У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора - ОСОБА_3 , підозрюваного - ОСОБА_4 , захисника - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000053 від 04.06.2024 року, про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_6 , за погодженням прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000053 від 04.06.2024 року звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на майно.

В обгрунтування вимог клопотання слідчий посилається на те, що з 2020 року ОСОБА_4 обраний депутатом Ужгородської міської ради VШ скликання та виконував покладені на нього обов`язки на момент вчинення злочину.

Окрім цього, розпорядженням Ужгородського міського голови № 131/к/тр від 07.03.2023 ОСОБА_4 , призначено на посаду заступника директора Департаменту соціальної політики - начальника управління соціальних допомог та виплат Ужгородської міської ради.

Таким чином, у відповідності до ч. 3 ст. 18 КК України, ОСОБА_4 є службовою особою.

Наприкінці 2023 року (точної дати на даний час не встановлено), ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомив ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що він має намір звернутись до Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, для отримання відповідних документів про опікунство над своїм батьком ОСОБА_10 , який є особою похилого віку (більше 80 років) та який не в змозі самостійно себе обслуговувати, що в подальшому буде слугувати йому підставою для відстрочки від призову за мобілізацією. Також, ОСОБА_8 заявив, що він не знає всього механізму оформлення необхідного пакету документів і попросив ОСОБА_11 інформаційної підтримки.

Взимку 2024 року (точної дати на даний час не встановлено), ОСОБА_8 , особисто звернувся до Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, який розташований у АДРЕСА_1 , та подав увесь пакет необхідних документів для отримання довідки про отримання допомоги по догляду за своїм батьком похилого віку. Однак, відомості про розгляд його звернення були відсутні, тому ОСОБА_12 , на прохання ОСОБА_13 вирішив дізнатись про причини тривалого розгляду.

На початку весни (точної дати на даний час не встановлено) 2024 року ОСОБА_12 , в телефонному режимі домовився про зустріч із заступником директора департаменту соціальної політики ОСОБА_4 , з метою отримання відомостей про тривалий розгляд заяви ОСОБА_13 . Під час зустрічі на заздалегідь обумовленому місці, а саме на подвір`ї Департаменту соціальної політики, ОСОБА_12 , повідомив ОСОБА_14 про виниклу проблему, а саме про те, що ОСОБА_8 вже досить давно подав документи до Департаменту соціальної політики, і рішення ще не прийнято по теперішній час, та у зв`язку із цим попросив ОСОБА_15 про допомогу та сприяння у цьому питанні, оскільки останній являється заступником керівника органу, який розглядав дану заяву. В ході цієї зустрічі ОСОБА_16 запевнив, що з`ясує всі обставини.

Однак, після даної зустрічі у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, та вчинив тяжкий корупційний злочин за наступних обставин.

На початку червня 2024 року, однак не пізніше 04.06.2024 під час чергової зустрічі ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, повідомив ОСОБА_9 про те, що він зможе допомогти у вирішенні даного питання, однак за вказану послугу йому необхідно передати одну тисячу доларів США, в інакшому випадку Департамент соціальної політики відмовить ОСОБА_17 у отриманні довідки. Будучи поставленим у безвихідне положення, ОСОБА_9 на вказані умови погодився.

У зв`язку із тим, що заступник директора Департаменту соціальної політики начальник управління соціальних допомог та виплат Ужгородської міської ради ОСОБА_4 вимагав від ОСОБА_9 , неправомірну вигоду, останній 04.06.2024 звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою та в подальшому діяв, будучи залученим до конфіденційного співробітництва в рамках зареєстрованого кримінального провадження.

У подальшому 06.06.2024 в післяобідній час, біля адмінбудівлі Департаменту соціальної політики Ужгородською міської ради відбулась чергова зустріч між ОСОБА_16 та ОСОБА_18 . На виконання злочинного плану, ОСОБА_16 повідомив ОСОБА_11 , що ОСОБА_17 потрібно повторно подати до Департаменту соціальної політики заяву про видачу довідки про отримання допомоги, як одержувачу компенсації особі, яка надає послуги опікунства. ОСОБА_16 повідомив, що саме цей документ є підставою для відстрочки від призову. В цей же день, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_18 , за вказівкою ОСОБА_15 , направились до вказаного департаменту та написали відповідну заяву. Під час здачі даної заяви, працівниця департаменту повідомила їм, що розгляд даної заяви буде тривати не менше одного місяця. У зв`язку із цим, ОСОБА_12 зателефонував ОСОБА_14 , щоб поцікавитись чому так довго розглядається заява, однак останній запевнив, що він спробує пришвидшити її розгляд.

