УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року

м. Київ

справа № 754/6984/23

провадження № 51 - 3584 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000494, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_4 , 09 лютого 2023 року приблизно о 20:20 год., перебуваючи у приміщенні торгівельної зали магазину «Сільпо», що розташований у ТРЦ «Район» за адресою: м. Київ, вул. Лаврухіна, 4 , діючи з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, впевнившись, що за її діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, підійшла до полиць з товаром, з яких взяла, майно, яке належить ТОВ «Сільпо-Фуд», загальною вартістю 959,84 грн., пройшла касову зону не розрахувавшись за нього. Однак злочин не був закінчений з причин, які не залежали від її волі, оскільки вона була зупинена працівником магазину на місці вчинення кримінального правопорушення.

Київський апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2024 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженої ОСОБА_4 , в якій остання порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:

? судами порушено її право на захист;

? у суді першої інстанції під час судового розгляду без захисника вона визнала вину у вчиненому, оскільки їй так порадив слідчий;

? місцевий суд не в повній мірі роз`яснив їй право на отримання безоплатної правової допомоги;

? суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Вказує, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам ст. 370 КПК України

Перевіривши доводи касаційної скарги засудженої, які є аналогічними доводам її апеляційної скарги, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Приписами ст. 438 КПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Водночас колегія суддів касаційного суду звертає увагу, що доводи касаційної скарги засудженої про відсутність в її діях складу злочину фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі вимог ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги засудженої з приводу того, що під час судового розгляду вона визнала вину у вчиненому правопорушенні, оскільки їй так порадив слідчий.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, у суді першої інстанції засуджена ОСОБА_4 у повному обсязі визнала себе винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, у зв`язку з чим суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів, оскільки фактичні обставини справи ніким не оспорювалися. Водночас місцевий суд з`ясував можливість розгляду справи в порядку скороченого провадження, роз`яснив наслідки такого розгляду. До того ж суд першої інстанції, розглядаючи провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, здійснив допит обвинуваченої ОСОБА_4 та дослідив матеріали, що характеризують її особу, дійшов висновку про винуватість останньої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України і призначив їй відповідне покарання.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що відповідно до журналу судового засідання та аудіозапису цього засідання, обвинувачена ОСОБА_4 беззаперечно визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, щиро розкаялася, підтвердила обставини його вчинення, зазначивши час, місце, спосіб, а також розмір та вартість викраденого майна та не заперечувала проти розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Разом з тим, у суді першої інстанції головуючий суддя з`ясував у обвинуваченої правильність розуміння положень ч. 3 ст. 349 КПК України, на що остання зазначила свою добровільну позицію.

Щодо доводів касаційної скарги засудженої про порушення її права на захист

На обґрунтування вказаних доводів зазначає, що розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції відбувся без участі захисника та місцевий суд не в повній мірі роз`яснив їй право на отримання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 42 КПК України, обвинувачений має право на першу вимогу мати захисника, а також на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів для оплати такої допомоги.

Водночас суд апеляційної інстанції встановив, що обвинувачена, будучи обізнаною про свої права та обов`язки, про що підтвердила суду першої інстанції, будь-яких клопотань щодо призначення їй захисника не заявляла. Більш того, на запитання суду щодо того чи буде приймати під час судового розгляду участь захисник, обвинувачена спочатку вказала, що не знає чи бажає мати захисника, а після роз`яснення судом, що це право обвинуваченої мати захисника або свої права захищати самостійно, повідомила, що захисник не потрібний і свої права буде захищати самостійно.

Варто зауважити, що участь захисника у цьому провадженні не є обов`язковою.

У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що жодних порушень права на захист обвинуваченої під час розгляду справи не встановлено.

Отже, доводи засудженої в цій частині не можна вважати слушними.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення ст. 404 КПК України. Вказує, що апеляційний суд у своєму рішенні не надав жодної оцінки доводам апеляційної скарги захисника.

Згідно вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.

Як убачається із оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, цим судом вимоги ст. 404 КПК України не порушено.

Водночас, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що судом першої інстанції був проведений судовий розгляд у повній відповідності з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України та із забезпеченням необхідних умов для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а тому інші докази не досліджувалися в ході судового розгляду.

Призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

У той же час, касаційна скарга засудженої ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженої, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року стосовно неї відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3