ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/4951/21

Провадження № 11-кп/4820/455/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01 серпня 2024 року включно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0005532 від 24.11.2019 р. , -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені слідчим суддею суду першої інстанції обставини.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 року за результатами розгляду клопотання прокурора ОСОБА_9 , обвинуваченому за ст.187 ч.4 КК України було продовжено дію обраного під час досудового розслідування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01 серпня 2024 року включно.

Своє рішення суд обґрунтовував тим, що ризики, які були наведенні прокурором при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу не зменшилися, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання на строк понад 5 років. Виходив з того, що у справі не з`ясовані та не перевірені обставини, встановленні під час досудового розслідування кримінального провадження, досліджені не всі докази. Суд вважав, що обвинувачений, знаходячись на волі, може перешкоджати кримінальному провадженню, переховуватись від суду, а також продовжити злочинну діяльність.

Крім того, суд послався на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні умисного насильницького злочину на території Хмельницької області, до затримання проживав в інших областях України, в провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальна справа по обвинувачення його та іншої особи у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, таким чином обвинувачений перебуває під судом за двома кримінальними провадженнями за звинуваченням у вчиненні особливо тяжких злочинів.

На день розгляду клопотання прокурора судове слідство не проведено в повному обсязі, не досліджено усі докази, заявлені прокурором ризики, які встановлені судом щодо переховування від суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та продовження кримінальної діяльності є дійсними.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , просив ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо нього скасувати, обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням засобів електронного контролю за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, є необґрунтованими пртягом тривалого часу його утримання в СІЗО.

Апелянт наголошує і на тому, що суд свідомо затягує розгляд справи, розглядаючи лише клопотання про продовження йому строків тримання під вартою.

Стверджує, що фактично відбуває покарання, без винесення відповідного рішення.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та захисник підтримали подану апеляційну скаргу, з підств вказаних в ній. Обвинувачений ОСОБА_9 пояснив, що має родину, на час затримання мешкав з батьками у АДРЕСА_1 , працював на приватному підприємстві, мав заробіток, він розлучений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий. Обвинувачений пояснив також, що стосовно нього розглядається судом м. Суми інше кримінальне провадження. Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисту.

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарнатовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

З урахуванням положень ст 183 КПК ч.4 КПК України суд має право не визначати заставу як альтернативний запобіжний захід до тримання під вартою, щодо злочину з застосуванням насильства або погрозою застосуванням насильства.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано не в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обгрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду. Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, що ОСОБА_9 , у співучасті з ОСОБА_10 , обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, пов`язаного із насильством, передбаченого ст.187 ч.4 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі від 8 до 15 років з конфіскацією майна. Закінчити судовий розгляд кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо. Виходячи із пред`явленого йому обвинувачення, а також враховуючи дані про його особу, який офіційно не працевлаштований, вчинив злочин проти власності, пов`язаний із насильством, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, обвинувачений може переховуватися від суду, може перешкоджати кримінальному провадженню а також продовжити злочинну діяльність.

Враховуючи наведене, доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в поведінці ОСОБА_9 колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання продовження дії запобіжного заходу були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження строку його дії.

Оцінюючи ризики в поведінці обвинуваченого ОСОБА_9 , у межах положень ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає їх такими, що знайшли своє підтвердження на час апеляційного перегляду провадження та виходить з того, що тяжкість злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_9 , за ст. 187 ч.4 КК України дає підстави вважати, що тяжкість покарання яке може загрожувати обвинуваченому, може об`єктивно спонукати його до переховування від суду. Враховуючи пояснення прокурора, у даному провадженні допитана потерпіла ОСОБА_11 , не допитані два свідки, на яких ОСОБА_9 може здійснювати поза процесуальний вплив, перебуваючи на волі. Колегія суддів також враховує те, що відносно ОСОБА_9 Зарічним районним судом м. Суми розглядається обвинувачення за ст. 187 ч.4 КК України.

Водночас, посилання обвинуваченого ОСОБА_9 у поданій апеляційній скарзі про можливість застосувати до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, колегія суддів відкидає та виходить з того, що судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора не було встановлено достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Апеляційна скарга обвинуваченого не містить достатніх відомостей про родинні, соціальні зв`язки обвинуваченого його майновий стан, наявність чи відсутність у нього легальних джерел доходу та засобів для існування, чинників та запобіжників, які б давали суду обґрунтовані підстави вважати, що він буде дотримуватися належної процесуальної поведінки в разі обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Колегія суддів вважає, що тяжкість висунутого обвинувачення, у даному випадку виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, тому погоджується з висновками суду про те, що запобігання встановленим ризикам у поведінці обвинуваченого шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не можливо.

У той же час, колегією суддів встановлено, що в суді першої інстанції триває розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за спільним обвинуваченням за ст. 187 ч.4 КК України по епізоду розбійного нападу 29.11.19 року на потерпілу ОСОБА_11 , під час якого досліджуються матеріали кримінального провадження, вирішуються питання щодо відводів суддів, щодо виділення з даного кримінального провадження матеріалів обвинувачення щодо ОСОБА_9 , також судовий розгляд відкладається і у зв`язку з неявкою учасників кримінального провадження, зокрема захисників обвинуваченого ОСОБА_10 , їх заміну, клопотань захисту з організаційних питань, пов`язаних з ознайомленням з матеріалами провадження та інш.

Апеляційним судом, під час неодноразових розглядів апеляційних скарг захисту, було встановлено, що розгляд даного кримінального провадження, під час якого неодноразово продовжувалися дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 та за результатами розгляду яких, постановлялися відповідні ухвали, тому, зважаючи на тривалий судовий розгляд провадження, колегії суддів, вважає у такому випадку доцільним визначити заставу як альтернативний запобіжний захід триманню під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 .