Надалі, 12.06.2024 ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, надіслав смс-повідомлення ОСОБА_9 про те, що йому необхідно надіслати фотоповідомлення, а саме сфотографовані сторінки паспорту ОСОБА_13 , що і було виконано ОСОБА_11 .

Після цього, 13.06.2024 ОСОБА_16 зателефонував ОСОБА_9 та повідомив, що заява ОСОБА_13 розглянута та сформована необхідна довідка, яка має бути протягом незначного часу зареєстрована в системі.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, 19.06.2024 ОСОБА_16 надіслав повідомлення з фотознімком справи ОСОБА_19 та довідки про те, що останній дійсно перебуває на обліку в департаменті соціальної політики Ужгородської міської ради як одержувач компенсації особі, яка надає послуги по опікунству, після чого ОСОБА_16 повідомив, що ОСОБА_8 повинен особисто явитись до департаменту та отримати довідку, а ОСОБА_12 має відразу після цього з ним зустрітись для того аби передати заздалегідь обумовлені грошові кошти.

В обідній час 20.06.2024, ОСОБА_8 з`явився до Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради та отримав довідку про отримання допомоги, яка зареєстрована в Департаменті соціальної політики за № С-938/25 від 18.06.2024. Після отримання довідки ОСОБА_12 , виконуючи вказівку ОСОБА_15 повторно зателефонував йому, та під час розмови ОСОБА_16 повідомив ОСОБА_9 , що йому необхідно підійти до Ужгородської міської ради для передачі грошей.

20.06.2024 близько 15 год. 00 хв. коли ОСОБА_12 , очікував у закладі громадського харчування «Липа», що знаходиться на наб. Незалежності, неподалік Ужгородської міської ради та діяв під контролем працівників правоохоронного органу, до нього підійшов ОСОБА_16 , та в ході бесіди останній повідомив, що свою частину роботи по виготовленні довідки він виконав. У відповідь на дані слова ОСОБА_12 витягнув з кишені заздалегідь обумовлені грошові кошти, а саме 1000 доларів США номіналом купюр по 100, які були заздалегідь ідентифікованими із серійними номерами: ОСОБА_20 , HK08308381C, HL29859560A, KH31563304A, HC19848817B, KB01692970B, KB21205109I, HG48083720A, KB05102763K, HK47038334D, однак Горват Мирослав, з метою маскування своїх злочинних дій та уникнення прямих свідків, які б могли бачити факт передачі грошей, запропонував слідувати за ним у менш людне місце, а саме до бокового входу будівлі Ужгородської міської ради, на межі вул. Небесної Сотні та пл. Поштова. По прибуттю на вказане місце, ОСОБА_16 , реалізовуючи свій злочинний умисел, наказав передати йому обумовлену суму в руки, що і було виконано ОСОБА_18 . Відразу після отримання неправомірної вигоди, ОСОБА_15 було викрито і затримано.

За таких обставин, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Підозрюваним у кримінальному провадженні є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Ужгород, Закарпатської області, який зареєстрований та фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , заступник директора Департаменту соціальної політики - начальник управління соціальних допомог та виплат Ужгородської міської ради, депутат Ужгородської міської ради VІІІ скликання, раніше не судимий.

20 червня 2024 року ОСОБА_4 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України.

21 березня 2024 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 одноособово зареєстроване наступне майно:

-житловий будинок, загальною площею (кв.м): 256.5, житлова площа (кв.м): 156.8, за адресою: АДРЕСА_3 ,

-земельна ділянка з кадастровим номером :62:001:0368 площею (га): 0.0635, адреса: АДРЕСА_3 ;

-будівля загальною площею 217,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною вартістю 247706 грн.

Слідчий зазначає, що відповідно до санкції ч. 3 ст. 368 КК України встановлено, що міра покарання передбачає конфіскацію майна за вчинення даного тяжкого злочину.

З метою конфіскації майна як виду покарання є необхідність у накладенні арешту на вказане майно, а тому слідчий просить слідчого суддю накласти арешт шляхом позбавлення права на відчуження майном, що одноособово належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме на: житловий будинок, загальною площею (кв.м): 256.5, житлова площа (кв.м): 156.8, за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку з кадастровим номером :62:001:0368 площею (га): 0.0635, адреса: АДРЕСА_3 ; будівлю загальною площею 217,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною вартістю 247706 грн. Розгляд даного клопотання провести в порядку визначеному ч.2 ст. 172 КПК України, без виклику власника, захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Так, з метою повного, об`єктивного досудового розслідування, виконання вимог КПК України, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, слідчий просить накласти арешт на вказане майно, яке зареєстроване за ОСОБА_4 .

