КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2645/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження, сформованого з кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000307по обвинуваченню:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.111 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до 14 березня 2024 року, з визначенням ОСОБА_12 та ОСОБА_9 застави у розмірі 20 000 (двадцяти тисяч) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 000 (шістдесят мільйонів п`ятсот шістдесят тисяч) гривень та покладенням на обвинувачених відповідних процесуальних обов`язків.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить ухвалу суду скасувати вважаючи її необґрунтованою та незаконною.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник посилається не необґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_13 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Просить врахувати, що ОСОБА_14 під час роботи на посадах головного спеціаліста та заступника завідуючого відділу з питань діяльності правоохоронних органів Управління з питань діяльності правоохоронних органів юстиції Департаменту з питань безпеки, оборони, діяльності органів юстиції та запобігання корупції Секретаріату Кабінету Міністрів України, мав доступ та використовував у своїй повсякденній службовій діяльності системи документообігу Секретаріату Кабінету Міністрів «Мегаполіс» та «Аскод», де містилась різна службова інформація, в тому числі пов`язана з обороною країни. За версією обвинувачення, ОСОБА_15 збирав інформацію, що циркулює в цих системах документообігу, шляхом її роздруківки на паперові носії, подальшого фотографування та переміщення на флеш-карту з метою передачі п представникам іноземної організації - фсб рф. Разом з тим, як вказує захисник ця інформація не мала статусу державної таємниці, що підтверджується відсутністю в матеріалах кримінального провадження відомостей про залучення експерта з питань державної таємниці для проведення відповідної експертизи, а відповідно виключає шпигунство, як одну із форм державної зради.

Вважає, що сам факт збирання та передавання інформації навряд чи можна віднести до такої форми державної зради, як «надання іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам допомоги у проведенні підривної діяльності», оскільки зазначена форма, на думку захисту, має проявлятися в більш складних та активних діях громадянина України, який сприяє іноземній державі, іноземній організації або їх представникам у проведенні підривної діяльності проти України шляхом надання порад, вказівок, засобів чи знарядь або усуненням перешкод.

Водночас матеріали досудового розслідування не містять жодного доказу перебування ОСОБА_16 в контакті з представниками іноземної організації, якою,за твердженням обвинувачення, була фсб рф, та безпосереднього надання цій організації будь-якої активної допомоги.

Також захисник просить врахувати, що під час досудового розслідування мав місце факт незаконного затримання ОСОБА_16 та застосування до нього неналежного поводження, у тому числі заподіяння йому фізичних чи моральних страждань унаслідок непропорційного застосування сили під час обмеження його свободи, що призвело до фальсифікації зазначених в протоколі відомостей його затримання та інших процесуальних документах.

Також захисник вказує на відсутність ризиків неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_10 , які не доведено органом досудового розслідування.

На думку захисту, судом помилково обґрунтовано необхідність продовження стосовно ОСОБА_16 запобіжного заходу у виді тримання під вартою тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_17 у разі визнання його винуватим.

Крім цього, апелянт вважає, що судом визначено непомірний розмір застави, без урахування майнового стану обвинуваченого.

Також судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_15 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, будь-які інші кримінальні провадження стосовно нього не здійснюються, має відзнаки та нагороди від різних органів державної влади України, позитивно характеризувався за попереднім місцем роботи - в секретаріаті Кабінету Міністрів України, має на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, непрацездатну матір, яка має низку хронічних захворювань та потребує постійного медичного нагляду та відповідної допомоги в побуті.

Судом не взято до уваги і те, що ОСОБА_15 має низку хронічних захворювань, які за час перебування під вартою загострились, що потребує постійного медичного спостереження й тривалого системного лікування.

За результатами апеляційного розгляду просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про застосування відносно ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на нього додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Захисник ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 , в поданій апеляційні скарзі просить скасувати ухвалу суду.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою є тотожним раніше поданим клопотанням.

Посилається на те, що прокурором у клопотанні було зазначено, що ОСОБА_9 був затриманий 14 березня 2022 року ГСУ СБУ в порядку ст.208 КПК України. Того ж дня ОСОБА_9 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України та до нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, однак вказана інформація є не повною, оскільки ОСОБА_9 був затриманий працівниками ГУ СБУ не 14 березня 2022 року, а 07 березня 2022 року, без процесуального оформлення та без повідомлення йому підозри, після чого він безперервно та незаконно утримувався в приміщенні ГУ СБУ по вул. Володимирській, 33 в м. Києві до вечора 14 березня 2022 року, тобто, до моменту процесуального затримання у якості підозрюваного.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні достатні докази винуватості ОСОБА_9 , однак, суд безпідставно дійшов до висновку про їх існування, який ґрунтується виключно на припущеннях.

Також зазначає про відсутність ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме того, що ОСОБА_9 може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та продовжити кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується.

На думку сторони захисту, суд визначаючи заставу у сумі 60 560 000 (шістдесят мільйонів п`ятсот шістдесят тисяч) гривень, не врахував матеріальний стан ОСОБА_9 , який майже два роки не отримує заробітну плату, оскільки утримується в СІЗО, і до фактичного затримання ОСОБА_9 не мав за місцем роботи великих доходів, що підтверджується відповідною довідкою, що свідчить про неспроможність сплатити заставу.