За змістом ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах Європейський Суд виробив у своїй практиці кілька взаємопов`язаних критеріїв: складність справи; поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); поведінка судових та інших державних органів; важливість предмету розгляду для заявника. Значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, якщо сама справа є складною як з фактичного, так і з правового боку.

У разі необхідності, особа, яка звертається до Європейського Суду із заявою про визнання розгляду справи необґрунтовано тривалою, має довести, що вона особисто не вчиняла дій, спрямованих на затягування процесу. Тобто, Європейський Суд кожного разу оцінює поведінку заявника та її вплив на тривалість розгляду справи.

Яскравим прикладом, коли поведінка заявників стала однією з причин тривалого розгляду спору, є справа Чірікоста і Віола проти Італії, де 15-річний строк розгляду було визнано виправданим, оскільки самі заявники 17 разів зверталися з проханням про відстрочення процесу і не заперечували проти 6 перенесень розгляду, здійснених на підставі заяви іншої сторони у справі.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з тим, що розгляд цього кримінального провадження потребує значного часу, з огляду на характер пред`явленого обвинувачення, кількості обвинувачених двоє осіб та доказів, які підлягають дослідженню в судовому засіданні, процесуальну поведінку обвинувачених та їх захисників, підстави відкладення розгляду справи, в тому числі неодноразово за клопотанням захисників.

Апеляційний суд наголошує на тому, що у разі очевидного зловживання учасниками судового розгляду своїми процесуальними правами (неявки потерпілих, свідків та інше), порушення порядку проведення судового засідання, зловживанням стороною захисту своїми правами, суд першої інстанції має застосовувати відповідні заходи реагування, які визначені кримінальним процесуальним законом та зазначені обставини не мають бути перешкодою для проведення судового розгляду в розумні строки.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позбавлення волі людини не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину (рішення ЄСПЛ справі Мамедова проти Росії). Тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ справах справах Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії).

При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

Європейський суд з прав людини звертає увагу, що питання проте, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі Єчюс проти Литви (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX). Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі Яблонський проти Польщі (Jabtoriski v. Poland), N 33492/96, п.80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи за і проти звільнення з-під варти не повинні бути загальними й абстрактними (див. рішення у справах Іловецький проти Польщі [Ilowiecki v. Poland), N 27504/95, п.61, від 4 жовтня 2001 року, та Смирнова проти Росії (Smirnova v. Russia), NN 46133/99 і 48183/99, п.63, ECHR 2003-IX).

За вказаних обставин, а також враховуючи тривалість розгляду вказаного кримінального провадження, тривалість перебування обвинуваченого під вартою, колегія суддів вважає за необхідне визначити заставу, як альтернативний запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 .

При цьому, враховуючи наявні ризики та особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який мешкає за межами Хмельницької області, відсутність достатніх відомостей на підтвердження його соціальних зв`язків, сталого місця проживання, перебувати у якому він має відповідне право, колегія суддів вважає, що на цій стадії провадження застосування запобіжного заходу у вигляді запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням засобів електронного контролю не зможе запобігти доведеним ризикам та не буде сприяти забезпеченню виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Відповідно до ст. 7 Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 у розмірі 3028 грн.

Тому, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого ув`язнення обвинуваченого, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

Розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (п. 70 рішення ЄСПЛ від 22.05.2018 у справі «Гафа проти Мальти»/Gafа v. Malta, заява № 54335/14; п. 25 рішення ЄСПЛ від 13.01.2022 у справі «Істоміна проти України»/ Istomina v. Ukraine, заява №23312/15).

З огляду на характер інкримінованого ОСОБА_9 умисного, корисливого злочину проти власності, його майнового стану, а також доведених ризиків, передбачених ст. 177 ч. 1 КПК України, колегія суддів вважає, що застава в 90 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та запобігти вищевказаним ризикам.

З урахуванням встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 до 01 серпня 2024 року включно, із визначенням застави у розмірі 90 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з покладенням обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України у разі її внесення та звільнення обвинувачених із-під варти, що буде цілком достатнім для запобігання наявним ризикам та забезпечить виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції має бути скасована з постановленням нової ухвали, якою клопотання прокурора Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково, продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 01 серпня 2024 року із визначенням застави у розмірі 90 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 272520 гривень, оскільки саме такий запобіжний захід зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційних скарг сторони захисту підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 року в частині продовження строку тримання під вартою до 01 серпня 2024 року включно стосовно ОСОБА_9 , скасувати.

Клопотання прокурора Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» на строк до 01 серпня 2024 року включно.

Визначити обвинуваченомуОСОБА_9 заставу у розмірі 90 (дев`яносто) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 272520 (двісті сімдесят дві тисячі п`ятсот двадцять) гривень.

Обвинувачений, або заставодавець мають право у будь який момент внести заставу на рахунок отримувача UA0086521; ІНФОРМАЦІЯ_1 , код банку 820172. Отримувач: Хмельницький апеляційний суд, . Призначення платежу: згідно ухвали суду від 27.06.2024 року, заставна сума за ОСОБА_9 (номер провадження №11-кп/4820/455/24 судді: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ).

У разі внесення застави на обвинуваченого ОСОБА_9 покласти обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати до суду за першою вимогою;

2) не відлучатися з місця свого проживання без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування із свідками, потерпілою та іншим обвинуваченим у даному кримінальному провадженні;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_9 , що у разі невиконання даних обов`язків, застава звертається в дохід держави, а у разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3