільства за вчинений ним злочин на 7 років, оскільки таке покарання, на переконання колегії суддів, з урахуванням всіх обставин провадження буде явно несправедливим з огляду на його надзвичайну суворість.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування. Індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічна позиція була викладена у постанові Верховного суду від 22.03.2018 у справі №207/5011/14-к.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Мета покарання полягає в тому, щоб перешкодити винному знову заподіяти шкоду суспільству і утримати інших від вчинення того самого.

Із точки зору юридичного змісту кара представляє собою комплекс установлених у законі правообмежень, що конкретно виражаються не лише при застосуванні виду покарання, а й під час стадії притягнення обвинуваченого до відповідальності, тобто сам процес досудового і судового розгляду провадження.

Адже чільне місце в системі кримінального покарання займає виправлення засуджених, тобто грамотно спланована індивідуалізація покарання, оскільки, держава не ставить перед собою за мету відплату особі, що вчинила протиправне діяння.

Таким чином, суд вважає, що у силу того, що процес притягнення особи до покарання є також свого роду покарання за вчинене, оскільки воно викликає в особи відчуття переживання, а в деяких випадках - моральні страждання, які впливають на внутрішні зміни особи. Їх особа не може не відчувати, оскільки вони випливають із реальних обмежень його прав і законних інтересів, зокрема кримінального переслідування за скоєне діяння.

Ці правообмеження приймають вигляд заборон у сфері тих чи інших прав, зменшення обсягу деяких із них, особливого порядку їх здійснення, встановлення таких обов`язків, які на вільних громадян не покладаються, оскільки вони обумовлені кримінальним процесом. Саме виправлення засуджених і попередження вчинення нових злочинів (спеціальна та загальна превенція) є основою кримінального покарання, оскільки першочерговим для держави, яка застосовує до винуватої особи покарання, є цілеспрямований алгоритм дій задля викорінення з її свідомості антисуспільних намірів і повернення в суспільство законослухняного громадянина.

Суд першої інстанції не навів належного обґрунтування у вироку, чи є доцільним застосування кримінального покарання, відносно обвинуваченого у виді позбавлення волі із звільненням від його відбування із випробуванням.

Водночас, апеляційний суд за результатами перегляду кримінального провадження вважає за доцільним призначити обвинуваченому реальне і основне кримінальне покарання зі застосуванням ст. 69 КК України у виді пробаційного нагляду на певний строк.

Вказане рішення колегія суддів обґрунтовує наступним.

Поряд із загальним правилом, яке встановлює, що покарання за вчинення злочину призначається в межах санкції статті Особливої частини КК, у нормах Загальної частини КК закріплено виняток, згідно з яким у спеціально визначених законодавством випадках суд може обрати більш м`який вид або розмір покарання, ніж встановлено в санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 69 КК до повноважень суду, за наявності передбачених для цього законом підстав, належить і непризначення додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) як обов`язкове.

Аналіз наведених законодавчих умов, існування яких є підставою для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, свідчить про те, що застосування ст. 69 КК значною мірою залежить від розсуду судді.

Дослідженням матеріалів провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 як в судовому засіданні, як і під час досудового розслідування щиро каявся в скоєному та активно сприяв розкриттю злочину.

Крім того обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні в суді першої інстанції повністю визнав вину в повному обсязі. Надав суду докладні показання щодо способу та мотиву вчиненого ним кримінального правопорушення. Виловлював каяття у вчиненому діянні. На час вчинення злочину він не працював.

В противагу доводам апелянта, колегія суддів вважає, що існують підстави для застосування ст. 69 КК України, оскільки встановлені обставини, як на досудовому розслідуванні і під час судового розгляду істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Про доцільність призначення кримінального покарання у вигляді пробаційного нагляду, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Призначення за вироком суду покарання завжди передбачає конкуренцію інтересів обвинуваченого щодо уникнення чи мінімізації негативних правових наслідків для себе й інтересу держави, який полягає у притягненні винної особи до кримінальної відповідальності в міру її вини. Зазначене зумовлюється юридичною природою покарання як передбаченого законом обмеження прав і свобод засудженого, що згідно зі ст.50 КК застосовується за вироком суду у першу чергу з метою виправлення особи і запобігання вчиненню нових злочинів.

Водночас основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини, втручання в які передбачає кожний із заходів примусу, у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність порівняно з правом власності й іншими речовими правами.

Виходячи із зазначеного ціннісного орієнтиру законодавчий перелік видів покарання, встановлений у ст. 51 КК, побудований за принципом «сходів», де кожному виду покарання відведено відповідний щабель на шляху від менш до більш суворого.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч.1 ст.50 КК). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (ч.2 ст.50 КК).

У ст.65 КК встановлено загальні засади призначення покарання, відповідно до яких суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті «Особливої частини» цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; 2) відповідно до положень «Загальної частини» цього кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (ч.1).

