Справа № 371/1524/15-к
Провадження 1-о-1/24
ухвала

Іменем України

29 квітня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі колегії суддів :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області заяви ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими та виключними обставинами вироку суду,

В С Т А Н О В И В :

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду із заявою про перегляд за виключними обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року у справі № 371/1524/15-к кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 29.05.2015 за №0000297. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що вироком Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року за ст.115 ч,2 п.п.6,12; 289 ч.3 КК України було засуджено до довічного позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16.06.2016 року вирок було залишено без змін в частині покарання. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 11.04.2017 року, без змін в частині покарання. Ухвалою Верховного Суду України від 01.06.2020 року, вирок набрав законної сили. Виключні обставини, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України - встановлене Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021р. №6-р(ІІ)/2021 неконституційність покарання у вигляді довічного позбавлення волі - яке було застосовано до Заявника.

Також засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року у справі №371/1524/15-к кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 29.05.2015 за №0000297. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що 16 вересня 2021 року Європейським Судом з прав людини, прийнято рішення, за результатами розгляду заяви №303/21 у справі «Радченко проти України» в якому зазначив, що існування в Україні такого виду покарання як довічне позбавлення волі, в такому вигляді і стані в якому його було впроваджено, і в якому існує на сьогоднішній день, порушує норми та вимоги ст.3 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Крім того у цьому рішенні п.8 Суд відзначив « У керівній справі «Петухов проти України (№2)»(Petukhov v. Ukraine (по. 2)(заява №41216/13, від 12 березня 2019 року) Суд уже встановлював порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі». Так Європейським Судом з прав людини,прийнято рішення, за результатами розгляду заяви №41216/13 . справі «Пєтухов проти України» в якому зазначив, що існування в Україні такого виду покарання як довічне позбавлення волі, в такому вигляді і стані в якому його було впроваджено, і в якому існує на сьогоднішній день, порушує норми та вимоги ст.3 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У справі «Пєтухов проти України (2)»№41216/13 від 12.03.2019 року п.п. 169-170,171-174,178- 180,181-187,192,194.

Суд визнав, що існуюча форма покарання у виді довічного позбавлення волі в Україні, яка не має можливості скорочення покарання в судовому порядку, або не умовно-дострокового звільнення, не має порядку, судового порядку, перегляду обґрунтованості і доцільності такого виду покарання через певний час - не відповідає і порушує норми міжнародного права, а також норми які існують для звільнення, від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у випадку наявності у засудженого тяжкої або невиліковної хвороби, президент також не є дієвим реальним засобом звільнення, що загалом дозволило Суду зробити висновок п. 187): „ Всі поточні міркування змушують Суд зробити висновок, що мало місце порушення статті З Конвенції у зв`язку з неправомірне довічним ув`язненням заявника". Європейський Суд вважає, що відповідно до статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод надія на перспективу звільнення для засуджених до довічного позбавлення волі має бути реальною. У справі « Kafkaris проти Кіпру» Європейський Суд з прав людини встановив, що зменшуване довічне позбавлення волі може піднімати питання про відповідність ст.3 Конвенції. В п. 194, Суд визнав:» Проте, суд зазначає, що ця справа, втому, що стосується неможливості сторони довічний вирок, розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення держава-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних аналогічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартами, розробленими в прецедентному праві Суду.

У рішенні Великої Палати ЄСП/1 по справі «Vinter та інші проти Сполученого Королівства (№66069/09 та №3896/10 від 09.07.2013 року п.п.83,89,102-110,114- 116,118,121,130) Суд встановив порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з примарністю перспективи звільнення довічного позбавлення волі.

У рішенні «Ласко Мад`яр проти Угорщини»(№73593/10 від 20.05.2014 року п.п.34,46,52,58) Суд визначив, що стаття 3 Конвенції вимагає наявності реальної можливості дострокового звільнення від довічного позбавлення волі.

