Справа № 147/1603/23
Провадження № 1-кп/147/29/24
ВИРОК

іменем України

24 квітня 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

із секретарем ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Тростянець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 13.09.2023, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Білоусівка Тульчинського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 ,, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого робітником ПрАТ «Зернопродукт МХП», раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 11.09.2023, з метою вчинення шахрайських дій, умисно, з метою заволодіння коштами користувачів, шляхом обману, усвідомлюючи протиправний і суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, переслідуючи особисті корисливі мотиви на незаконне збагачення, на платформі онлайн-оголошень «БлаБлаКар» розмістив оголошення щодо поїздки 12.09.2023 о 8:00 год. з смт Тростянець Гайсинського району Вінницької області до м. Київ, наміру здійснювати яку він не мав. 11.09.2023 близько 11 год. 30 хв. користувач платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар» ОСОБА_5 , житель АДРЕСА_3 , вирішив знайти попутній транспортний засіб, який 12.09.2023 о 8:00 год. буде їхати до м. Київ за допомогою платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар». Під час пошуку він ознайомився із розміщеним ОСОБА_4 оголошенням та будучи введеним в оману, узгодивши в ході спілкування в чаті вищевказаного додатку із ОСОБА_4 умови поїздки, а саме здійснення попередньої оплати на суму 300 грн, 11.09.2023 о 11:39 год. здійснив переказ грошових коштів через додаток онлайн-банкінгу «monobank» з власної карти НОМЕР_1 на картку АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» № НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_4 , чим спричинив ОСОБА_5 майнову шкоду на суму 300 гривень.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Окрім того, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 11.09.2023, з метою вчинення шахрайських дій, умисно, з метою заволодіння коштами користувачів, шляхом обману, усвідомлюючи протиправний і суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, переслідуючи особисті корисливі мотиви на незаконне збагачення, на платформі онлайн-оголошень «БлаБлаКар» розмістив оголошення щодо поїздки 12.09.2023 о 8:00 год. з смт Тростянець Гайсинського району Вінницької області до м. Київ, наміру здійснювати яку він не мав. 11.09.2023 близько 11.30 год. користувач платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар» ОСОБА_6 , житель АДРЕСА_3 , вирішив знайти попутній транспортний засіб, який 12.09.2023 о 8:00 год. буде їхати до м. Київ за допомогою платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар». Під час пошуку він ознайомився із розміщеним ОСОБА_4 оголошенням та будучи введеним в оману, узгодивши в ході спілкування в чаті вищевказаного додатку із ОСОБА_4 умови поїздки, а саме здійснення попередньої оплати на суму 300 грн, 11.09.2023 о 11:44 год. здійснив переказ грошових коштів через додаток онлайн-банкінгу «Приват24» з власної карти НОМЕР_3 на картку АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» № НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_4 , чим спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на суму 300 гривень.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) вчинене повторно.

Також, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 11.09.2023, з метою вчинення шахрайських дій, умисно, з метою заволодіння коштами користувачів, шляхом обману, усвідомлюючи протиправний і суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, переслідуючи особисті корисливі мотиви на незаконне збагачення, на платформі онлайн-оголошень «БлаБлаКар» розмістив оголошення щодо поїздки 12.09.2023 о 8:00 год. з смт Тростянець Гайсинського району Вінницької області до м. Київ, наміру здійснювати яку він не мав. 11.09.2023 близько 11.30 год. користувач платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар» ОСОБА_7 , житель АДРЕСА_4 , вирішив знайти попутній транспортний засіб, який 12.09.2023 о 8:00 год. буде їхати до м.Київ за допомогою платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар». Під час пошуку він ознайомився із розміщеним ОСОБА_4 оголошенням та будучи введеним в оману, узгодивши в ході спілкування в чаті вищевказаного додатку із ОСОБА_4 умови поїздки, а саме здійснення попередньої оплати на суму 300 грн, 11.09.2023 о 12:30 год. здійснив переказ грошових коштів через програмно-технічний пристрій «ТОВ СВІФТ ГАРАНТ», який розміщений за адресою: вул.Шкільна, 18, смт Тростянець Тростянецької територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, на картку АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» № НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_4 , чим спричинив ОСОБА_7 майнову шкоду на суму 300 гривень.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) вчинене повторно.

