Справа № 361/8159/20 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/211/2024 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю прокурора - ОСОБА_7

обвинувачених - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисника - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0002577 від 10.10.2020 року за апеляційними скаргами прокурора Броварської окружної прокуратури Київської області та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2023,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шабатівка, Монастирищенського району, Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 31.08.2010 вироком Солом`янського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого 20.07.2012 умовно-достроково на строк 10 місяців 17 днів; 30.08.2013 вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; 18.11.2013 вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; 20.06.2017 вироком Подільського районного суду м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, звільненого 25.10.2019 умовно-достроково на строк 11 місяців 1 день; 21.01.2021 вироком Голосіївського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць, призначене покарання відбув повністю;

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна;

на підставі ч. ч. 1, 5 ст. 72 КК України в строк призначеного покарання за цим вироком зараховано строк його попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з моменту його затримання 10 жовтня 2020 року по день набрання вироком законної сили, виходячи з того, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Тарасівка, Олександрійського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше несудимого,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна. Зараховано у строк відбування покарання строк його перебування під вартою у період з 10 жовтня 2020 року по 04 листопада 2021 року.

на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробовуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

відповідно ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, 09 жовтня 2020 року приблизно о 14.00 год. ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , перебуваючи неподалік залізничної станції Княжичі, що знаходиться у місті Бровари Київської області, вступили у попередню змову між собою щодо заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, розподіливши між собою злочинні ролі, згідно із якими ОСОБА_9 мав здійснити напад, а ОСОБА_8 повинен був спостерігати за навколишньою обстановкою з метою попередження викриття. Того ж дня, 09 жовтня 2020 року, приблизно о 14.10 год., реалізуючи свій спільний умисел, направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , перебуваючи неподалік вказаної залізничної станції Княжичі, побачили раніше незнайому їм ОСОБА_11 та обрали об`єктом свого злочинного посягання належне останній майно. Продовжуючи реалізацію свого спільного умислу, направленого на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки, діючи відповідно до попередньо розподілених між ними ролей, ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_11 , приставив розкладний ніж до лівої частини тулубу потерпілої, під погрозою фізичної розправи над нею. Таким чином, подолавши супротив потерпілої, ОСОБА_9 висловив вимогу про передачу йому майна, зокрема, мобільного телефону марки Motorola Moto C Plus вартістю 825 грн. та інших речей, які були у потерпілої ОСОБА_11 , після чого, не дочекавшись поки остання дістане належне їй майно та передасть обвинуваченому, ОСОБА_9 витягнув вказаний мобільний телефон своєю рукою з передньої правої кишені штанів потерпілої, у ході чого ОСОБА_11 , усвідомлюючи реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, почала втікати, однак ОСОБА_9 наздогнав потерпілу, схопив її за волосся та намагався завдати удар правою рукою в область голови, проте втратив рівновагу та вони разом упали на землю.