Позиція сторін:

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у клопотанні.

Представник власника майна ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання. Зазначив, що при застосуванні арешту майна необхідно враховувати наслідки для 3-х осіб. Вказав, що обставини зазначені в клопотанні не виправдовують дане втручання у право приватної власності. Просив врахувати, що майно належить підозрюваному на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з наведеними обставинами просив у задоволенні клопотання відмовити.

Підозрюваний ОСОБА_4 підтримав доводи захисника.

Перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 04.06.2024 року внесені до ЄРДР за №0000053, попередня правова кваліфікація ч. 3 ст. 368 КК України..

Слідчим суддею встановлено, що 21.06.2024 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_21 зареєстрували шлюб 11.03.1999 року, у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради, актовий запис №100, що стверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_2 від 11.03.1999 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомоо майна щодо суб`єкта №383998834 від 22.06.2024 року вбачається, що:

- житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_3 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_4 зареєстрований за ОСОБА_4 02.05.2023 року;

- земельна ділянка з кадастровим номером :62:001:0368 площею (га): 0.0635, адреса: АДРЕСА_3 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 зареєстрована за ОСОБА_4 19.06.2019 року;

- будівля загальною площею 217,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 зареєстрована за ОСОБА_4 01.11.2007 року;

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпе-чення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів , грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.

Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст.173 КПК України).

Згідно зі ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

До клопотання слідчого, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання

Вказані вимоги слідчим при поданні клопотання про арешт майна виконані.

За версією сторони обвинувачення ОСОБА_4 , підозрюється в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

21 червня 2024 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Щодо обґрунтованості повідомленої підозри

Так, при розгляді клопотання , слідчий суддя враховує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 368 КК України, а виходячи лише з фактичних даних, що містяться в долучених до клопотання матеріалах кримінального провадження, приходжу до висновку про обґрунтованість підозри останнього у вчиненні кримінального правопорушення за викладених в клопотанні обставин. Зокрема, кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 368 КК України відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено зокрема, покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Прокурором та слідчим наведено обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення. Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та доданими до клопотання доказами, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри, і на підставі яких слідчий виніс повідомлення ОСОБА_4 про підозру, копія якої 21 червня 2024 року, йому вручена. Суд звертає увагу сторони захисту, що дослідження доказів з метою визнання їх такими, які можуть бути покладені в основу винуватості особи у вчиненні того чи іншого злочину відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Дослідивши матеріали судового провадження, приєднані прокурором до клопотання докази, слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором під час розгляду клопотання доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Слідчий суддя, виходячи з положень ч.5 ст.9 КПК України, враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає,що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбеллі Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п.32, SeriesA,N182)

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Разом з тим, перевіряючи наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, слідчий суддя виходить з того, що сукупність матеріалів кримінального провадження на даній стадії розслідування, є достатньою для висновку обгрунтованості підозри, оскільки обґрунтованість підозри це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

При цьому, слід зауважити, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

Слідчий суддя, звертає увагу сторони захисту на те, що питання щодо доведеності чи недоведеності вини підозрюваного не являється предметом розгляду клопотання про застосування арешту майна.

Оцінюючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України за наведених у повідомленні про підозру обставин, суд керується стандартом доказування «обґрунтована підозра». Цей стандарт є менш суворим у порівнянні зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується під час розгляду висунутого особі обвинувачення по суті, та не передбачає оцінку доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Як зазначав Європейський Суд з прав людини у рішеннях «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», під обґрунтованою підозрою слід розуміти існуючі факти або інформацію, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення. Отже, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення особі, але вони мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Виходячи з наявних матеріалів, слідчий суддя приходить до висновку про можливу причетність ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення та відповідно встановлення викладених вище обставин за стандартом доказування «обґрунтована підозра».