Окрім того, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 11.09.2023, з метою вчинення шахрайських дій, умисно, з метою заволодіння коштами користувачів, шляхом обману, усвідомлюючи протиправний і суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, переслідуючи особисті корисливі мотиви на незаконне збагачення, на платформі онлайн-оголошень «БлаБлаКар» розмістив оголошення щодо поїздки 12.09.2023 о 8:00 год. з смт Тростянець Гайсинського району Вінницької області до м. Київ, наміру здійснювати яку він не мав. 11.09.2023 близько 11.30 год. користувач платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар» ОСОБА_8 , житель АДРЕСА_3 , вирішив знайти попутній транспортний засіб, який 12.09.2023 о 8:00 год. буде їхати до м. Київ за допомогою платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар». Під час пошуку він ознайомився із розміщеним ОСОБА_4 оголошенням та будучи введеним в оману, узгодивши в ході спілкування в чаті вищевказаного додатку із ОСОБА_4 умови поїздки, а саме здійснення попередньої оплати на суму 300 грн, 11.09.2023 о 12:00 год. здійснив переказ грошових коштів через додаток онлайн-банкінгу «ПУМБ» з власної карти НОМЕР_4 на картку АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» № НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_4 , чим спричинив ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 300 гривень.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) вчинене повторно.

Також, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 11.09.2023, з метою вчинення шахрайських дій, умисно, з метою заволодіння коштами користувачів, шляхом обману, усвідомлюючи протиправний і суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, переслідуючи особисті корисливі мотиви на незаконне збагачення, на платформі онлайн-оголошень «БлаБлаКар» розмістив оголошення щодо поїздки 12.09.2023 о 8:00 год. з смт Тростянець Гайсинського району Вінницької області до м. Київ, наміру здійснювати яку він не мав. 11.09.2023 близько 11.30 год. користувач платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар» ОСОБА_9 , житель АДРЕСА_4 , вирішив знайти попутній транспортний засіб, який 12.09.2023 о 8:00 год. буде їхати до м. Київ за допомогою платформи онлайн-оголошень «БлаБлаКар». Під час пошуку він ознайомився із розміщеним ОСОБА_4 оголошенням та будучи введеним в оману, узгодивши в ході спілкування в чаті вищевказаного додатку із ОСОБА_4 умови поїздки, а саме здійснення попередньої оплати на суму 300 грн, 11.09.2023 о 21:10 здійснив переказ грошових коштів через програмно-технічний пристрій «ТОВ СВІФТ ГАРАНТ», який розміщений за адресою смт Тростянець вул. Соборна, 24-А Тростянецької ТГ Гайсинського району Вінницької області, на картку АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» № НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_4 , чим спричинив ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 300 гривень.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) вчинене повторно.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому обвинувачення. В ході судового розгляду він розповів про обставини вчинення кримінальних правопорушень та щиро розкаявся в його вчиненні, не піддавши сумніву обставини справи, викладені в обвинувальному акті. Зазначив, що потребував коштів. Матеріальну шкоду потерпілим відшкодував у повному обсязі.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї провини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддає сумніву обставини справи, які викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого.

Прокурор в судовому засіданні не заперечувала проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначала про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді одного року обмеження волі за ч.1 ст.190 КК України і двох років обмеження волі за ч.2 ст.190 КК України. Також вважала, що на підставі ст.75, 76 КК України ОСОБА_4 слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк два роки.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому роз`яснено.

Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчинених ним діянь, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 190 КК України - шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману; ч. 2 ст. 190 КК України - шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене повторно.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.190 КК України, є кримінальним проступком.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.190 КК України, є нетяжким злочином.

Частиною 1 статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обвинувачений ОСОБА_4 вважається раніше не судимим, одружений, працюючий, має на утримання двох дітей, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Відсутні обставин, які обтяжують покарання.

Згідно з досудовою доповіддю щодо ОСОБА_4 , складеною начальником Гайсинського районного сектору №3 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області 03.04.2024, ймовірність вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та рівень небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб, оцінюється як високий. На думку органу пробації, виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням обов`язків, визначених ст.76 КК України.

З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого, суд вважає, що останньому відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання у виді обмеження волі, в межах санкції статті, передбаченої ч.1 та ч.2 ст. 190 КК України. Згідно ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, наявності пом`якшуючої обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи обставини справи, характеристику обвинуваченого, відсутність судимості, критичного осмислення вчиненого, суд вважає, що термін іспитового строку в 2 (два) роки буде достатнім для ресоціалізації обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід обирався у виді особистого зобов`язання, однак строк дії завершений, підстави для його обрання до набрання вироком законної сили відсутні.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні:

- за ч.1 ст.190 КК України призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі;

- за ч.2 ст.190 КК України призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно визначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки.

Початок іспитового строку ОСОБА_4 обчислювати з 24 квітня 2024 року, тобто з моменту проголошення вироку.

На підставі п.1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази у справі:

-мобільний телефон Redmi 10, який належить ОСОБА_9 , повернути останньому;

-мобільний телефон Samsung, який належить ОСОБА_4 , повернути останньому.

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1