Справа №582/521/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/117/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Ухилення від сплати аліментів на утримання дітей
УХВАЛА

Іменем України

26 лютого 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в місті Суми кримінальне провадження № 582/521/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 03.08.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Недригайлів Сумської області, зареєстрований: АДРЕСА_1 , мешкає: АДРЕСА_2 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки не встановлені ознаки злісного ухилення обвинуваченого від сплати аліментів, ОСОБА_11 не є фізично здоровим, страждає на серцеве захворювання, що має істотне значення для правильності кваліфікації його дій, а також призначення покарання. Вважає, що суд при призначенні покарання не врахував, що його підзахисний є раніше не судимою особою, вину у вчиненому визнав повністю, внаслідок чого призначив йому занадто суворе покарання і свої висновки в цій частині не обгрунтував.

Вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 03.08.2021 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК, і йому призначене покарання у виді двох місяців арешту.

Згідно вироку, ОСОБА_11 , грубо порушуючи вимоги чинного законодавства України та обов`язок утримання своїх дітей до їх повноліття, що покладається на батьків відповідно ст. 21, ч. 3 ст. 51 Конституції України, ст. 80 СК, відповідно положень яких усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини невідчужуваними та непорушними та що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, будучи батьком малолітніх дітей - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не виконуючи рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 18.01.2018 про сплату аліментів на утримання своїх дітей, з метою ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), будучи фізично здоровим, не маючи обмежень до фізичної праці та протипоказань за станом здоров`я, заходів по офіційному працевлаштуванню не вживав, на облік до центру зайнятості не став, ніяких відрахувань та іншої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав, кошти з випадкових заробітків, у виді підробітків різноробочим на будівництві в м. Київ та надання послуг з перевезень пасажирів в добровільному порядку не сплачував, участі у вихованні дітей не приймав, чим посягнув на нормальний розвиток, здоров`я та майнові інтереси своїх дітей. Внаслідок таких дій ОСОБА_11 має заборгованість з виплати аліментів у розмірі 37189,50 грн по кожному із виконавчих проваджень ВП № НОМЕР_1 та ВП № НОМЕР_2 станом на 31.05.2021, тобто 74379 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги і просив залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, суд першої інстанції за згодою учасників судового розгляду, керуючись вимогами ст. 349 КПК, допитавши в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_11 , який повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, законного представника потерплих ОСОБА_14 дійшла висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому обвинуваченому було роз`яснено, що у такому разі він буде позбавлений можливості оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно ст. 349 КПК (журнал судового засідання від 02.08.2021 (а. к. п. 24-26, т. 1).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_15 про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_11 колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки фактичні обставини кримінального правопорушення ніким із сторін кримінального провадження, у тому числі і обвинуваченим, не оспорювались, тому вирок суду першої інстанції у даній частині оскарженню в апеляційного порядку не підлягає.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про пом`якшення покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При вирішенні питання про визначення виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які покарання пом`якшують і відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання за ч. 1 ст. 164 КК у виді арешту саме на строк два місяці, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого правопорушення, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_11 визнав вину в повному обсязі, раніше не судимий, хоча і мають місце, але були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, яке визначене у межах санкції статті для даного виду покарання, передбаченому ч. 1 ст. 164 КК.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_11 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 03.08.2021 відносно ОСОБА_16 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4