17.04.2024
Справа № 642/1121/24,
Провадження 1-кп/642/314/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 р. Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка обвинувачується за ч.2 ст.307 КК України,

УСТАНОВИВ:

15 листопада 2023 року до Ленінського районного суду м. Харкова з Новобаварської окружної прокуратури м.Харкова надійшло дане кримінальне провадження.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 20.09.2023р. обвинуваченому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та строки тримання ОСОБА_5 судом неодноразово було продовжено.

ОСОБА_5 надіслала до суду клопотання, яке надійшло 15.04.2024, про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який. На обгрунтування клопотання посилалася на те, що з 06.12.2023 сторона обвинувачення до цього часу так і не надала беззаперечних доказів її винуватості та причетності до кримінального правопорушення, хоча, згідно до ст.17 КПК України особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено і встановлено обвинувальним вироком. Посилання прокурора на ризики є абсурдним. Вона не має наміру переховуватися від суд, бо це буде означати беззаперечно її провину. Вона бажає у судових засіданнях доводити свою невинуватість і бути поруч з рідними та виховувати своїх двох малолітніх дітей, які дуже тяжко переносять розставання з матір`ю. Вона має місце реєстрації та міцні соціальні зв`язки та може перебувати під домашнім арештом. Вона бажає довести, що є безпечною для суспільства. Впливати на свідків вона не маж наміру. Також, просила врахувати досудову доповідь пробації, згідно якої її виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі.

Обвинувачена та захисник підтримали клопотання та зазначили, що у ОСОБА_5 на утриманні є двоє неповнолітніх дітей. Батько самоусунувся від їх утримання і за ними доглядає мати ОСОБА_5 . Просили обрати домашній арешт та покласти відповідні обов`язки. ОСОБА_5 має міцні соціальні зв`язки та буде поводитися належним образом, а ризики не доведені. ОСОБА_5 зазначила, що її на поруки може взяти її мати.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечувала та вказала, що інший запобіжний захід не зможе забезпечити поведінку ОСОБА_5 , яка обвинувачується у тяжкому кримінальному правопорушенні. Враховуючи її образ життя, вважала ризики доведеними, а докази винуватості будуть досліджені у судовому засіданні.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних причин, оскільки підозра ОСОБА_5 є обгрунтованою, а ризики щодо неї, які було встановлені ухвалою слідчого судді від 20.09.2023р., не сплинули та залишаються реальними.

Суд зазначає, що обґрунтована підозра - це стандарт доказування, який передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри не мають бути такого ж рівня як ті, що необхідні для обвинувачення, або навіть винесення вироку.

На стадії судового розгляду суд оцінює докази з точки зору їх достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення у нарадчій кімнаті під час ухвалення обвинувального або виправдального вироку, тому, під час розгляду кримінального провадження по суті та вирішення питання щодо доцільності запобіжних заходів, суд має на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї певного запобіжного заходу.

При цьому стандарт доказування «обґрунтованої підозри» є нижчим, ніж доведеність «поза розумним сумнівом», яким керується суд під час ухвалення вироку.

На переконання суду, незалежно від подальшої доведеності підозри чи правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_5 діяння, сукупність досліджених в судовому засіданні доказів свідчить, що вона може бути причетною до цього злочину.

Суд вважає, що ступінь ризиків, які стали підставою для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час не зменшились.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, які відносяться до категорії тяжких.

З огляду на тяжкість злочинів у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_5 та суворість можливого покарання, яке може бути призначено у випадку визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення так і обставини, як за національним законодавством, так і за судовою практикою Європейського суду з прав людини, визнаються вагомими факторами при оцінці даного ризику, підозрювана особа може переховуватись від органу досудового розслідування.

Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Суд приймає до уваги, що в даному випадку суворість покарання, передбаченого за злочини, у яких підозрюється ОСОБА_5 , у сукупності з іншими обставинами кримінального правопорушення, яке вчинено в умовах воєнного стану, є достатньо суттєвим елементом при оцінюванні ризику її переховування.

Стороною обвинувачення доведено, що ОСОБА_5 може шляхом погроз, умовлянь, або іншим чином вплинути на свідків у кримінальному провадженні з метою змінити їх показання на свою користь.

Ризик вчинення ОСОБА_5 нового злочину підтверджується тим, що вона ніде не працює, не має офіційних джерел доходу, а також, згідно обвинувального акту, отримувала прибуток від незаконної реалізації наркотичних речовин та підозрюється у двох епізодах злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Відповідно до положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод законне, тобто передбачене внутрішнім законодавством тримання особи під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обгрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, не є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість. Крім цього, відповідно до зазначеної норми Конвенції, звільнення особи повинно обумовлюватися гарантіями явки в судове засідання.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Дослідженням особи ОСОБА_5 , згідно досудової доповіді органу пробації, встановлено, що вона має вищу освіту, заміжня, має доньку 2021 р.н. та сина 2006 р.н., не працює, раніше вживала наркотичні речовини та проходила замісну метадонову терапію, має зареєстроване місце мешкання. На даний час дітьми опікується бабуся.

Враховуючи те, що з дня надходження до суду обвинувального акту судове провадження не завершене, тяжкість покарання, що може загрожувати обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченої, характер та обставини інкримінованого злочину, суд приходить до переконання, що наведені обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачена можуть здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Стороною захисту не наведено доказів, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою зможе забезпечити дотримання обвинуваченою процесуальних обов`язків та запобігти вказаним ризикам.

Встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченої на більш м`який. Діючий запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діянь, які інкримінуються ОСОБА_5 , кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу як тримання під вартою, продовживши строк дії даного запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 201, 331 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу на більш м`який відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 17.04.2024.

Суддя ОСОБА_1