ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 621/4535 /23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/ 898 /24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного
заходу обвинуваченому
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, з участю обвинуваченого ОСОБА_6 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме прокурора та захисника, належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 05.02.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою суду першої інстанціїзадоволено прокурора у кримінальному провадженні № 0000371 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, працюючого в КП "Тролейбусне Депо №2" зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України.

Обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі "Харківський слідчий ізолятор" до 04 квітня 2024 року та однозначно визначено розмір застави - 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 121 120 (сто двадцять одну тисячу сто двадцять) грн 00 коп., у разі внесення якої, визначено покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 наступні обов`язки: повідомляти суд про своє фактичне місце проживання та засоби зв`язку; прибувати за кожним викликом до суду.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та обрати йому більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний час доби.

В обґрунтування своїх вимог посилається на незгоду з вказаним судовим рішенням. Зазначає, що переховуватися від суду, при всьому бажанні, не має змоги, оскільки у нього існують певні боргові зобов`язання, а також батьківські матеріальні та моральні обов`язки, оскільки він має неповнолітнього сина 2015 р.н., якому потрібно сплачувати аліменти. До обрання запобіжного заходу він працював у КП «Тролейбусне депо №2» та отримував заробітну плату, Зазначає, що знаходиться в СІЗО більше 4 місяців, має заборгованість по аліментам, втрачає трудовий стаж, а працювати в СІЗО йому не дозволяють. Також він має мати похилого віку, якій потрібна операція. За цей термін він був позбавлений спілкування зі своїм сином. Тримання під вартою унеможливлює його право, гарантоване Конституціє., зробити планову операцію, термін якої спливає у лютому 2024 року.

Вказує, що на момент спілкування у групах Телеграм, не усвідомлював, що скоював злочин, а вже під час обшуку дізнався, що відносно нього розпочате кримінальне провадження, і припинив розміщувати записи у вказаних групах. Вважає, що проведені ним 4 місяці в СІЗО , а також страждання, завдані цим запобіжним заходом, призвели до достатнього виховного впливу. При цьому, зазначає, що вже перебував на нічному домашньому арешті в іншому кримінальному провадженні, який було змінено на особисте зобов`язання, у зв`язку з тим, що він виконував сумлінно обов`язки, передбачені КПК України. Вважає, що тримання під вартою зменшує його можливості щодо захисту у своїх справах у судах, тому що він позбавлений можливості збирати вільно та передавати до суду копії документів, що пом1якшують його становищ. Не має можливості виходити в інтернет та знайомитися із законодавчою базою України. Крім того, він позбавлений можливості, знаходячись в СІЗО, подати позов до ЄСПЛ щодо запобіжного заходу, оскільки не володіє знаннями, як його подати через інтернет, а його захисник йому відмовив у допомозі скласти цей позов, без роз`яснень причин. Все це, вважає таким, що порушує його права, гарантовані ст.55 Конституції України.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити ти обрати більш м`який запобіжний захід.

Захисник та прокурор в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлявшись належним чином про дату та час розгляду апеляційної скарги, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд даної справи без участі захисника та прокурора, оскільки розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

З матеріалів провадження вбачається, що до Зміївського районного суду Харківської області для розгляду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000371 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України.

В судовому засіданні прокурор просив про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , посилаючись на продовження існування ризиків, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тяжкість обвинувачення та наявність у провадженні суду іншого кримінального провадження, вказав на наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, які дають підстави вважати, що ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Застосування інших більш м`яких запобіжних заходів слідчий вважав не можливим для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно даного обвинуваченого, суд посилався на заявлене під час судового засідання 05.02.2024 прокурором клопотання про відкладення судового засідання, зокрема, з метою уточнення обвинувачення, у зв`язку з чим, в межах строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 судове провадження не може бути завершеним, а тому суд вважав за доцільне розглянути питання щодо повторного продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Судом було враховано, що під час застосування запобіжного заходу - тримання під вартою у відношенні ОСОБА_6 судом було враховано наявність ризику переховування від органів досудового розслідування, зважаючи на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим за вказаним обвинуваченням. Крім того, вважав, що існує високий ризик вчинення нового кримінального правопорушення, на що вказують відомості про наявність в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова кримінального провадження, у якому ОСОБА_6 обвинувачується за ч.2 ст.436-1, ч.1 ст.436-2 КК України.