Крім того, як зазначає захисник, суд не врахував того, що прокурор ОСОБА_6 , під час досудового розслідування, 05 квітня 2022 року, тобто, у період, коли Шевченківський районний суд виконував свої функції, без наявних для того правових підстав виконала функції слідчого судді, а саме, у даному кримінальному провадженні ухвалила дві постанови від 05 квітня 2022року, якими надала членам слідчої групи тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходяться у володінні оператора та провайдера телекомунікацій ПРАТ «КИЇВСТАР» та ПрАТ «ВФ Україна». Таким чином прокурор ОСОБА_6 фактично виконувала функції слідчого судді під час досудового розслідування шляхом ухвалення двох постанов про надання тимчасового доступу до речей і документів, маючи статус заінтересованої особи як прокурора у даному провадженні.

Суд не врахував, що слідчі судді не мають право приймати участь розгляді справи по суті.

Участь у справі прокурора ОСОБА_6 у якості сторони обвинувачення може створити негативні наслідки для учасників справи під час апеляційного або касаційного перегляду вироку у справі.

Також захисник просить врахувати, що ОСОБА_9 має постійне місце проживання в Україні, є раніше не судимим, має матір, дружину та двох дітей, є громадянином України, що свідчить про міцність його соціальних зв`язків. Також звертає увагу на стан здоров`я ОСОБА_9 , який має хронічні захворювання, в умовах перебування ОСОБА_9 в СІЗО не може отримувати кваліфікованої допомоги, а тому його подальше утримування під вартою може бути розцінене ЄСПЛ як катування.

За результатами апеляційного розгляду просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати щодо ОСОБА_9 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 або за адресою: АДРЕСА_3 .

Прокурор офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 подала заперечення на апеляційну скаргу захисників, в яких просить подані апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисників, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та вважала оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали сформованого контрольного провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з представлених до апеляційного суду матеріалів сформованого контрольного провадження, у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№0000307, по обвинуваченню ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.111 КК України, в якому здійснюється судовий розгляд.

11 січня 2024 року прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 звернулась до суду з клопотаннями про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до 14 березня 2024 року, з визначенням ОСОБА_12 та ОСОБА_9 застави у розмірі 20 000 (двадцяти тисяч) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 000 (шістдесят мільйонів п`ятсот шістдесят тисяч) гривень та покладенням на обвинувачених відповідних процесуальних обов`язків.

Ухваливши рішення про задоволення клопотання прокурора та продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, суд визнав обґрунтованим продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшились і не зникли, зокрема ті ризики, що обвинувачені можуть переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_18 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою, з огляду на наступне.

За приписами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішення наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд у відповідності до вимог ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини враховує тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що ухваливши рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд обґрунтовано врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_14 та ОСОБА_9 та інші обставини, передбачені ст.178 КПК України, які в сукупності можуть свідчити про продовження існування ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зокрема, перевіряючи наведені у клопотанні доводи прокурора на предмет продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, яке ставиться у провину обвинуваченим, тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_18 та ОСОБА_9 у разі визнання їх винними у вчиненому злочині. При цьому, як визнав суд, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені,в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, можуть переховуватись від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оскільки наведені у клопотанні прокурора ризики є реальними і вони на момент розгляду клопотання про продовження ОСОБА_18 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою не зменшилися, суд обґрунтовано визнав, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

Колегія суддів враховує і той факт, що у відповідності до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-2, 260, 261, 437-442 КК України, за наявність ризиків, зазначених у ст. 177 КК України, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 цієї статті - тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 під вартою суд також врахував дані, які характеризують особи обвинувачених, а також інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі і ті, на які містяться посилання в поданих апеляційних скаргах захисників.

Предметом судового розгляду були і ті обставини, на які посилаються захисники в поданих апеляційних скаргах, в тому числі щодо можливості застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту.

Виходячи з рішення Конституційного суду України №4-р/2019 від 13 червня 2019 року у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, предметом апеляційного розгляду в даному провадженні є лише ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

В даному рішенні Конституційний Суд України констатував, що положення статей 3, 21, 29 Конституції України у системному зв`язку з частиною першою її статті 55 зобов`язують орган законодавчої влади при здійсненні регулювання обмеження права особи на свободу та особисту недоторканність у кримінальному судочинстві гарантувати такій особі право на судовий захист, у тому числі можливість оскарження в апеляційному порядку будь-яких форм та способів обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність, з обов`язковим збереженням справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, дотриманням вимог процесуальної дієвості, ефективності, швидкості процесу тощо.

За таких обставин, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_18 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою на стадії судового розгляду, суд апеляційної інстанції в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).

Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу. При цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Враховуючи характер вчиненого злочину, застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної поведінки обвинувачених та може потягнути за собою настання негативних наслідків.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що слідчий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження щодо обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою, оскільки специфіка вчинення інкримінованого їм злочину та суворість можливого покарання за вчинений злочин не дає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Продовживши обвинуваченим строк тримання під вартою, суд на законних підставах визначив заставу у розмірі 20 000 (двадцяти тисяч) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 000 (шістдесят мільйонів п`ятсот шістдесят тисяч) гривень.

Такий розмір є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. Згідно ухвали, суд врахував дані про особи обвинувачених, наявність ризиків у даному кримінальному провадженні, а тому правильно визначив саме такий розмір застави, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 182 КПК України. Підстав вважати його завідомо непомірними, як про це вказують захисники, у колегії судді немає.

З огляду на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до 14 березня 2024 року, з визначенням ОСОБА_12 та ОСОБА_9 застави у розмірі 20 000 (двадцяти тисяч) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 000 (шістдесят мільйонів п`ятсот шістдесят тисяч) гривень та покладенням на обвинувачених відповідних процесуальних обов`язків - залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , в інтересах ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 , - без задоволення.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4