У цей час, ОСОБА_8 підбіг до потерпілої ОСОБА_11 та почав своєю рукою здійснювати удушення останньої, після чого взяв камінь та тримаючи його в правій руці наніс потерпілій ОСОБА_11 один удар в праву частину обличчя, один удар в область потилиці, п`ять ударів у праву частину голови, два удари в праву частину плеча, один удар в праву частину спини, після чого потерпіла закрила область голови руками, а ОСОБА_8 у в цей час наніс їй три удари каменем по пальцях рук, у зв`язку з чим потерпіла ОСОБА_11 , не маючи сил піднятись від нанесених їй ударів, продовжувала лежати на землі, а ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_8 відкрито викрали з рюкзака потерпілої, один позолочений ланцюг у виді шнурка та один позолочений ланцюг плетіння бісмарк, приблизною вартістю по 500 грн. кожний, після чого ОСОБА_11 від нанесених ударів втратила свідомість. Своїми діями ОСОБА_9 та ОСОБА_8 завдали потерпілій ОСОБА_11 майнової шкоди на загальну суму 1825 грн.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинувачених та доведеність їх вини, вважає вирок незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. В обґрунтування своїх доводів прокурор зазначив, що при призначенні ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції не мотивував належним чином своє рішення, встановивши наявність одних і тих самих обставин, що пом`якшують покарання, що призвело до призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Також вважає, що при призначенні ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК України суд першої інстанції не врахував конкретні обставини справи, а саме вчинення нападу, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, який належить до тяжкого злочину, характеризуючі дані особи ОСОБА_9 , які не дозволяють зробити висновок, що призначення останньому покарання у виді 5 років позбавлення волі буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Крім того, визнання судом у якості пом`якшуючої обставини «щире каяття» є необґрунтованим, оскільки під час досудового розслідування такої обставини встановлено не було, а під час судового розгляду будучи допитаним фактично декілька разів, ОСОБА_9 неодноразово змінював версії щодо мотивів вчиненого кримінального правопорушення та обставини, за яких інкриміноване правопорушення було вчинене, що може свідчити про бажання уникнути відповідальності за вчинене. Також прокурор вважає, що суд першої інстанції під час винесення вироку мав врахувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2021, покарання за яким обвинуваченим відбуте, та призначити остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки для призначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень значення має саме призначення покарання попередніми вироками, а не їх відбуття. Додатково зазначив, призначаючи покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України, суд мав призначити також і додаткове покарання у виді конфіскації майна, як того вимагала санкція статті на момент вчинення злочину та ухвалення вироку, або належним чином обґрунтувати на яких підставах, зазначених у ст. 69 КК України ним прийнято рішення про не призначення такого покарання, чого судом зроблено не було. Відтак, просив вирок скасувати в частині призначених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарань та ухвалити новий вирок, яким призначити кожному покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного їм на праві приватної власності майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2021, більш суворим, призначеного цим вироком, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавленні волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, а також у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання, відбуте повністю за попереднім вироком, за правилами, передбаченими ст. 72 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 вирок суду вважає незаконним, не обґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. В обґрунтування доводів зазначив, що суд при постановленні вироку не взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_9 повністю та добровільно відшкодував моральний збиток та вона не має до нього ніяких претензій, а також заявляла клопотання про призначення ОСОБА_9 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, проте суд першої інстанції не взяв до уваги цей факт. Також обвинувачений ОСОБА_9 звернув увагу на те, що сторона захисту неодноразово зазначала про його проблеми зі здоров`ям, а саме: відсутність фалангів вказівного пальця, що суттєво обмежує його працездатність, особливо в умовах виправної колонії, що на думку ОСОБА_9 , не сприятиме виправленню, оскільки обмежує його працездатність. Разом з цим, обвинувачений вказує на порушення з боку прокурора, які проявились в тому, що він всупереч принципу законності, не виявив обставин, що виправдовують обвинуваченого ОСОБА_9 та не долучив їх до матеріалів справи, внаслідок чого суд першої інстанції виніс рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам процесуального законодавства. Відтак, просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_9 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення та просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 заперечував; пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора; пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора в частині обвинуваченого ОСОБА_8 , а в частині обвинуваченого ОСОБА_9 та його апеляційної скарги покладалися на розсуд суду; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2023р. в частині фактичних обставин справи, доведеності вини ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та правильності кваліфікації їх дій за ч.2 ст. 187 КК України учасниками судового провадження не оспорюється. У звязку із цим вирок у цій частині, відповідно до положень ч.1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевірявся. Підстав для виходу за межі апеляційних вимог в порядку ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є, у тому числі, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Також підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За змістом ч. 1 ст. 420 КПК України, підставою для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є, зокрема, необхідність застосування більш суворого покарання.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд, призначаючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України безпідставно застосував до них положення ч. 1 ст. 69 КК України та внаслідок цього призначив їм покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості, є обґрунтованими.

За змістом ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Як вбачається з вироку, суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який належить до тяжкого злочину, характер і ступінь суспільної небезпечності цього злочину, обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, якими суд визнав щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення та часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, а також врахував думку потерпілої, яка при визначенні ОСОБА_9 міри покарання покладалася на суд, відношення обвинуваченого до вчиненого ним злочину, та прийшов до висновку про можливість застосування до призначеного за ч. 2 ст. 187 КК України покарання положень ст. 69 КК України шляхом призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, а також не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Також з вироку вбачається, що суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який належить до тяжкого злочину, характер і ступінь суспільної небезпечності цього злочину, обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, якими суд визнав щире каяття та повне відшкодування потерпілій завданої шкоди, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, а також врахував думку потерпілої, яка при визначенні ОСОБА_8 міри покарання покладалася на суд, відношення обвинуваченого до вчиненого ним злочину, та прийшов до висновку про можливість застосування до призначеного за ч. 2 ст. 187 КК України покарання положень ст. 69 КК України шляхом призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, а також не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції неналежним чином врахував дані про особу кожного з обвинувачених, тяжкість вчиненого ними кримінального правопорушення, фактичні обставини його вчинення та дійшов помилкового висновку про можливість застосування до обвинувачених положень ст. 69 КК України.

Так, суд першої інстанції, незважаючи на прийняті ним до уваги дані про особу кожного з обвинувачених та обставини, які пом`якшують покарання кожного з них, належним чином не врахував того, що обвинувачені вчинили умисний тяжкий злочин, за який передбачено покарання до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна; спосіб вчиненого розбійного нападу, а саме, із погрозою застосування ножа та шляхом удушення потерпілої і нанесення потерпілій ударів каменем в різні частини тіла, в тому числі по голові та обличчю, що вказує на підвищену суспільну небезпеку обвинувачених.

Також судом неналежно враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який не працює, тобто не має постійного джерела доходу, немає міцних соціальних зв`язків, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти власності, за які відбував покарання у виді позбавлення волі, однак на шлях виправлення не ставав та знову вчиняв умисні злочини, тобто продовжував свою злочинну діяльність. Крім того, судом першої інстанції не обгрунтовано те, яким чином щире каяття обвинуваченого та часткове добровільне відшкодування заподіяної потерпілій шкоди настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення обвинуваченому ОСОБА_9 навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Не враховано судом належним чином і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який також ніде не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. При цьому колегія суддів звертає увагу, що саме ОСОБА_8 наносились удари каменем потерпілій ОСОБА_11 в різні частини тіла, у тому числі по голові та обличчю, по пальцям рук. Крім того, саме ОСОБА_8 душив потерпілу, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Таким чином, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу кожного з обвинувачених, які містяться в матеріалах провадження, поведінка обвинувачених до та після вчинення розбійного нападу, спосіб та характер вчиненого, на думку колегії суддів, вказують на підвищену суспільну небезпеку кожного з обвинувачених та неможливість досягнення мети покарання, зокрема виправлення та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень за умов призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст. 187 КК України в межах санкції вказаної частини статті, а саме у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде сприяти меті покарання, яка визначена ч.2 ст. 65, ч.2 ст. 50 КК України, тобто саме це покарання є необхідним та достатнім для виправлення кожного з обвинувачених та попередження нових кримінальних правопорушень.

Також колегія суддів вважає за необхідне застосувати до кожного з обвинувачених додаткове покарання у виді конфіскації всього належного кожному з них на праві приватної власності майна, оскільки вказане додаткове покарання передбачено санкцією ч.2 ст. 187 КК України як обов`язкове та крім того, злочин вчинений обвинуваченими з корисливих мотивів. Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо неможливості застосування положень ст. 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки суд першої інстанції належним чином не обґрунтував, на підставі чого він дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, а врахування судом першої інстанції одних і тих самих пом`якшуючих обставин як підстав для застосування різних інститутів, передбачених ст. 69 та ст. 75 КК України є недопустимим. Крім того, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років. Таким чином, призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання у виді 7 років позбавлення волі виключає можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги прокурора в частині необхідності призначення ОСОБА_9 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки відсутні правові підстави враховувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2021 року, за яким обвинувачений ОСОБА_9 відбув покарання повністю.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення. Посилання ОСОБА_9 на те, що суд при постановленні вироку не взяв до уваги факт відшкодування ним моральної шкоди потерпілій, а також її позицію, яка не мала до обвинуваченого претензій та заявляла клопотання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, то вказані обставини не дають підстав для призначення ОСОБА_9 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. Так, судом першої інстанції при призначенні покарання зазначені обставини були враховані в повному обсязі, як і думка потерпілої. Разом з тим, як було зазначено вище, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , які містяться в матеріалах провадження, поведінка обвинуваченого до та після вчинення розбійного нападу, спосіб та характер вчиненого, на думку колегії суддів, вказують на підвищену суспільну небезпеку ОСОБА_9 та неможливість досягнення мети покарання, зокрема виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень за умов призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом чи, тим паче, для призначення ОСОБА_9 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Доводи про обмеження його працездатності у зв`язку з відсутністю фалангів вказівного пальця, що, на думку ОСОБА_9 , не сприятиме його виправленню, не є такими, що свідчать про безумовну неможливість відбування ним покарання в умовах ізоляції від суспільства.

Наведене у своїй сукупності вказує на необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого і відсутність підстав для її задоволення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в частині призначеного їм покарання скасувати та ухвалити новий вирок в цій частині відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Броварської окружної прокуратури Київської області задовольнити частково.

Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в частині призначеного їм покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 обчислювати з дня його затримання в ході звернення вироку до виконання.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання попереднє ув`язнення з 10.10.2020 року по 04.11.2021 року.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_9 обчислювати з 10.06.2024 року, зарахувавши згідно ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання попереднє ув`язнення з 10.10.2020 року по 10.06.2024р.

В решті вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою - в той же строк з дня отримання копії вироку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4