Дата документу 13.02.2024 Справа № 337/1297/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/496/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/1297/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 (з доповненням) та його захисника ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Гродно Білорусія, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 13.01.2023 року приблизно о 08 годині 30 хвилин, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 , діючи умисно, з причини раптово виниклих неприязних відносин, за допомогою молотку, який утримував у руці, наніс потерпілому не менше чотирьох ударів в потиличну область голови, чим спричинив останньому відкриту проникаючу черепно-мозкову травму: багатоуламковий перелом лівої тім`яної кістки з розповсюдженням лінії перелому на ліву потиличну кістку з пролапсом кісткових фрагментів в паренхіму головного мозку, геморагічні вогнища забоїв в лівій тім`яній частці, субдуральну гематому в лівій тім`яно-потиличній ділянці, пневмоцефалію в лівій півкулі головного мозку та вздовж серпа із наступним проведенням обмеженої резекційної трепанації черепу в потиличній ділянці та видаленням кісткових уламків, 4 рани в лівій тім`яно-потиличній ділянці, які кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16.04.2020 року остаточно призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, цивільний позов, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив зарахувати йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 24.10.2019 року по 16.04.2020 року за попереднім вирок, за яким його було засуджено за ч.3 ст.185 КК. В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений просив його виправдати, оскільки злочин, за який його засуджено, він не вчиняв, справа щодо нього сфабрикована, а покази потерпілого містять істотні протиріччя.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просила вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити. Свої вимоги мотивувала тим, що суд не врахував покази обвинуваченого та його доводи про самозахист. Між тим, в судовому засіданні було встановлено, що між потерпілим та обвинуваченим відбувся конфлікт, який був викликаний нечемною поведінкою саме потерпілого. Під час даного конфлікту обвинувачений та потерпілий наносили один одному тілесні ушкодження. Потерпілий накинувся на обвинуваченого та почав душити. Обвинувачений відштовхнувся ногою від стіни, потерпілий перечепився через мішки і вони впали на кахель, був звук удару об підлогу. Далі потерпілий підвівся і почав насуватися на обвинуваченого. Потерпілий впав на станок, вдарився потилицею та перекотився на підлогу. Обвинувачений наніс потерпілому кілька ударів, але останній удар ногою зачепив залізну конструкцію (куток) і ця конструкція вдарила по голові потерпілого, що призвело до розрізу. Обвинувачений бив потерпілого, який є сильнішим від нього, щоб вирватися і піти. Побачивши кров у потерпілого, обвинувачений відвів його до ванної кімнати, сходив за медикаментами, обробив рану потерпілому. Обвинувачений щиро розкаявся у нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень. Отже, стороною обвинувачення не доведено, що було вчинено саме кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК, а інше обвинувачення ОСОБА_9 не висувалося.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні; потерпілого, прокурора, які заперечили проти скарг та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.121 КК кримінального правопорушення, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Зокрема, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив, що 13.01.2023 року о 08-30 годині до нього додому прийшов ОСОБА_9 і попросив полагодити молоток, який він приніс і вони пішли до кімнати, де знаходились інструменти. У кімнаті він присів і шукав інструменти, а ОСОБА_9 шукав інструмент в іншому ящику. Після чого він відчув гострий біль у голові, у потилиці і втратив свідомість. Коли опритомнів, вийшов до іншої кімнати, і знову відчув біль у голові, та побачив обвинуваченого з молотком, у якого була дерев`яна ручка перев`язана червоною ізоляційною стрічкою. Він протягнув руки і пішов на обвинуваченого, отримував удари по рукам, ще раз по голові, вибив молоток з рук, спитав навіщо той це робить, і попросив допомоги.

Рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції. Зокрема, даними, які містяться в протоколах огляду місця події, протоколах огляду предметів, протоколах пред`явлення речей для впізнання, висновках судових експертиз.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за який його засуджено.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачений, а так само і захисник в своїй апеляційній скарзі не заперечували факт спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому. Однак при цьому сторона захисту вважала, що такі дії обвинувачений вчинив захищаючись від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, тобто діяв у стані необхідної оборони.

Втім, в ході апеляційної перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що версія сторони захисту про перебування ОСОБА_9 у стані необхідної оборони в момент нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, була предметом ретельного дослідження і оцінки суду першої інстанції, який її спростував в ході встановлення фактичних обставин справи та під час дослідження усіх наявних у матеріалах справи доказів.

