УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14.06.2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця смт. Березнегувате Миколаївської області, розлученого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.08.2024 року включно.

Учасники судового провадження:

Прокурор ОСОБА_7 .

Захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. У разі відмови у цілодобовому домашньому арешті застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12.08.2024 року включно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Захисник вважає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою.

Стверджує, що суд під час розгляду клопотання, не звернув уваги, що прокурором порушено вимоги ст. 218 КПК України.

Зазначає, що прокурором в судовому засіданні не було доведено існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а наведені ним ризики є лише припущенням, а суд в свою чергу не наводить належне обґрунтування своїх мотивів чому не можливо змінити запобіжний захід на домашній арешт або визначити розмір застави.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Березнегуватського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307 КК України.

Ухвалою судді від 25 жовтня 2023 року у даному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання, ухвалою суду від 10 листопада 2023 року дане кримінальне провадження призначене до судового розгляду, а 17.04.2024 року обвинуваченим продовжено строк тримання під вартою до 15.06.2024 року включно.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії обвинуваченому ОСОБА_6 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , тому наразі запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою не видається за можливе.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до матеріалів судового провадження в провадженні Березнегуватського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 суд, пославшись на відомості, що характеризують особу обвинуваченого, який офіційно не працює, не має стабільного джерела доходу, якому органом досудового розслідування поставлено у вину вчинення трьох епізодів особливо тяжкого корисливого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, у складі організованої групи, прийшов до висновку, що заявлені раніше ризики не зменшилися, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованому злочині, обвинувачений може переховуватись від суду.

Слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Також наявним є ризик того, що ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків з метою зміни показань, наданих на досудовому розслідуванні, оскільки знайомий з ними та протягом строку досудового розслідування вже впливав на них, що і стало підставою для зміни йому запобіжного заходу та звернення застави в дохід держави.

Так, відповідно до матеріалів провадження протягом досудового розслідування ОСОБА_6 впливав на свідка у даному кримінальному провадженні ОСОБА_10 з метою зміни раніше наданих показань, тому ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2023 року, запобіжний захід ОСОБА_6 було змінено на тримання під вартою до 30 жовтня 2023 року, а внесена раніше застава звернута в дохід держави.

Судом першої інстанції також було враховано, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, пов`язаного зі збутом особливо небезпечних психотропних речовин військовослужбовцям Збройних сил України, які залучені до захисту суверенітету і територіальної цілісності України, що передбачає наявність корисливого мотиву в його діях, дає підстави вважати, що він може продовжити свою злочинну діяльність та вчиняти інші кримінальні правопорушення пов`язані з незаконним обігом особливо небезпечних психотропних речовин.

Вищенаведене вказує на існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме наявність ризиків переховування обвинуваченим від суду, незаконного впливу на свідків у вказаному кримінальному провадженні. Також існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки перебуваючи на волі обвинувачений може вчинити інші злочини, тобто продовжити свою злочинну діяльність.

Тому не є слушними доводи захисника, щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Твердження захисника про те, що органом досудового розслідування було порушено як предметну так і територіальну підслідність є неприйнятними, оскільки ці обставини не є предметом розгляду при вирішенні судом питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому. Суд дасть оцінку цим обставинам при ухваленні вироку після закінчення розгляду справи по суті.

Беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 статті 177 КПК України, а також серйозність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, як того просить апелянт.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14.06.2024 року, стосовно ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді