ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1819/24 Справа № 233/4388/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2024 року відносно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2024 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Костянтинівка, Донецької області, українця, є особою з інвалідністю ІІІ групи, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, 25 січня 2022 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області за ч. 2 ст. 310 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом,

визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до 8 (восьми) років позбавлення волі. На підставі ч. 2 ст. 20 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання Вирішено долю речових доказів. Стягнуто судові витрати.

Згідно з вироком суду, 22 червня 2023 року приблизно о 06 годин 30 хвилин, більш точного часу встановлено не було, ОСОБА_8 знаходився у себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїми співмешканцями: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Перебуваючи за вказаною адресою, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 почали вживати спиртні напої. Того ж дня, приблизно о 07 годині 00 хвилин, більш точного часу встановлено не було, під час вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, в під час якого ОСОБА_9 висловлювався грубою нецензурною лайкою в бік ОСОБА_8 . Під час сварки ОСОБА_8 почав відчувати неприязнь до ОСОБА_9 . На ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на умисне протиправне спричинення смерті ОСОБА_9 . В зазначений день, приблизно о 07 годині 05 хвилин, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_8 , негайно реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні зальної кімнати домоволодіння за вищевказаною адресою, з табурету взяв кухонний ніж та, утримуючі його у правій руці, наніс ОСОБА_9 сім ударів в область передньої поверхні грудної та черевної стінок. В результаті своїх дій, направлених на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , ОСОБА_8 спричинив потерпілому наступні тілесні ушкодження: 2 відкриті рани грудної клітини праворуч, 5 проникаючих колото-різаних ран живота з ушкодженням печінки, шлунку, судин великого сальника, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Тобто ОСОБА_8 вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_9 була надана своєчасна кваліфікована медична допомога.

Таким чином, дії ОСОБА_8 суд першої інстанції кваліфікував за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині

По справі надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , в якій він просить вирок відносно ОСОБА_8 скасувати, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України. Призначити покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. Вказує, що вирок є несправедливим. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно не провів повторну судово-психіатричну експертизу Маснєву. Крім того, наполягає, що ОСОБА_11 не хотів лишати життя потерпілого. Відповідно до судово-медичної експертизи потерпілому були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження , при обставинах на які вказує потерпілий та обвинувачений. Наголошує, що прокурор не довів винуватість ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а в його діях вбачається склад ч. 1 ст. 121 КК України. Су першої інстанції помилився в номері кримінального провадження, вказавши інший номер, що є грубим порушенням КПК України при укладенні законного рішення.

Заслухавши доповідача, сторони по справі, дослідивши матеріали кримінального провадження колегія суддів приходить до наступного.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, при викладених у вироку обставинах, підтверджені сукупністю належних та допустимих доказів, перевірених судом та докладно наведених у вироку.

Як встановлено з матеріалів справи та ніким не оскаржується, 22 червня 2023 року приблизно о 07 годині 05 хвилин ОСОБА_8 під час розпиття спиртних напоїв з ОСОБА_9 та ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_1 під час сварки, спричинив ножем потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження. При цьому, ОСОБА_11 пояснив, що наніс ножем лише два удари та не бажав настання смерті ОСОБА_13 .

Тобто, фактично сторона захисту оскаржує вирок суду першої інстанції в частині кількості нанесених потерпілому ударів, заперечує умисел на вбивство потерпілого ОСОБА_13 та кваліфікацію дій обвинуваченого.

Разом з тим, факт нанесення ножем обвинуваченим ОСОБА_11 ударів у встановленій у вироку кількості в життєво важливі органи потерпілого підтверджується матеріалами справи, зокрема показами потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_14 , які пояснили, що 22 червня 2023 вони разом з ОСОБА_11 розпивали спиртні напої. Під час варки з потерпілим, ОСОБА_11 наніс йому приблизно п`ять ударів в область живота та грудної клітини.

Відповідно до слідчих експериментів, потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 показали та розповіли, характер та механізм спричинення тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_8 ..

Згідно до висновку СМЕ № 142 у ОСОБА_9 виявлені 2 рани грудної клітини праворуч, 5 проникаючих колото-різаних ран живота з пошкодженням печінки, шлунку, судин великого сальника, які утворились в наслідок дії колюче-ріжучого предмету та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя.

Згідно до висновку СМЕ про механізм утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 встановлено, що тілесні ушкодження утворитись за обставин, вказаних потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_10 в ході проведення слідчих експериментів за їх участю. За обставин вказаних підозрюваним ОСОБА_8 могла утворитись частина тілесних ушкоджень, що мались у потерпілого, так як підозрюваний не вказує точну кількість ударів нанесених в область живота потерпілого, та не вказує удари в область грудної клітини.

Відповідно до висновку судово-медичної (цитологічної) експертизи на предметі (ніж) була виявлена кров, яка за результати досліджень походить від потерпілого ОСОБА_13 .

Таким чином, наведені вище докази у сукупності з іншими, що містяться в матеріалах кримінального провадження свідчать про доведеність вини ОСОБА_8 у інкримінованому кримінальному правопорушенні поза розумним сумнівом.

