У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2024 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ужгород Закарпатської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000666.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішення слідчого судді.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2024 року відносно підозрюваного ОСОБА_5 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 11.07.2024 р. включно, з визначенням застави у розмірі 908 400 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави та обрати відносно останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням відповідних обов`язків та із застосуванням електронного засобу контролю. У разі обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити заставу у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Узагальнені доводи апелянта.

Захисник ОСОБА_6 зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконною та такою, що ухвалена з порушенням вимог КПК України.

Захисник вважає, що прокурором не доведено наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а слідчий суддя не зазначив підстав для відмови у застосуванні більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Апелянт звертає увагу на те, що тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, який застосовується у виключних випадках, втім, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 раніше не судимий, має постійне місце мешкання, позитивно характеризується, одружений, отримує дохід у виді тимчасових заробітків.

На думку захисника, слідчий суддя визначаючи розмір застави не врахував майнового стану підозрюваного ОСОБА_5 , і того, що визначений розмір застави у сумі 908 400 грн. є заздалегідь непомірним.

Обставини, встановлені слідчим суддею.

Відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Миколаївській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000666, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. затвердженим Законом України № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан, у зв`язку з чим почали діяти обмеження на виїзд чоловіків віком від 18 до 60 років, через державний кордон України, у невстановлений час, але не раніше 24.02.2022 р., за невстановлених обставин вступили у злочинну змову щодо вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з організацією незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництвом такими діями, сприянням їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод.

Відповідно до спільно розробленого злочинного плану та розподілених ролей, ОСОБА_9 підшукував серед кола знайомих осіб чоловіків віком від 18 до 60 років, які бажали залишити територію України, шляхом перетину державного кордону України в західній частині України через спільний кордон у країни Євросоюзу. У разі наявності таких осіб, ОСОБА_9 на особистому автомобілі повинен був доставити їх до м Ужгород. У м. Ужгород вказаних осіб мав зустріти ОСОБА_5 , який, маючи особисті знайомства та корумповані зв`язки у державних органах та установах на території міста та області, повинен був організувати перетин кордону України. ОСОБА_8 , в свою чергу, відповідно до взятої на себе ролі, з метою конспірації та уникнення викриття членів злочинної групи, здійснював зв`язок ОСОБА_9 з ОСОБА_5 для інформування членів злочинної групи про необхідність вчинення певних дій, таких як доставка ОСОБА_9 осіб призовного віку в обумовлений час та обумовлене місце з метою організації їх зустрічі з ОСОБА_5 для переправлення їх через державний кордон України, тощо. При цьому, вартість зазначених послуг ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 відповідно до необхідних злочинних витрат оцінили в діапазоні від 4 000 до 8 000 доларів США.

Реалізуючи злочинний план, ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , приблизно у вересні-жовтні 2023 року, точного часу не встановлено, повідомив своєму знайомому ОСОБА_10 про те, що він може організувати його переправлення через державний кордон України за грошову винагороду в сумі не менше 4 500 доларів США, на що ОСОБА_10 не усвідомлюючи протиправність дій ОСОБА_9 надав свою згоду.

Отримавши згоду ОСОБА_10 та не повідомивши останнього про протиправність своїх дій, ОСОБА_9 розповів ОСОБА_10 , про те, що він особисто на автомобілі відвезе ОСОБА_11 до західної частини України до кордону, де його знайомі їх зустрінуть та організують безперешкодний перетин кордону, будуть керувати його діями під час перетину кордону та нададуть поради та вказівки щодо таких дій, а також нададуть засоби та усунуть перешкоди. При цьому, вартість своїх «послуг» ОСОБА_9 зазначив, як 500 доларів США та 10 000 грн. як оплату за перевезення його до міста, звідки буде здійснено подальшу організацію перетину державного кордону України.

Приблизно у вересні-жовтні 2023 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію злочинного плану, отримав від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 500 доларів США, як першу частину оплати, за організацію ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 перетину державного кордону України та в подальшому на власному автомобілі відвіз ОСОБА_10 до м. Тернопіль, отримавши 10 000 грн., як оплату за проїзд.

У м. Тернополі ОСОБА_9 познайомив ОСОБА_10 з ОСОБА_8 , який діючи відповідно до єдиного злочинного плану, вчиняв дії направлені на організацію незаконного перетину кордону України, в присутності ОСОБА_10 телефонував ОСОБА_5 , якому повідомив про необхідність організації переправлення ОСОБА_10 через державний кордон України.

