УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року

м. Київ

Справа № 535/796/22

Провадження № 51-7679ск23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисниці ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Котелевського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2021 року, залишеним без зміни ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у нанесенні потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень,небезпечних для життя в момент заподіяння, за таких обставин. 31 травня 2022 року близько 21:00 ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 , перебуваючи у своїй кімнаті НОМЕР_1 санаторію «ІНФОРМАЦІЯ_1» в с. Березівське Солоницівської ОТГ Харківської області на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин вчинили між собою усний словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_5 завдав ОСОБА_6 не менше п`яти ударів у голову та по обличчю, а також більше п`яти разів ударів ногою в грудну клітину та по ребрам.

У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення шляхом застосування щодо засудженого ст. 75 КК та встановивши іспитовий строк. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає, що судами неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ОСОБА_5 не звільнено від реального відбування покарання з іспитовим строком. На думку автора скарги, суди не зважили на те, що її підзахисний визнав свою вину, дав детальні показання щодо вчиненого злочину, викликав для потерпілого карету швидкої допомоги, купував ліки, висловив жаль щодо скоєного, а потерпілий не мав у подальшому до ОСОБА_5 жодних претензій.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за наведених у вироку обставин і кваліфікація його дій за ч. 1 статті 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисниці про безпідставне незастосування судом статті 75 КК, що призвело до несправедливої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Застосування статті 75 КК належить до дискреційних повноважень суду, який вправі прийняти одне з двох альтернативних рішень: призначити винній особі покарання з реальним відбуттям або звільнити від його відбування з випробуванням залежно від наявності підстав для висновку про можливість виправлення особи без виконання заходу примусу. Застосування згаданого кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду, яке реалізується у кожному конкретному випадку з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.

Як видно зі змісту судових рішень, суди у повній мірі дотрималися зазначених вимог закону під час обрання ОСОБА_5 виду, міри покарання та визначення порядку його відбування.

Призначаючи засудженому захід примусу, суди врахували ступінь тяжкості і конкретні обставини вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, котрий повністю визнав вину, раніше неодноразово судимий, не працює, за місцем проживання характеризується задовільно, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває.

Як обставини, що пом`якшують покарання, суд урахував щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, у справі не встановлено.

Отже, суд дав належну оцінку обставинам і даним про особу засудженого, на які захисниця посилається у касаційній скарзі, та призначив ОСОБА_5 покарання, за строком наближене до мінімальної межі санкції статті, за якою особу засуджено.

Водночас колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що зазначені вище обставини не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і не дають достатніх підстав для застосування щодо нього ст. 75 КК.

Погоджуючись із висновками місцевого суду про неможливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, апеляційний суд обґрунтовано врахував відомості про особу засудженого, який раніше судимий, та надав відповідь щодо вимог його апеляційної скарги, вказавши, що така пом`якшуюча покарання обставина, як активне сприяння розкриттю злочину, під час досудового розслідування встановлена не була.

Із огляду на викладене, призначене засудженому покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Застосований судами порядок відбування заходу примусу не призводить до його явної несправедливості внаслідок суворості.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисниці.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисниці ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3