Так, згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Вирішення питання, чи перебував обвинувачений у стані необхідної оборони, залежить від сукупності обставин, установлених під час розгляду справи. Зокрема, має бути встановлено, чи зазнала особа посягання та чи були її дії зумовлені захистом від такого посягання.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

При цьому особа, яка завдала шкоди здоров`ю, не може посилатися на стан необхідної оборони, якщо насильство було спровоковано нею самою, тобто було передбачуваним наслідком її поведінки. Окремим випадком такого спровокованого насильства є бійка, під час якої учасники застосовують одне до одного насильство певного ступеня. Таке спровоковане насильство не можна вважати «посяганням» у тому значенні, яке цьому терміну надається ст.36 КК.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений заявив, що він, перебуваючи в квартирі потерпілого, отримав від останнього нагадування про борг за ноутбук, заявивши при цьому, що у разі його неповернення обвинувачений буде «розраховуватися своєю дружиною». На що обвинувачений через своє обурення хотів вдарити потерпілого у вухо, але дав ляпаса, що в подальшому перейшло в обопільну бійку обвинуваченого та потерпілого.

Отже обставини даного кримінального провадження свідчать про те, що конфлікт фактично був спровокований саме обвинуваченим, він першим застосував до потерпілого фізичне насильство, давши йому ляпасу. Саме внаслідок таких дій обвинуваченого розпочалася обопільна штовханина між обвинуваченим та потерпілим, в ході якої вони застосовували один до одного насильство певного ступеня.

За таких обставин обвинувачений не може посилатися на стан необхідної оборони, адже з його ж слів застосоване ним насильство було спровоковано ним самим і було передбачуваним наслідком його поведінки по відношенню до потерпілого, що зумовлює кримінально-правову оцінку вчиненого ним на загальних підставах.

Крім того, колегія суддів також додатково враховує і ту обставину, що під час обопільної бійки потерпілий не використовував знарядь, пристосованих для заподіяння тілесних ушкоджень, в той час як обвинувачений із достатньою силою наніс потерпілому не менше чотирьох ударів молотком в потиличну область голови.

При цьому колегія суддів, як і суд першої інстанції критично ставиться до заперечень обвинуваченого про те, що він не наносив ударів потерпілому молотком. Адже із показів потерпілого було встановлено, що коли обвинувачений прийшов до нього додому, то приніс із собою молоток, який попросив полагодити. Нанесення обвинуваченим ударів молотком потерпілий підтвердив і під час апеляційного розгляду. Також під час пред`явлення речей для впізнання потерпілий за фотознімком впізнав молоток, яким обвинувачений наносив йому удари, що підтверджується відповідним протоколом від 04.03.2023 року. Крім того, виявлення і вилучення на місці події молотка зі слідами речовини бурого кольору підтверджується також протоколом огляду місця події від 14.02.2023 року. Більш того, відповідно до висновку експерта №551 від 24.02.2023 року при судово-цитологічному дослідженні молотка, що вилучений в ході огляду місця події, встановлена наявність крові людини без домішки поту. При визначенні групової приналежності якої виявлений антиген В, що не виключає походження крові від особи (осіб) групи В з ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою АВО, в тому числі від потерпілого ОСОБА_7 . Походження крові від підозрюваного ОСОБА_9 виключається.

Також колегія суддів зважає і на ту обставину, що відповідно до висновку експерта №96п від 19.01.2023 року у потерпілого ОСОБА_7 була виявлена відкрита проникаюча черепно-мозкова травма: багатоуламковий перелом лівої тім`яної кістки з розповсюдженням лінії перелому на ліву потиличну кістку, з пролапсом кісткових фрагментів в паренхіму головного мозку, геморагічні вогнища забоїв в лівій тім`яній частці, субдуральна гематома в лівій тім`яно-потиличній ділянці, пневмоцефалія (скупчення пухирців газу) в лівій півкулі головного мозку та вздовж серпа, із наступним проведенням обмеженої резекційної трепанації черепу в потиличній ділянці та видаленням кісткових уламків (оперативне втручання 13.01.2023р.), чотири рани (за даними проведення ПХО ран у травмпункті) в лівій тім`яно-потиличній ділянці, яка кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_7 утворилися від не менш ніж чотирьох травматичних впливів в ділянку голови.

Між тим, будь-яких даних про отримання обвинуваченим під час обопільної бійки з потерпілим тілесних ушкоджень та про ступінь їх тяжкості, у даному кримінальному провадженні надано не було.

Крім того, під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений стверджував про те, що коли потерпілий перечепився через мішки, вони впали на кахель та був звук удару об підлогу. Потім потерпілий впав на станок, вдарився потилицею, перекотився на підлогу, після чого він (обвинувачений) почав бити потерпілого в голову і куди прийдеться. Тобто, фактично обвинувачений заперечував отримання потерпілим тілесних ушкоджень за обставин, зазначених в обвинувальному акті.

