ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2009/24 Справа № 205/736/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 , (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст.307 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 307 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою строком до 11 липня2024 року.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначає, що підстави для продовження ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не відпали, стан здоров`я обвинувачених не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення, оскільки не надано будь-яких матеріалів, які б об`єктивно свідчили про неможливість тримання під вартою будь-кого з обвинувачених.

Вказує, що недостатнім є застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу та необхідним є продовжити ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційних скаргах

- обвинувачений ОСОБА_6 не погоджуючись з вказаним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ризики передачені ч. 1 ст. 177 КПК України є недоведеними, всі свідки вже допитані.

Зазначає, що не взято до уваги довгий термін тримання під вартою. Суд першої інстанції затягує розгляд справи.

Вказує, що прокурором не доведено, що інший більш мякий запобіжний захід не зможе запобігти ризикам. Суд не зазначив якими саме матеріалами підтверджується неможливість застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

В доповненнях до апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції з прокурор порушує його права не надаючи для ознайомлення клопотання про продовження запобіжного заходу. Не надано судом першої інстанції ухвали про продовження запобіжного заходу.

Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував посилання захисників на захворювання обвинувачених та до яких наслідків вони привели.

Вказує, що він на утриманні має матір пенсійного віку, яка потребує постійного догляду та допомоги.

Також зазначає, що прокурор не в змозі довести та обґрунтувати, за відсутності підтверджувальних доказів, саме обвинувачення. Всі свідки, заявлені прокурором, заявили та спростували його причетність до даного обвинувачення.

- захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не погоджуючись з вказаним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, у вигляді домашнього арешту, або зменшити розмір застави.

Свої вимоги про скасування ухвали адвокат обґрунтовує тим, що визначений розмір застави є непомірним.

Зазначає, що зазначені прокурором ризики значно знизились, а деякі взагалі перестали існувати.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_8 , має міцні соціальні зв`язки за місцем мешкання, має на утриманні дружину, неповнолітню доньку, є пенсіонером, має постійне місце проживання, раніше не судимий.

Крім того, зазначає, що судом не було враховано стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , який страждає на ряд хронічних захворювань.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Від захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , надійшла заява про відмову від раніше поданої апеляційної скарги.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. За частиною другою цієї статті, якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Враховуючи, що від захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , надійшла заява про відмову від раніше поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою закрити.

Що стосується апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване судове рішення в межах апеляційних доводів та вимог обвинуваченого, колегія суддів вважає їх слушними та такими, що не позбавленні правових і фактичних підстав.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом та ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції клопотання прокурора дотримані.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000741 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 307 КК України.

Відповідно до матеріалів провадження, до обвинуваченого ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою суду від 15 травня 2024 року було продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 11 липня 2024 року, у зв`язку з тим, що підстави для продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не відпали, стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення, оскільки не надано будь-яких матеріалів, які б об`єктивно свідчили про неможливість тримання під вартою будь-кого з обвинувачених.

Для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно вважав доведеними вищезазначені ризики, для запобігання яким продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним з огляду на наступне.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про недостатність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу та необхідності продовження ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою

Так, ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні серії тяжких злочинів зі складною формою співучасті, враховуючи обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, ризики кримінального провадження, а тому розуміючи можливе застосування тяжкого покарання, у разі визнання його винуватими у вчиненні злочинів, останній може переховуватися від суду задля уникнення покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення.

При цьому, апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

При встановленні наявності ризику впливу на свідків у кримінальному провадженні апеляційний суд враховує встановлений КПК порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Відтак, з огляду на ту обставину, що допит свідків у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий, апеляційний суд вважає, що вказаний ризик продовжує існувати.

Залишається актуальним й ризик того, що обвинувачений у разі зміни йому запобіжного заходу на більш м`який, може продовжити вчинення кримінальних правопорушень або вчинити нові злочини, оскільки останій будучи особами працездатного віку, офіційно не працевлаштований, офіційного джерела доходу не має, обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, що свідчить про його схильність до протиправної діяльності.

Не спростовують правильності висновків суду й відомості про осіб обвинуваченого, які мають певні соціальні зв`язки, утриманців та постійне місце проживання, оскільки зазначені обставини існували і на момент вчинення інкримінованих йому злочинів, однак не стали тими стримуючими факторами, які б могли запобігти їх вчиненню.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються змістом самої ухвали, а тому є неприйнятними.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позбавлення волі людини не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину (рішення ЄСПЛ справі Мамедова проти Росії). Тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ справах справах Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії).

Також, суд першої інстанції, дотримуючись приписів ч. 4 ст. 182 КПК, правильно визначив розмір застави, який відповідає обставинам кримінального правопорушення, майновому та сімейному стану обвинуваченого ОСОБА_9 , інших даних про його особу та встановлених судом ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави на даному етапі кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_6 триває, по справі ще не допитано всіх свідків, обвинувачених, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції проігнорував посилання захисників на захворювання обвинувачених та до яких наслідків вони привели не заслуговують на увагу, оскільки предметом апеляційного розгляду є лише апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 щодо продовження саме йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також, посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що він на утриманні має матір пенсійного віку, яка потребує постійного догляду та допомоги не можуть бути безумовними підставами для обрання стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні або вчинити інший злочин.

Щодо тверджень апелянта про те, що прокурор не в змозі довести та обґрунтувати, за відсутності підтверджувальних доказів, саме обвинувачення. Всі свідки, заявлені прокурором, заявили та спростували його причетність до даного обвинувачення, то такі твердження є передчасними, оскільки судовий розгляд наразі триває, а рішення про винуватість чи не винуватість обвинуваченого має приймати суд в нарадчій кімнаті.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлагає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Прийняти відмову від апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 та апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою закрити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4