Рішенням Конституційного Суду України №6~р(ІІ)/2021 від 16.09.2021р., яке є також нововиявленою обставиною в даній заяві, встановлено: «Враховуючи визнання Європейським Судом з прав людини факту порушення Україною статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі ЄКЗП/1), на підставі того, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення, також з урахуванням того, що ст.28 Конституції України кореспондується із статтею З ЄКЗПЛ, Конституційний Суд України, вважає, що встановлене Кримінальним Кодексом України покарання у вигляді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення є несумісним з Конституцією України». Разом з тим довічне ув`язнення особи без подальшої перспективи звільнення значить, що термін довічного ув`язнення прирівнюється до позбавлення волі до звільнення природнього життя людини, а тому суперечить не лише межі покарання, а і самій суті людської гідності, ставлячи під сумнів її абсолютний характер і становить порушення позитивних обов`язків Держави (захищати людську гідність), таким чином не відповідає ч.1 ст.3; ч.2 ст.23; ст.28; ч.3 ст.63 Конституції України. В той же час сама суть покарання не має на меті цілі причинити фізичне страждання, або принизити людську гідність. (ч.3 ст.50 КК України).

У статті 28 Конституції України закріплено загальну норму міжнародного права «Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню», проголошену у статті 5 Загальної декларації прав людини, статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 7 Пакту про громадські та політичні права.

Ратифікувавши Конвенцію з захисту прав людини і основоположних свобод 1950 року, Україна взяла на себе зобов`язання забезпечити кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, гарантовані Конституцією. Виконання міжнародних договорів згідно норм ст. 9 Конституції України та ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України" є міжнародним зобов`язанням держави. Також, будучи членом Ради Європи, Україна зобов`язана сумлінно виконувати Рекомендації Ради Європи зокрема:

Рекомендації РЄ/2003/22 від 24.09.2003 року; п.п.31,33,34 Рекомендації РЄ/2003/23 від 09.10.2003 року;

У звіті Європейського комітету по попередженню катування та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводженню чи покаранню від 27.06.2007 року(СРТ/2007/55) вказано, що ніхто не може бути примушений померти в тюрмі і ніхто

не повинен вважатися ув`язненим, який ймовірно все життя проведе в тюрмі. Також Україна, як член Ради Європи, зобов`язана враховувати, виконувати та використовувати практику ЄСП/1.

Відсутність перспективи умовно-дострокового звільнення, або скорочення покарання призводить до порушення щодо ОСОБА_9 статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушує Рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021р.

Вважає, що суд зобов`язаний привести вирок Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року№371/1524/15-ку відповідність до ратифікованих міжнародних договорів України практики ЄСПЛ, Рішення Конституційного Суду України №6-р(| |)/2021 та надати засудженому ОСОБА_8 реальну можливість звільнення шляхом заміни йому довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 заперечив проти заяв засудженого заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Засуджений ОСОБА_8 в судовому засіданні вимоги своїх заяв підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених в заявах.

Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав заяви засудженого ОСОБА_8 та просив їх задовольнити.

Судом встановлено, що вироком Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року ОСОБА_8 засуджено за ст.ст.289 ч.3, п.6, п.12 ч.2 ст.115 , 70 ч.2, 71 ч.2 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є власністю засудженого. ОСОБА_10 засуджено за ст.ст.289 ч.3, п.6, п.12 ч.2 ст.115 , 70 ч.2, 71 ч.2 КК України до покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є власністю засудженого. ОСОБА_11 засуджено за ст.ст.289 ч.3, п.6, п.12 ч.2 ст.115 , 70 ч.2, 71 ч.2 КК України до покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є власністю засудженого і штрафу у розмірі 50 неоподатковваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. який відповідно до ст.72 ч.3 КК України виконувати самостійно.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 11.04.2017 року, без змін в частині покарання.

Ухвалою Верховного Суду України від 01.06.2020 року, вирок набрав законної сили.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року заяви засудженого ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими та за виключними обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19.01.2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, засуджений та його захисник оскаржили його до суду апеляційної інстанції.