А у ч.2 ст.65 КК сформульований принцип доцільності покарання, відповідно до якого винній особі має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Відповідно до постанов ВС від 18 квітня 2024 року у справі № 334/10679/15 касаційний суд зробив висновок, що обираючи вид заходу примусу з-поміж інших, передбачених ст. 51 КК України, суд повинен обґрунтувати висновку про те, що досягнення мети покарання, визначеної приписами ст. 50 КК, може бути забезпечено саме шляхом переходу на підставі ч. 1 ст. 69 КК до більш м`якого виду основного покарання.

Колегія суддів наголошує, що сучасна європейська доктрина свідчить, що пенітенціарні установи, за рідкісними винятками, не мають виправного ефекту. Навпаки, перший досвід реального позбавлення (закритий тип) або обмеження волі (відкритий тип) часто стає початком багатьох кримінальних кар`єр. Людина в умовах повної чи часткової ізоляції втрачає соціальні зв`язки, трудові навички, а також здоров`я. Водночас вона отримує ярлик «судимого», що обмежує її життєві можливості після звільнення. Після звільнення особа, втративши соціальні зв`язки та маючи сформовані риси злочинця, відчуває образу на суспільство та виникає можливість рецидиву.

Судова колегія відхиляє апеляційні вимоги про призначення покарання у виді позбавлення волі, оскільки застосування позбавлення волі чи навіть обмеження волі в даному контексті має відповідати принципам доцільності та адекватності, а не панівній думці сторони обвинувачення, що «більше - краще». Навпаки, рівень рецидиву корелюється зі строком ізоляції особи від суспільства: чим довший цей строк, тим вищий рівень рецидивності.

Крім того, прокурор у скарзі не врахував усі обставини та матеріали кримінального провадження, які істотно впливають на рішення про призначення покарання з огляду на особу обвинуваченого.

Зокрема, прокурор в скарзі не взяв до уваги, що фактична шкода від діяння відсутня, оскільки товар було повернуто представнику магазину, судимість згідно зі ст. 89 КК України відсутня, суспільна небезпека дій обвинуваченого є мінімальною (вартість викраденого майна становить 358 гривень), на обліку в лікаря нарколога обвинувачений не перебуває, має соціальні зв`язки, обвинувачений усвідомлює протиправність своєї поведінки, що підтверджується показаннями в судовому засіданні. Також прокурор не врахував, що обвинувачений рано втратив батьків і допомагає своїй бабусі ОСОБА_11 , яка через свій вік і стан здоров`я залежить від ОСОБА_7 , оскільки він є її єдиним близьким родичем.

Крім того, колегія суддів враховує, що відсутність з моменту вчиненого діяння до сьогоднішнього дня будь-яких нових кримінальних правопорушень свідчить про позитивну динаміку зміни посткримінальної поведінки обвинуваченого та можливість застосування більш м`якого кримінального покарання. Вказане корелюється з висновками Верховного Суду в справі №335/3804/17 від 24.05.2023 року.

Враховуючи обставини, які пом`якшують кримінальне покарання та вищевказані обставини, які характеризують особу обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що доцільним є призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді пробаційного нагляду строком на три роки з покладенням обов`язків на підставі ст. 59-1 КК України, що буде сприяти процесу зміни поведінки, спрямованої на виправлення частково деформованих рис і якостей для організації самовиховання, викорінення причин, які були підставою для вчинення вказаного злочину.

Судова колегія, призначаючи такий вид кримінального покарання та скасовуючи призначене покарання судом першої інстанції, виходить з того, що звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України) має лише умовний характер. Пробаційний нагляд, призначений як основне і реальне покарання, демонструє обвинуваченому, що його діяння засуджується суспільством. Цей вид покарання забезпечує постійний контроль за поведінкою обвинуваченого та вимагає дотримання визначених судом обмежень і зобов`язань, що сприяє його виправленню та попередженню нових правопорушень. Такий підхід дозволяє обвинуваченому залишатися в суспільстві, зберігаючи соціальні зв`язки та можливість реабілітації, одночасно усвідомлюючи серйозність свого вчинку та відповідальність перед суспільством.

Доводи про те, що під час розгляду провадження, слід враховувати, що ОСОБА_7 раніше вже притягається до кримінальної відповідальності, однак в силу ст. 89 КК України є несудимий, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Вказане кореспондується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені в постанові від 27.09.2018 року в справі № 647/1831/15-к, де суд касаційної інстанції вказав, що суд та інші учасники не повинні посилатися на судимість, яка припинена навіть для характеристики особи обвинуваченого.

Доводи прокурора про те, що суд не врахував відсутність обставини щирого каяття, є необґрунтованими, оскільки в обвинувальному акті, який був складений слідчим і погоджений прокурором, який в подальшому подав апеляційну скаргу, були встановлені обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Також, перевіряючи матеріали провадження, суд апеляційної інстанції відхиляє твердження прокурора про те, що обвинувачений не визнав вину в повному обсязі. Це спростовується показаннями ОСОБА_7 під час судового засідання в суді першої інстанції, де він повністю визнав свою вину та надав пояснення і мотиви своєї поведінки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання за ч. 4 ст. 186 КК України зі застосуванням ст. 69 КК України у виді пробаційного нагляду на строк три роки з покладенням обов`язків, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 лютого 2024 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 3 (трьох) років пробаційного нагляду.

На підставі ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу);

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4