ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року

м. Київ

справа № 159/844/20

провадження № 51-6101км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), виправданого ОСОБА_7 ( у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 липня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000036, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кашівка Ковельського району Волинської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя цього населеного пункту ( АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано виправданим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального Кодексу (далі - КПК України), оскільки не доведено, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

У позові прокурора в інтересах держави в особі Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» (далі - ДП «Ковельське лісове господарство») до ОСОБА_7 ухвалено відмовити.

Вирішено питання щодо арешту майна.

Як зазначено у вироку суду, згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000036, органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, а саме в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, як директор ДП «Ковельське лісове господарство» був наділений повноваженнями щодо керування господарською діяльністю підприємства та розпорядження його коштами, тобто будучи особою, яка постійно обіймала на підприємстві посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а отже будучи службовою особою та являючись працівником правоохоронного органу, відповідно до вимог ч. 3 ст. 19 Конституції України, а також на підставі ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та Положення про державну лісову охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2009 року № 976 повинен був суворо дотримуватися вимог Конституції України та норм чинного законодавства.

Незважаючи на вищенаведене, а також на те, що статутом підприємства і колективним договором не передбачено навчання студентів за рахунок коштів підприємства, фінансовими планами ДП «Ковельське лісове господарство» на 2016-2018 роки видатків на навчання фізичних осіб не передбачено, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у період з 01 вересня 2015 року по 30 листопада 2019 року не було надано благодійну допомогу в грошових коштах, грошову виплату, безвідсоткові позики (матеріальні допомоги на навчання), ОСОБА_7 здійснив розтрату грошових коштів цього підприємства шляхом покриття витрат сторонніх фізичних осіб на навчання на загальну суму 51 742 грн.

Так, ОСОБА_7 , як директор ДП «Ковельське лісове господарство» уклав з Національним університетом «Львівська політехніка» в особі ректора ОСОБА_10 договір від 04 серпня 2016 року № 3930-05 про надання освітніх послуг для ОСОБА_11 , яка є його рідною дочкою.

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_7 перерахував з рахунку ДП «Ковельське лісове господарство» № НОМЕР_1 на рахунок Національного університету «Львівська політехніка» за навчання ОСОБА_11 кошти такими платежами, зокрема: 10 серпня 2016 року на суму 9200 грн, 11 вересня 2017 року - 10 120 грн, 17 вересня 2018 року - 10 120 грн, всього на суму 29 440 грн.

Крім того, ОСОБА_7 уклав із Луцьким національним технічним університетом в особі ректора ОСОБА_12 договір від 19 серпня 2016 року № 5-01071 про навчання ОСОБА_13 , який є рідним сином головного інженера охорони праці та техніки безпеки ДП «Ковельське лісове господарство» і головою первинної профспілкової організації Ковельського держлісгоспу ОСОБА_9 .

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_7 перерахував з рахунку ДП «Ковельське лісове господарство» № НОМЕР_1 на рахунок Луцького національного технічного університету за навчання ОСОБА_13 кошти такими платежами, зокрема: 19 серпня 2016 року на суму 5250 грн, 26 січня 2017 року - 5250 грн, 12 вересня 2017 року - 5901 грн, 28 лютого 2018 року - 3540,60 грн, 15 березня 2018 року - 2360,40 грн, всього - 22 302 грн, за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 25 липня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду від 24 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанцій, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прокурор посилається на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року (справа № 619/5554/14-к), у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (провадження № 5-249кс15). Стверджує, що в апеляційній скарзі прокурор указав на те, що суд першої інстанції свої висновки обґрунтував доказами, які не були достатніми для правильного вирішення питання щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, а окремі обставини, які мають значення для кримінального провадження, залишилися недослідженими. На думку прокурора, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України про повторне дослідження доказів та повторний допит свідків. Вважає, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив доводи прокурора про те, що у вироку відсутня оцінка показань свідка ОСОБА_14 , висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 15 листопада 2019 року № 1317/19-22. Стверджує, що місцевий суд не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , а апеляційний суд не усунув зазначених протиріч. Зауважує, що поза увагою апеляційного суду залишилися доводи прокурора у частині того, що ОСОБА_7 не мав права витрачати кошти державного підприємства на навчання сторонніх фізичних осіб, які не навчалися за заявками чи направленнями, а також не перебували у фактичних трудових відносинах із ДП «Ковельське лісове господарство». Як стверджує прокурор, суди залишили поза увагою те, що зміни до колективного договору підприємства, які стосувалися можливості проведення оплати працівників або їх дітей за навчання у вищих чи середніх спеціальних закладах шляхом надання безвідсоткових позик працівникам, були внесені 06 травня 2019 року, а оплата за навчання здійснювалася державним підприємством протягом 2016-2018 років, тобто до внесення зазначених змін до колективного договору. На думку прокурора, апеляційний суд належним чином не розглянув викладених в апеляційній скарзі доводів прокурора, чим порушив вимоги статей 370, 404, 412, 413, 419 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора.

Захисник ОСОБА_6 і виправданий ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви Суду

Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За приписами ст. 370 цього Кодексусудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України встановлено, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПКУкраїни.

Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх із наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка зобов`язана перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на нього певний обов`язок щодо дослідження обставин й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПКУкраїни.

Проте указаних вимог закону під час розгляду цього кримінального провадження апеляційним судом дотримано не було.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із ухваленим вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, зокрема, просив на підставі ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідити докази, (допитати свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , дослідити письмові докази). Під час судового розгляду прокурор підтримав своє клопотання про дослідження доказів у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, однак суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора.