Такий висновок також узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року, де Суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

На переконання слідчого судді стороною обвинувачення наведені достатні відомості про обставини вчинення ОСОБА_4 кваліфікованого за ч. 3 ст. 368 КК України злочину , який в сукупності з дослідженими матеріалами у судовому засіданні та наданими сторонами поясненнями дають підстави для висновку, що мали місце події, про які зазначається у цьому клопотанні, ОСОБА_4 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення, тобто про те, що підозра є обґрунтованою. На підтвердження цього сторона обвинувачення надала достатні матеріали.

Відповідно до ч.6 ст.12 КК України злочин, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України, належить до тяжких, санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Відповідно до ч.5 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.3 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно зі ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.

За ч.7 ст.236 КПК предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомоо майна щодо суб`єкта №383998834 від 22.06.2024 року вбачається, що:

- житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_3 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_4 зареєстрований за ОСОБА_4 02.05.2023 року;

- земельна ділянка з кадастровим номером :62:001:0368 площею (га): 0.0635, адреса: АДРЕСА_3 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 зареєстрована за ОСОБА_4 19.06.2019 року;

- будівля загальною площею 217,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 зареєстрована за ОСОБА_4 01.11.2007 року;

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до актового запису №100 11.03.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_21 укладено шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 11.03.1999 року, який станом на момент розгляду справи не розірвано.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та у випадку доведеності його вини, суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна, оскільки санкція статті передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна як обов`язкове, слідчий суддя вважає, що у відповідності до вимог ст.132,170-173 КПК України, слід накласти арешт на майно, яке належить підозрюваному, врахувавши, в тому числі, наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечити своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданню кримінального провадження.

Таким чином, доводи сторони захисту про недоведеність завдань та підстав для накладення арешту не знайшли свого підтвердження.

Згідно з практикою ЄСПЛ, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає втручання в право мирного володіння майном за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п. 203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини» / Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08). Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо. Відсутність накладення арешту на майно підозрюваного буде сприяти його безперешкодному відчуженню, яке матиме наслідком неможливість виконання покарання у виді конфіскації майна. Таким чином, доводи сторони захисту про порушення права власності ОСОБА_21 є необґрунтованими, оскільки потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться у клопотанні слідчого, з метою виконання завдань у кримінальному провадженні.

Слідчий суддя дійшов висновку, що майно, на яке слідчий просив накласти арешт, є спільною сумісною власністю подружжя, разом з тим, накладаючи арешт, враховує і наслідки вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для ОСОБА_21 , яка не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, в частині накладення арешту на нерухоме майно.

Виходячи з вищенаведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що в кримінальному провадженні №0000053 від 04.06.2024 року підлягає арешту не все нерухоме майно яке було придбане в період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_21 у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, а його 1/2 частина, яка належить підозрюваному ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності.

На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність арешту майна: з метою забезпечення кримінального провадження у частині конфіскації майна як виду покарання та наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.

Метою накладення арешту на це майно, слідчим суддею є забезпечення кримінального провадження у частині конфіскації майна як виду покарання.

Одночасно, слідчий суддя вважає, що слідчим дотримано вимог ст.ст. 170,171 КПК України і в клопотанні слідчого наявне обґрунтування необхідності арешту майна та конкретизовано підстави та мета накладення на них арешту.

Слідчим суддею встановлена безумовна переконливість щодо застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки у разі його не застосуванні може призвести до його зникнення та навіть втрати , а тому наявні правові підстави для арешту майна шляхом заборони відчуження та розпорядження .

За таких обставин слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі відмови у накладенні арешту.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Тимчасове накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим, відповідні обмеження за вищевказаних фактичних обставин є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження, з урахуванням чого слідчий суддя погоджується, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи осіб з метою виконання завдань кримінального провадження.

Розяснити, що згідно ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Керуючись ст.ст.170-173,309 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000053 від 04.06.2024 року, про накладення арешту на майно задовольнити частково.

Накласти арешт на :

-1/2 частину житлового будинку, загальною площею (кв.м): 256.5, житлова площа (кв.м): 156.8, за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом тимчасового обмеження права на відчуження та розпорядження;

-1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :62:001:0368 площею (га): 0.0635, адреса: АДРЕСА_3 шляхом тимчасового обмеження права на відчуження та розпорядження;

-1/2 частину будівлі загальною площею 217,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною вартістю 247706 грн., шляхом тимчасового обмеження права на відчуження та розпорядження.

В решті вимог клопотання відмовити.

Копію ухвали вручити прокурору, а іншим учасникам направити не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Ухвала про накладення арешту виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Дата оголошення повного тексту ухвали 05.07.2024 року о 15 год. 30 хв.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1