Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/433/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 125 (106) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2024 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000079 від 20.03.2024 року стосовно ОСОБА_7 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 квітня 2024 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Листопадове Новомиргородського району Кіровоградської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-01 березня 2024 року Новомиргородським районним судом Кіровоградської області за ч.1 ст.125, ч.1 ст.162 КК України, із застосуванням ст.70 КК України до остаточного покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян,

визнано винуватим та засуджено: за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік; за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, ОСОБА_7 за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання покарань, до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 2024 у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 2 років обмеження волі та штраф в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України ОСОБА_7 зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання, повідомляти уповноважений орган з питань пробацї про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, просить вирок місцевого суду змінити в частині призначеного покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що при призначенні покарання судом не достатньо враховано пом`якшуючі обставини, а саме визнання винуватості, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування спричиненої майнової шкоди, відсутність претензії з боку потерпілої.

В зміненій апеляційній скарзі заступник керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та постановити нову ухвалу, якою ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік; за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначити покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки та покласти обов`язки передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст.71 КК України приєднав до покарання, призначеного за сукупністю кримінальних проступків, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України покарання у вигляді штрафу, призначене за вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01.03.2024 року, яке вже відбуто повністю, тобто застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

Не дотримання судом першої інстанції вимог кримінального закону та правил застосування покарань і призвело на думку прокурора до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалення незаконного та необґрунтованого вироку.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному проникненні до житла та спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 9 березня 2024 року близько 18 год. 00 хв., діючи з кримінально-протиправним умислом, направленим на порушення недоторканності житла, у порушення гарантованого права, передбаченого ст. 30 Конституції України щодо недоторканності житла чи іншого володіння особи, ст. 12 Загальної декларації прав людини та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на недоторканість житла, відповідно до яких кожному гарантується право на недоторканість житла, умисно, всупереч волі законного власника - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у фактичному володінні якої знаходиться житловий будинок по АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, через незачинені вхідні двері незаконно проник до вказаного житлового будинку, чим порушив Конституційне право потерпілої ОСОБА_10 на недоторканість житла.

Крім того, в ході проведення дізнання встановлено, що 19 березня 2024 року близько 18 години 15 хвилин, між потерпілою ОСОБА_10 та її знайомим ОСОБА_7 , який незаконно перебував в житловому будинку АДРЕСА_2 та який належить потерпілій, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин трапилася сварка, під час якої у ОСОБА_7 виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Реалізовуючи свій злочинний намір, перебуваючи в зазначеному місці та в зазначений час, ОСОБА_7 діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність свого діяння, маючи при цьому намір на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , використовуючи фізичну силу рук, цілеспрямовано, металевою лопаткою для взуття наніс останній один удар в тім`яну область голови, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді рани задньої частини тім`яної ділянки голови, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, більше 6 днів.

В судове засідання апеляційного суду захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_8 будучи повідомлені про час та місце розгляду апеляційних скарг не з`явилися, від адвоката ОСОБА_8 надійшло клопотання про розгляд апеляційних скарг без її участі, відеоконференція призначена з ДУ «Крижопільський виправний центр (№ 113)» не відбулась із-за технічних можливостей, у зв`язку з чим колегія суддів у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України вважає за можливе розглянути апеляційні скарги без участі захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав змінену апеляційну скаргу заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 та частково підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а змінена апеляційна скарга заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає задоволенню за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з частиною 2 статті 381 КПК України суд вправі, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта, розглянути обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання обвинуваченим як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 302 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язаний роз`яснити підозрюваному, потерпілому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також те, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку вони будуть позбавлені права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини. Крім того, слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язаний впевнитися у добровільності згоди підозрюваного, потерпілого та представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Суд зобов`язаний перевірити виконання слідчим, дізнавачем, прокурором вказаних вимог закону.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження судовий розгляд відбувся відповідно до положень ч. 2 ст. 381 КПК України, а саме у спрощеному провадженні.

Суд перевірив, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнає свою вину в інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних проступків, погоджується з кваліфікацією вчинених ним діянь, а також йому роз`яснено, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за його відсутності, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Крім того, суд перевірив добровільність згоди ОСОБА_7 на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні, яка була надана останнім у присутності захисника ОСОБА_11 .

На спростування доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо призначення ОСОБА_7 надто суворого та несправедливого покарання, яке на думку захисника, не відповідає ступеню тяжкості вчинених її підзахисним кримінальних проступків та його особі, колегія суддів апеляційного суду відмічає.

За змістом положень ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Денісова і Моісєєва проти Росії» (рішення від 14 червня 2011 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) та у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю, при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співрозмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 50 та 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних проступків, його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Зокрема вказав, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав повністю.

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання, суд визнав його щире каяття.

Обставини, які обтяжують ОСОБА_7 покарання, судом не встановлено.

Фактичні обставини справи та їх об`єктивна оцінка свідчать про те, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, не одружений, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, відповідно до довідки № 76 від 25.03.2024 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога КНП НМЛ НМР з 2016 року з Д: F 12.3, раніше неодноразово судимий.

З урахуванням вищевикладеного, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , зміни вироку суду першої інстанції та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

При ухваленні вироку, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та в повній мірі врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_7 кримінальних проступків, його особу, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, врахував суд і характеризуючи дані ОСОБА_7 .

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції його від суспільства.

За своїм видом і розміром призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки, із застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням та іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України є справедливим, необхідним та достатнім для його перевиховання, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України, в цілому відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних проступків та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання не вбачає.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду визнає слушними доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, що не підлягає застосуванню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 засуджений за вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01.03.2024 року за ч.1 ст.125, ч.1 ст.162 КК України до штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Згідно наявних квитанцій від 19.03.2024 року штраф в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів громадян сплачено о 13 год. 14 хв. (а.п.130).

Відповідно до фактичних обставин провадження, які ніким з учасників кримінального провадження не оспорювались, кримінальні проступки, передбачені ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України вчинені обвинуваченим ОСОБА_7 19.03.2024 року близько 18.00 год.

Як правильно зазначив прокурор у своїй апеляційній скарзі, на час вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних проступків, передбачених ч.2 ст. 125, ч.1 ст.162 КК України покарання призначене йому за вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01.03.2024 року відбуто повністю, а тому не було підстав для застосування положень ст. 71 КК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни вироку щодо ОСОБА_7 у частині призначення покарання із застосуванням приписів ст. 71 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Отже, апеляційний суд вважає, що змінена апеляційна скарга заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання зміні.

Таке рішення, на думку колегії суддів буде відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Змінену апеляційну скаргу заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000079 від 20.03.2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125, ч.1 ст.162 КК України - змінити в частині призначеного покарання.

ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити:

- за ч.2 ст.125 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік;

- за ч.1 ст.162 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ст.76 КК України ОСОБА_7 зобов`язати: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання, повідомляти уповноважений орган з питань пробацї про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4