Київський апеляційний суд ухвалою від 22 березня 2023 року апеляційні скарги захисника та засудженого залишив без задоволення, а ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року - без зміни.

Не погоджуючись із рішенням Київського апеляційного суду засуджений оскаржив його до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати ухвали місцевого і апеляційного судів, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений вказав на те, що йому було призначено захисника ОСОБА_12 , однак останній не зустрічався з ним, не узгоджував позицію захисту, не вживав жодних заходів, направлених на його захист, тобто захисник фактично не здійснював його захист й був присутнім лише формально, а місцевий суд не надав можливості конфіденційної зустрічі з адвокатом, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону та порушенням права на захист. Також зазначив, що він не був належним чином повідомлений в суді першої інстанції про судове засідання. Вказує, що прокурор під час апеляційного розгляду погодився з його позицією щодо порушення його права на захист, а апеляційний суд не звернув уваги і не виправив допущенні порушення.

Верховний Суд ухвалою від 11 жовтня 2023 року Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 задовольнив частково. Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 15 серпня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вирішуючи заяви засудженого про перегляд вироку за нововиявленими та виключними обставинами слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 467 КПК України суд має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами без задоволення. При ухваленні нового судового рішення суд користується повноваженнями суду відповідної інстанції.

Конституційний Суд України визнав неконституційними ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України, оскільки вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, та зобов`язав Верховну Раду України невідкладно привести законодавство у відповідність до Конституції України.

У справі « Кочура та інші проти України» від 16.09.2021 року, одним із заявників є і засуджений ОСОБА_8 , констатовано порушення державою cт. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення. Суд повторив, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, у вбивстві. Однак для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути dejure та dеfacto скоротним, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах (див. рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» [ВП] (VinterandOthers v. theUnitedKingdom) [GC], № 66069/09 та 2 інші, пункти 59-81, ЄСПЛ 2013 (витяг)).

Стаття 459 ЦПК України передбачає:

1. Судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

2. Нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

3. Виключними обставинами визнаються: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Отже, згідно закону під нововиявленими обставинами розуміють встановлені розслідуванням або вироком суду, що набрав законної сили, і викладені у заяві учасників судового провадження юридичні факти, які знаходяться в зв`язку з елементами предмета доказування у кримінальній справі і спростовують їх через невідомість та істотність висновків, що містяться у вироку, як такі, що не відповідають об`єктивній дійсності.

Обов`язковою умовою розгляду справи за нововиявленими обставинами є те, що обставини, які наводяться як підстава для поновлення справи, повинні бути абсолютно новими, раніше невідомими слідчим органам, суду, захисникам, самим засудженим, що в матеріалах справи не висвітлені і потребують окремого розслідування.

Нововиявлені обставини характеризуються такими ознаками, як їх невідомість суду з причин, від нього незалежних; їх істотне значення для провадження; їх наявність в об`єктивній дійсності до ухвалення вироку; неможливість урахування під час провадження у справі та ухвалення вироку в зв`язку з їх невідомістю суду; їх відкриття тільки після вступу вироку у закону силу. Тобто необхідно наявність двох умов для визнання обставини нововиявленою, це обставини, які об`єктивно існували на момент вирішення кримінального провадження та не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі.

За змістом наведених вище норм процесуального закону роль суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для даної конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення. Однак, суд не уповноважений збирати докази існування нововиявлених обставин, в тому числі шляхом переоцінки вже досліджених доказів, лише на підставі припущення сторони кримінального провадження про існування таких обставин та доказів, що їх підтверджують.

В заяві про перегляд вироку суду за нововиявленими та виключними обставинами та в поясненнях наданих в судовому засіданні про перегляд судового рішення за нововиявленими та виключними обставинами не наведено тих обставин, які б могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин. Доводи викладені в заяві зводяться до незгоди з вироком суду та до переоцінки доказів, які вже досліджувались судом при винесенні вироку, що не є підставою для перегляду вироку за нововиявленими обставинами.