При цьому, суд зазначив, що будь-яких доказів того, що ризики вчинення нового кримінального правопорушення чи переховування від суду, зменшилися або змінилися обставини, передбачені ст.178 КПК України, які існували під час застосування запобіжного заходу у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 , учасниками судового провадження не надано, як і на час продовження строку його дії, такою мірою, щоб це дало підстави для пом`якшення чи скасування запобіжного заходу. А тому, дійшов висновку, що наведені вище обставини в сукупності вказують на те, що ризики, які існували на час застосування та продовження запобіжного заходу продовжують існувати, а також на неможливість забезпечення виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, передбачених статтею 42 Кримінального процесуального кодексу України, та усунення ризиків продовження ним протиправної поведінки без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

Доводи сторони захисту щодо наявності у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та необхідності медичної допомоги, заробітку коштів для оплати аліментів та інших витрат суд вважав вагомими, проте не такими, що мають вирішальний характер при вирішенні питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу, оскільки ці обставини існували і на час подій, у зв`язку з якими ОСОБА_6 обвинувачується у тяжкому злочині, проте не мали достатнього превентивного значення. Крім того, відсутні відомості про неможливість надання необхідної медичної допомоги обвинуваченому в умовах тримання під вартою.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважав, що застосування менш обтяжливого запобіжного заходу, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а застосований запобіжний захід - тримання під вартою відносно обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів, з урахуванням стадії досудового розслідування, погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України, існує вірогідність, що він, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання винним у вчиненні інкримінованого злочину, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання, враховуючи, що він обвинувачується у виправдовуванні, визнанні правомірною, запереченні збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань рф, регулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих рф, яке ним вчинене повторно.

Вказані злочини є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад. під час дії воєнного стану, що, з урахуванням розміру покарання, яке може бути призначене обвинуваченому, в разі визнання винуватості, може свідчити про те, що він може переховуватись від суду.

Враховуючи також відомості і конкретні обставини вчинення злочину, який йому інкримінується, виходячи зі змісту формулювання обвинувального акту, зокрема обставин вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а також відомостей щодо направлення відносно нього до Жовтневого районного суду м. Харкова обвинувального акту за ч.2 ст. 436-1, ч.1 ст.436-2 КК України, існує вірогідність вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, в тому числі проти основ національної безпеки України.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Враховуючи, що військова агресія проти України, є обставиною (ризиком), яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, ймовірність ризику того, що обвинувачений може переховуватись від слідства та суду, є досить значною, як і ризик вчинити ним інше кримінальне правопорушення, враховуючи фактичні обставини інкримінованого йому обвинувачення.

Обґрунтованість обвинувачення підтверджується фактичними доказами, що містяться в матеріалах провадження. Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, запобігання яким шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим та не ефективним.

Порядок розгляду судом клопотання про продовження запобіжного заходу відповідає вимогам п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, №182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження та характеру дій, які інкримінуються обвинуваченому, а саме того, що він обвинувачується у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, оскільки є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які передбачають державну безпеку, обороноздатність, незалежність держави, її конституційний лад.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученогс Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

З висновками суду щодо доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України та необхідності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно даного обвинуваченого, погоджується і колегія суддів.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції та мотивує при апеляційному розгляді, необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання даної особи під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, 176-206, 331,392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 422-1, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 05 02 2024 року про продовження щодо обвинуваченого за ч.3 ст.436-2 КК України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 04 04 2024 року, включно, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3