За обставин того, що прокурор в апеляційній скарзі оскаржив виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 191 КК України та просив повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, враховуючи, що вони були досліджені судом першої інстанції неповністю та з порушеннями, з метою забезпечення реалізації стороною обвинувачення права на апеляційне оскарження такого судового рішення відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України апеляційний суд мав створити необхідні для цього умови, в тому числі і шляхом повторного дослідження щодо тих обставин, які оскаржуються особою, та про необхідність іншої оцінки яких вона просить (заявляє клопотання) в апеляційній скарзі.

Забезпечення таких умов передбачено безпосередньо ч. 3 ст. 404 КПК України, відповідно до якої за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Проте суд апеляційної інстанції не виконав таких вимог процесуального закону, оскільки, не дослідивши обставин, установлених під час кримінального провадження, цей суд, порушуючи право сторони обвинувачення на змагальність сторін, безпідставно відмовив прокурору в задоволенні клопотання про додатковий допит свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , дослідження письмових доказів.

Також суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, їх безпосередньо не дослідив і власної оцінки обставинам кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 , з огляду на статті 22, 23, 94, 95 КПК України, не дав.

Таку позицію Верховний Суд зазначив у своїх рішеннях, зокрема в постанові від 17 червня 2021 року (справа № 646/6362/15-к, провадження № 51-1108км18).

Розглядаючи апеляційну скаргу та залишаючи її без задоволення, апеляційний суд усупереч вимогам статей 370, 419 КПК України належним чином не зазначив мотивованих підстав, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.

Крім того, ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст. 419 КПК України, оскільки належно не проаналізовано доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Одночасно апеляційний суд немотивовано погодився з висновками суду першої інстанції про те, що докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала доведеність винуватості ОСОБА_7 , не доводять вини останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, безпосередньо не дослідивши їх.

Так, у поданій апеляційній скарзі прокурор вважав вирок незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що зумовило безпідставне виправдання обвинуваченого. Зокрема, вказав на протизаконність процедури виділення коштів на навчання, оскільки кошти були виділені не шляхом надання матеріальної допомоги, а шляхом укладення договорів з навчальними закладами.

Апеляційний суд не перевірив цих доводів прокурора і зробив передчасний висновок, що колективний договір передбачав можливість укладення договору між підприємством, навчальним закладом і випускниками закладу, що й було зроблено, шляхом укладення договорів щодо навчання ОСОБА_11 та ОСОБА_13 від 04 серпня 2016 року № 3930-05 та від 19 серпня 2016 року № 5-01071 і виконанням передбачених ними умов щодо оплати навчання.

Апеляційний суд також не перевірив та не надав обґрунтованих відповідей на інші доводи апеляції прокурора, зокрема на доводи про те, що:

- місцевий суд дав неналежну оцінку тому, що нормами п. 8.7 Галузевої угоди між Державним агентством лісових ресурсів України і профспілкою працівників лісового господарства України на 2016-2020 роки передбачено можливість проведення оплати навчання працівників або їхніх дітей у вищих чи середніх спеціальних закладах шляхом передбачення у колективних договорах (з урахуванням фінансових можливостей) надання безвідсоткових позик (матеріальної допомоги) працівникам на будівництво чи придбання житла, навчання працівників або їхніх дітей у вищих чи середніх спеціальних навчальних закладах, однак такі зміни до колективного договору підприємства були внесені лише 06 травня 2019 року, а оплата за навчання ОСОБА_11 та ОСОБА_13 здійснювалася державним підприємством протягом 2016-2018 років;

- у вироку не викладено показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та не надано оцінки цим показанням, а показання свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_11 викладено формально й неповно;

- у вироку не викладено змісту письмових доказів сторони обвинувачення;

- місцевий суд не проаналізував та не надав оцінки акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства від 01 квітня 2019 року № 070-22/03, висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 15 листопада 2019 року № 1317/19-22;

- витрати на навчання ОСОБА_11 та ОСОБА_13 не були включені до фінансових планів підприємства, а тому були розтратою;

- ОСОБА_7 не мав права витрачати кошти державного підприємства на навчання сторонніх фізичних осіб, які не навчалися за заявками чи направленнями, а також не перебували у фактичних трудових відносинах із ДП «Ковельське лісове господарство»;

- навчальні заклади здійснюють підготовку спеціалістів лише за державним замовленням;

- ОСОБА_11 та ОСОБА_13 не навчалися за заявками і направленнями органу управління майном (згідно з п. 1.1. статуту - Державне агентство лісових ресурсів України), що підтверджується листом указаного агентства від 23 серпня 2019 року № 12-12/6572-19;

Отже, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки суд апеляційної інстанції не допитав свідків та не дослідив доказів, на які посилався прокурор у своїй апеляційній скарзі, то він порушив право на змагальність сторін, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Крім того, колегія суддів Верховного Суду вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст. 419 КПК України, адже під час постановлення залишилися не перевіреними належним чином доводи прокурора, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість цього рішення і є підставою для його скасування.

Указані порушення вимог КПК України слід визнати істотними й такими, що зумовили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга прокурора - задоволенню.

При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, виконати вказівки суду касаційної інстанції, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, дати на них вичерпні відповіді й постановити

законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення з дотриманням усіх вимог КПК України.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, задовольнити.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3