Заявник не вказав нововиявлених обставин, зазначених в ч.2 ст.459 КПК України. Заявник вказав виключні обставини, зазначені в п.1 і п.2 ч.3 ст.459 КПК України. Станом на сьогодні зміни до законодавства не внесені, система перегляду вироків щодо довічно ув`язнених не реформована. Суди не є суб`єктами, уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції.

Аналогічно з цього приводу висловилась і Велика Палата Верховного Суду (справа № 1-42/2004 від 08 липня 2020 року), яка констатувала, що слід розрізняти повноваження нормотворення, які належать Верховній Раді України, і повноваження щодо правозастосування, які реалізуються судами.

Будь-яких нових обставин, які б не були відомі суду при розгляді кримінального провадження, суду не надано, а посилання засудженого на обставини які викладено в заяві, як на нововиявлені, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Необгрунтованими і такими, що суперечать чинному кримінальному процесуальному законодавству України суд вважає вимоги засудженого про внесення до резолютивної частини вироку додаткових даних про можливість встановлення певної процедури перегляду призначеного йому покарання, оскільки подібні процесуальні питання регулюються КПК України, а суд, на відміну від законодавчої гілки влади, не має повноважень встановлювати нові норми права або занадто розширено до подібної межі тлумачити існуючі норми права.

Суд зауважує, що всі доводи обох заяв засудженого зводяться до визначення додаткових у порівняні із існуючими у кримінальному процесуальному законодавстві процедур перегляду вже призначеного йому покарання, однак стороною захисту не оспорюється вид і строки призначеного чинним вироком покарання, не наводяться аргументи і доводи, які б породжували правові підставі для висновку про необхідність перегляду висновків суду щодо винуватості особи у вчиненні злочину, доцільності зміни покарання або наявності істотних порушень прав людини, які б були допущені на будь-якій із стадій судового провадження у цій справі.

Посилання засудженого на рішення Європейського Суду з прав людини за його заявою суд вважає не релевантними і такими, що не породжують правових підстав для перегляду чинного вироку суду, оскільки порушення прав людини у цій справі встановлені не в сфері відправлення правосуддя у цьому кримінальному провадженні, а в сфері законотворчості, висновки ЄСПЛ у цій справі спонукають законодавчу гілку влади України вдосконалювати законодавство, однак не стосуються таких прав засудженого, які б могли бути відновлені у обраний ним спосіб в межах цього судового розгляду.

Конкретизувати та логічно аргументувати обраний засудженим спосіб захисту саме шляхом подання заяв про перегляд вироку за ново виявленими та виключними обставинами сторона захисту під час судового розгляду не змогла.

При цьому суд приймає до уваги можливість судового захисту прав засудженого на ініціювання процедур зменшення тривалості призначеного покарання або його заміни у інші чітко передбачені чинним КПК України, КВК України способи, зокрема, і з огляду на зміни у чинному законодавстві, схвалені Верховною Радою України після винесення 16 вересня 2021 року Європейським Судом з прав людини рішення у справі «Радченко проти України», на яке посилається заявник в обгрунтування заяви.

Судом вжито заходів для роз`яснення засудженому окремих приписів чинного законодавства, зокрема і новел, які набрали чинності після подання ним цих заяв, однак він наполягав на своїх вимогах, вважаючи їх належним способом захисту.

За таких обставин, зазначені у заявах факти і відомості неможливо розцінити як нововиявлені обставини чи виключні обставини, що існували, але не були відомі судовим інстанціям при постановленні ними рішень, а тому заяву необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 459-467 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19 січня 2016 року у справі № 371/1524/15-к залишити без задоволення.

Заяву ОСОБА_8 про перегляд за виключними обставинами вироку Миронівського районного суду Київської області від 19 січня 2016 року у справі № 371/1524/15-к залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом семи діб з дня проголошення ухвали.

Ухвала суду першої інстанції, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3