Проте колегія суддів вважає такі твердження обвинуваченого безпідставними. При цьому колегія суддів виходить з того, що 14.01.2023 року під час проведення огляду місця події в кімнаті АДРЕСА_4 на стіні ліворуч від входу було виявлено бризки крові, які було зафіксовано на технічний носій інформації.

Відповідно до висновку експерта №57 від 28.02.2023 року на представлених на експертизу фотозображеннях «IMG_1175» та «IMG_1181» виявлені бризки та плями крові. При цьому бризки утворилися від попадання на стінку частинок крові, що володіють імпульсом кінетичної енергії. Крім того, виходячи зі змісту зазначеного висновку експерта, бризки крові були виявлені на стіні на висоті 800-900 мм від підлоги. На переконання суддів це спростовує твердження обвинуваченого про можливість утворення у потерпілого поранень від його падіння на підлогу або травмування головою об речі, які на ній розташовані на низькій висоті.

Зазначене свідчить про те, що версія розвитку подій, на якій наполягала сторона захисту, не знайшла свого підтвердження.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, оцінивши сукупність наданих сторонами доказів у цьому провадженні, правильно не встановив будь-яких фактичних обставин, притаманних діянню, яке вчиняється у стані необхідної оборони. При цьому, вирішуючи питання про доведеність винуватості ОСОБА_9 у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, кваліфікованого за ч.1 ст.121 КК, районний суд належним чином зважив на обстановку, спосіб і знаряддя вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, обсяг застосованого насильства, його інтенсивність та небезпечність, причини протиправного заподіяння шкоди потерпілому та поведінку учасників події.

При цьому суд першої інстанції не встановив також і доказів на підтвердження того, що потерпілий вчинив дії, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеня суспільної небезпечності, властивого злочину, і викликали би в обвинуваченого стан необхідної оборони.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника в цій частині колегія суддів не може визнати прийнятними, оскільки дії обвинуваченого за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, або перевищення її меж.

Усупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає будь-яких істотних протиріч в показах потерпілого. Адже покази потерпілого про обставини, за яких обвинувачений завдав йому ударів, повністю узгоджуються з іншими зібраними у справі письмовими доказами, в тому числі і з висновком експерта №96п від 19.01.2023 року щодо механізму виникнення та ступеня тяжкості виявлених у потерпілого ушкоджень. Більш того, обвинувачений як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду навіть не зазначив, в якій частині покази потерпілого, на його переконання, є суперечливими.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що кримінальне провадження щодо нього сфабриковане, оскільки він не вчиняв інкримінованого йому кримінального правопорушення, то вони не є слушними та спростовуються сукупністю беззаперечних доказів, які містяться у кримінальному провадженні, були досліджені в судовому засіданні та оцінені судом при ухваленні вироку.

Посилання захисника на ту обставину, що потерпілий сильніший від обвинуваченого, не може безумовно свідчити про істотну перевагу потерпілого над обвинуваченим з огляду на те, що саме обвинувачений з його ж слів першим застосував фізичне насильство до потерпілого, давши останньому ляпасу.

Надання обвинуваченим допомоги потерпілому після заподіяння йому тяжкого тілесного ушкодження, на що посилалася в апеляційній скарзі захисник, в даному випадку не може мати істотного значення та на кваліфікацію дій обвинуваченого також не впливає.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.121 КК кримінального правопорушення зроблено з дотриманням приписів статей 23, 91 КПК. Судом першої інстанції з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил статті 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_9 призначено у відповідності до вимог ст.65 КК з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким; даних про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів різного ступеня тяжкості, в тому числі і за вчинення злочину, передбаченого ст.121 КК, злочин у даній справі вчинив в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком суду від 16.04.2020 року, не працевлаштований. Врахував суд і обставину, що обтяжує покарання, а саме рецидив злочинів, а також відсутність пом`якшуючих покарання обставин і призначив покарання, яке є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Що стосується вимог обвинуваченого про зарахування йому в строк покарання строку попереднього ув`язнення з 24.10.2019 року по 16.04.2020 року за попереднім вироком суду, то вони не є прийнятними. Адже строк попереднього ув`язнення обвинуваченого у даному кримінальному провадженні було повністю зараховано оскаржуваним вироком, а відповідно до змісту попереднього вироку Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16.04.2020 року, на який посилається обвинувачений і за яким просив зарахувати йому строк попереднього ув`язнення, запобіжний захід до нього не застосовувався.

Відтак, за результатами апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, як і істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим, а отже апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 (з доповненням) та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2023 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4