Справа № 161/3614/24 Провадження №11-кп/802/420/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004026 від 29.12.2023 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Забороль Луцького району Волинської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, розлученого, має на утриманні малолітню дитину, непрацюючого, проживаючого: АДРЕСА_1 , в порядку ст.89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено попередній тримання під вартою до вступу даного вироку в законну силу.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 10:50 години 29.12.2023 року.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 , 29.12.2023 року, близько 00:00 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем проживання: АДРЕСА_1 , діючи умисно, в ході конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_9 , керуючись метою заподіяння шкоди здоров`ю останньому, усвідомлюючи їх значення і суспільно-небезпечний характер власних дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, наніс два удари кулаками обох рук в область обличчя, один удар ногою в ліву частину ділянки голови останньому, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку, лінійним переломом тім`яної кістки черепа зліва, крововиливом під м`яку мозкову оболонку, підшкірною гематомою волосяної частини голови, більше в тім`яно-скроневих ділянках, перелому кісток носа, крововиливу в ліву гайморову пазуху, гематом навколо обох очей, садна в лобно-тім`яній ділянці голови справа.

Згідно висновку експерта №84 від 08.02.2024 року, забій головного мозку з крововиливами під мозкові оболонки, перелом тім`яної кістки зліва та підшкірними гематомами волосяної частини голови, за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, перелом кісток носа, крововилив в ліву гайморову пазуху, за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, садно в лобно-тім`яній ділянці голови справа, гематоми навколо обох очей, за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 , своїми умисними протиправними діями, що виразились в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України (а.с.45).

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вказує на те, що не оспорюючи фактичних обставин вчинення злочину, вважає призначене обвинуваченому покарання суворим.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у вчиненні злочину, розкаявся у скоєному, розповів у суді про конкретні обставини скоєння злочину, активно сприяв розкриттю злочину. Конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відбувся у квартирі обвинуваченого до якого сам прийшов потерпілий і з яким вони вживали сприртні напої, вони один одного знають багато років і дружать.

Потерпілий ОСОБА_9 ніяких претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_7 не має, позов заявляти не буде, просив суд призначити обвинуваченому мінімальне покарання і не позбавляти його волі.

ОСОБА_7 має постійне місце проживання в АДРЕСА_1 , на утримання у нього є неповнолітня дитина, дочка Ангеліна 8 років, він неофіційно працює на будівництві в місті Луцьку, в порядку ст.89 КК України не судимий.

Просить змінити вирок відносно ОСОБА_7 та призначити йому покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, звільнивши його від покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк (а.с.48-49).

В судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_9 , хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від нього на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання не заперечували, щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілого ОСОБА_9 . Його неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, яка проти задоволення апеляційної скарги заперечила; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним в обсязі висувного йому обвинувачення, у вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Водночас, щодо доводів захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України єсуворим, та про наявність підстав для пом`якшення призначеного покарання, то вони є безпідставними та не обгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, всі обставини справи та дані про особу винного.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції відніс вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 в порядку ст.89 КК України не судимий, свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, має постійне місце проживання, також має на утриманні малолітню дитину, також враховується поведінка обвинуваченого та його психічний стан, потерпілий будь-яких претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має та просив суд призначити мінімальне покарання ОСОБА_7 .

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілого про необхідність призначення обвинуваченому мінімального покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілого щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається у своїй апеляційні скарзі захисник обвинуваченого, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства. Однак вважав за можливе застосувати ст.69 КК України та призначити реальне покарання нижче від нижчої межі, передбаченої санкцією ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі.

Дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і перевиховання, а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що пом`якшити покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст.75 КК України, як цього просить захисник обвинуваченого, неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

А тому, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі захисником обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: