ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/893/24 Справа № 201/4313/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 , подану на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року про застосування до підозрюваного за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з 20 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 13 червня 2024 року,

встановила:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року клопотання слідчого слідчого відділу відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 задоволено частково та застосовано щодо підозрюваного за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 20 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 13 червня 2024 року.

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк дії ухвали суду такі обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого суді та суду залежно від стадії кримінального провадження;

2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання та місця роботи;

3) не залишати місце постійного проживання з 20 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. кожного дня, за винятком випадків переміщення до найближчого укриття на час дії сигналу «Повітряна тривога» та подальшого невідкладного повернення до житла після відбою повітряної тривоги;

4) не відлучатись з території м. Дніпро без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду залежно від стадії кримінального провадження (за виключенням випадків безпосередньої загрози життю та здоров`ю внаслідок збройної агресії рф проти України);

5) утриматися від спілкування зі свідками і експертами у даному кримінальному провадженні;

6) здати, за наявності, на зберігання до органів міграційної служби свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

13.04.2024 приблизно о 19:40 год. ОСОБА_10 перебував за адресою АДРЕСА_2 , де також знаходився ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей час, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин внаслідок словесного конфлікту в ОСОБА_12 виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень.

Далі, ОСОБА_10 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 приблизно о 19:40 год. перебуваючи поруч з потерпілим ОСОБА_11 на відстані приблизно 1-го метру, своєю рукою наніс 1 удар по голові потерпілого в область щелепи, внаслідок чого останній втратив рівновагу та впав на спину, вдарившись головою об асфальтоване покриття, спричинивши тим самим тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, переламу потиличної кістки, які згідно пункту 2.1.3 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених МОЗ України від 17.01.1995 року N?6 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Умисні дії ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які виразилися в спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, кваліфікуються за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Суд, частково задовольняючи клопотання слідчого послався на те, що слідчим та прокурором не доведено наявність всіх обставин, передбачених частиною першою ст. 194 КПК України, а саме: недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, оскільки матеріали клопотання слідчого не містять достатніх доказів, які б вказували на безумовну необхідність обрання міри запобіжного заходу стосовно підозрюваного у вигляді тримання під вартою.

Слідчий суддя зазначив, що підозра у даному кримінальному провадженні не є очевидно необґрунтованою і в межах доказування на досудовому слідстві, зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру ОСОБА_7 ..

Слідчим суддею у судовому засіданні встановлений ризик, передбачений п. 1 частини 1 статті 177 КПК України, що полягає в можливості переховування підозрюваного ОСОБА_7 . Від органів досудового слідства та суду. Інші ризики в судовому засіданні прокурором, слідчим не доведені.

Не погодившись із судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої просить ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.04.2024 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Обгрунтовує доводи поданої апеляційної скарги тим, що судом при постановлені оскаржуваного рішення не враховано попередні судимості підозрюваного, реальне відбуття покарання за попередніми вироками та вчинення кримінального правопорушення в період умовно-дострокового звільнення.

Також, судом, всупереч усім наявним вимогам для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою згідно ч. 2 ст. 183 КПК України, проігноровано наявні ризики та обрано більш м`який запобіжний захід посилаючись лише на покази підозрюваного надані в залі судового засідання.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинив умисний тяжкий злочин, до нього раніше застосовувалось покарання у вигляді позбавлення волі, однак в подальшому було застосовано умовно-дострокове звільнення, що не стає перепоною для вчинення нових кримінальних правопорушень, на переконання сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що останній буде переховуватися від органів досудового розслідування, прокуратури та суду, продовжувати злочинну діяльність, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду справи:

- прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи поданої апеляційної скарги та просив їх задовольнити у повному обсязі;

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, вважали рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження, вислухавши пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 196 КПК в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості, зокрема про обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини.

Перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчим суддею дотримані належним чином, а доводи прокурора, викладені в судовому засіданні та в апеляційній скарзі щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді, апеляційний суд вважає не обґрунтованими з огляду на таке.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що у провадженні СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000604, внесене до ЄРДР 14.04.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

У межах вказаного кримінального провадження, 14 квітня 2024 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України - спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Апеляційний суд вважає, що висновки слідчого судді про обґрунтованість підозри повідомленої ОСОБА_7 щодо його причетності до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України є обґрунтованими і підтверджуються доказами долученими до клопотання слідчого.

Повідомлення про підозру має містити відомості, зокрема зміст підозри, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє дійти висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо.

Рівень обґрунтованості, доведеності підозри (обвинувачення) має корелювати зі ступенем обмеження прав і свобод підозрюваного, що випливають (можуть бути пов`язані) із прийняття відповідного процесуального рішення (вчинення процесуальної дії): чим більшим є втручання в права, свободи і законні інтереси людини, тим більшою має бути «вага» і «якість» доказів, якими обґрунтовується її причетність до скоєння відповідного кримінального правопорушення. При цьому стандарти доказування (переконання) поступово зростають з перебігом ефективного розслідування та потребують більш глибокого обґрунтування, що повного мірою узгоджується із об`єктивним розширенням можливостей сторони обвинувачення в цьому напрямку.

Таким чином, рівень такого стандарту доказування і відповідно його перевірки слідчим суддею залежить від (1) рівня обмеження прав, свобод та інтересів людини внаслідок повідомленням її про підозру та (2) терміну здійснення ефективного розслідування.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частини 5 статті 9 КПК).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, пункт 32 рішення у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom», заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86 рішення від 30.08.1990, термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (справа «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, пункт 175 рішення від 21.04.2011).

Стандарт «обґрунтованої підозри» є вищим ніж стандарт «достатніх підстав (доказів)», оскільки пов`язаний з обмеженням прав, свобод та інтересів людини, в даному випадку право на свободу.

Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за яке законодавством встановлено покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до восьми років, що, відповідно до ч. 2 ст. 181 КПК дає матеріально-правові підстави для застосування такого запобіжного заходу, як домашній арешт.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами у їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що на даному етапі досудового розслідування слідчий суддя та суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Описана у клопотанні фабула у сукупності з представленими стороною обвинувачення матеріалами кримінального провадження надавало слідчому судді можливість дійти обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та у достатній мірі вказують на можливість вчинення підозрюваним інкримінованого кримінального правопорушення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Як вбачається з обґрунтованих висновків слідчого судді, викладених в мотивувальній частині ухвали, у даному кримінальному провадженні існує доведений органом досудового розслідування ризик, передбачений пунктом 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує, ведення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням будь-якого більш м`якого запобіжного заходу.

Слідчим суддею вірно встановлено недоведеність стороною обвинувачення ризиків, передбачених п.п. 3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливості підозрюваного ОСОБА_7 здійснювати вплив на свідків та потерпілого, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. В порядку апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції стороною обвинувачення не надано достатнього переліку доказів, які б свідчили про можливість вчинення вищезазначених дій ОСОБА_7 під час перебування його на іншому, більш м`якому запобіжному заході ніж тримання під вартою.

Виходячи із порівняльного аналізу правових позицій ЄСПЛ, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи їх переконливість. При цьому для застосування тримання під вартою як запобіжного заходу прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

Окрім того, прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не надано жодних доказів того, що з моменту застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, останній вчиняв будь-які спроби щодо незаконного впливу на свідків або вчинення іншого кримінального правопорушення. Вказані обставини додатково свідчать про правильність прийнятого слідчим суддею рішення.

На думку колегії суддів апеляційного суду, стороною обвинувачення доведено лише обставини, встановлені в п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК України, однак не доведено необхідність застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, зазначені в апеляційній скарзі доводи і підстави, з яких прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді не знайшли свого підтвердження під час перегляду судового рішення у суді апеляційної інстанції, а тому ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року про застосування до підозрюваного за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з 20 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 13 червня 2024 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4