Крім того, під час проведення слідчого експерименту від 22.06.2023 року, в присутності захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_8 розповів та показав, як наносив удари потерпілому ОСОБА_13 22.06.2023 року. Після ознайомлення з протоколом вказаної слідчої дії жодним учасником клопотань, доповнень або зауважень не було заявлено.

Обговорюючи спрямованість умислу та кваліфікацію дій ОСОБА_8 , колегія суддів звертає увагу, що наносячи потерпілому ОСОБА_13 множинні удари ножем, тобто знаряддям, яке свідомо для нього могло спричинити смерть, в живот та область грудної клітини (життєво важливі органи) із значною силою (про що свідчить тяжкість наявних тілесних ушкоджень), безумовно розумів, що може спричинить смерть потерпілому та бажав цього.

Таким чином, обвинувачений виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але смерть потерпілого не настала з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_13 була надана кваліфікована медична допомога.

Твердження сторони захисту про необхідність кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК є необґрунтованими та спростовуються встановленими судом першої інстанції доказами які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Так, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК передбачає відповідальність за закінчений замах на умисне вбивство, у свою чергу ч. 1 ст. 121 КК передбачає відповідальність за завдання умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Визначальним критерієм при розмежуванні кваліфікації за цими злочинами є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій. Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

Як вбачається із показань свідка ОСОБА_10 , допитаної в судовому засіданні, ОСОБА_8 припинив наносити удари ОСОБА_13 тоді, коли вона зайшла в будинок і саме з цих причин вони фактично були припинені подальші дії обвинуваченого, який відразу ж, не намагаючись надати медичну допомогу, вийшов з будинку. Отже подальші дії обвинуваченого фактично були припинені не з власної волі, а через те, що свідок ОСОБА_10 - побачила неправомірні дії та побігла до потерпілого надавати допомогу та до сусідів викликати швидку та поліцію.

Також, із висновку судово-медичного експерта вбачається, що всі тілесні ушкодження у потерпілого локалізовані в області грудної клітини праворуч та черевної порожнини, печінки, шлунку, тобто ножові поранення у життєво важливі органи.

Як пояснила свідок ОСОБА_14 , обвинуваченим було нанесено сім ножових ударів потерпілому з близької відстані протягом короткого проміжку часу, тому твердження обвинуваченого про те, що він діяв в стані необхідної оборони, оскільки ОСОБА_13 став у стойку та намагався його ударити не узгоджуються із фактичними обставинами по справі.

За приписами статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Отже, в даному випадку має бути встановлено наявність суспільно небезпечного посягання. Проте такого, за результатами судового розгляду судом першої інстанції не встановлено. Жодними доказами у справі не підтверджено, що з боку потерпілого були якість суспільно небезпечні дії, які були б спрямовані в бік обвинуваченого. Останньому не було спричинено жодних тілесних ушкоджень. Крім того ОСОБА_8 зазначав, що під час словесного конфлікту коли ОСОБА_15 пішла з будинку він мав можливість вийти на двір, таким чином припинити непорозуміння, але не вважав необхідним це робити.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Обговорюючи доводи захисту з приводу не проведення повторної судово - психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції досліджені письмові докази, а саме, судово-психіатричну експертизу ОСОБА_8 , в якій зазначено, що у період інкримінованого йому діяння виявляв і в теперішній час виявляє психічний розлад та поведінки внаслідок ураження головного мозку.

Крім того, судом першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_16 щодо судово-психіатричного висновку та надав наступні, що ОСОБА_8 в період інкримінованого діяння та теперішній час страждав на психічний розлад у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку. Термінологія «не повною мірою» є критерієм розмежування у ст. 19 та ст. 20 КК України. Будь-яке психічне захворювання свідчить про те, що особа може бути осудна, обмежено осудна чи неосудна. «Не повною мірою» не встановлюється у відсотковому виражені, оскільки відсутній спосіб, однак це залежить від ступеню вираження психічного захворювання. У ОСОБА_8 ступень вираження психічного захворювання свідчить про його обжену осудність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив всі необхідні докази осудності чи неосудності обвинуваченого ОСОБА_8 надавши належну оцінку його діям, тому доводи апелянта в цій частині не є слушними.

Колегія суддів погоджується зі стороною захисту про невідповідність номеру кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 у вступній частині вироку номеру зазначеному в ЄРДР, але вважає, що це є очевидною технічною помилкою, яка не впливає на факт скоєння саме ОСОБА_11 інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вказану помилку можливо виправити відповідно до ст. 379 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції виніс законне, обґрунтоване рішення згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього ж Кодексу.

Висновки суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення підтверджено доказами, зібраними у відповідності із вимогами закону та дослідженими у судовому засіданні. Всі висновки суду у вироку мотивовані з належною повнотою, та є достатніми для його ухвалення.

Позицію обвинуваченого ОСОБА_8 щодо часткового визнання своєї вини в частині нанесення лише двох ударів ножем, та відсутності умислу на вбивство потерпілого, колегія суддів розцінює, як намагання обвинуваченого пом`якшити відповідальність за скоєний злочин.

Призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника, у відповідності до вимог ст. 404 КПК України, підстав для скасування або зміни вироку, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404-407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2024 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набуває чинності негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з дня вручення йому копії ухвали.

Судді