На вимогу ОСОБА_9 ОСОБА_10 передав останньому грошові кошти у сумі 4 000 доларів США, які ОСОБА_9 перерахував, та пояснив, що 750 доларів США він залишає собі, 750 доларів США він передасть ОСОБА_8 , а 2 500 доларів США передасть ОСОБА_5 за організацію перетину кордону.

В подальшому ОСОБА_10 доставлено до м. Ужгород, де його зустрів ОСОБА_5 , якому передано 2 500 доларів США, як оплата за організацію перетину державного кордону України. Через деякий час, ОСОБА_5 пояснив ОСОБА_12 , про неможливість законним шляхом перетнути кордон України та запропонував незаконно переправити його через державний кордон поза встановлених пунктів пропуску.

ОСОБА_10 зрозумівши протиправність дій ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення останніми кримінального правопорушення.

Отже, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою, організували незаконне переправлення ОСОБА_10 через державний кордон України, керували такими діями, сприяли його вчиненню порадами та вказівками, надавали засоби та усували перешкоди з корисливих мотивів.

Крім того, керуючись корисливими мотивами та злочинними намірами, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на організацію незаконного перетину державного кордону України осіб віком від 18 до 60 років, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою вирішили вчинити нове кримінальне правопорушення.

14.02.2024 р. ОСОБА_9 , у телефонній розмові з ОСОБА_13 повідомив останнього про можливість організації переправлення ОСОБА_13 через державний кордон України та з цією метою запропонував зустрітись. Розуміючи протиправність дій ОСОБА_9 , ОСОБА_13 звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою.

06.03.2023 р., приблизно об 11.30 год., ОСОБА_13 , діючи під контролем правоохоронних органів, зустрівся з ОСОБА_9 неподалік ресторану МакДональдс в м. Миколаєві по вул. Адмірала Макарова. В ході зустрічі ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_13 , що вартість послуг незаконного перетину кордону складає 6 000 доларів США, після сплати яких, останній зможе «легально» перетнути кордон України, зможе вільно пересуватись за кордоном та не матиме проблем з правоохоронними органами.

06.05.2024 р. приблизно о 16.35 год. ОСОБА_9 знову зустрівся з ОСОБА_13 та повідомив, що наразі вчиняються дії направлені на організацію переправлення останнього через державний кордон України, проте вартість послуги складає вже 8 000 доларів США.

08.05.2024 р. ОСОБА_9 зателефонував ОСОБА_13 з яким домовився про зустріч та повідомив про необхідність взяти з собою 1 000 доларів США. 09.05.2024 р. в ході зустрічі, ОСОБА_9 пояснив ОСОБА_13 , що зараз йому необхідно заплатити 1 000 доларів США, а для перетину кордону, йому 13.05.2024 р. необхідно прибути до м. Ужгород та взяти з собою 7 000 доларів США для передачі їх іншим особам, які організовуватимуть його переправлення через державний кордон України.

Крім того, ОСОБА_8 , в присутності ОСОБА_13 , зателефонував ОСОБА_8 , який відповідно до відведеної йому ролі здійснював зв`язок осіб, які мали намір покинути територію України за грошову винагороду, та останній надав контактний номер ОСОБА_5 , який, в свою чергу, повинен був зустріти ОСОБА_13 в м. Ужгород та організувати переправлення через державний кордон. Під час телефонної розмови з ОСОБА_13 , ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_13 про необхідність прибуття до м. Ужгород, де він особисто його зустріне. Вказана розмова контролювалась ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , з метою їх обізнаності про дії один одного, щодо втілення спільного злочинного плану, спрямованого на організацію незаконного переправлення ОСОБА_13 через державний кордон України.

13.05.2024 р. ОСОБА_13 діючи під контролем правоохоронних органів, прибув до м. Ужгород та по телефону повідомив про це ОСОБА_5 , який, в свою чергу, сказав чекати його у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою АДРЕСА_2 .

В цей же день, об 11.09 год., під час зустрічі, ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_13 , що його заберуть з готелю та доставлять до м. Мукачево, де йому необхідно пересісти до зазначеного ОСОБА_5 автомобіля під керуванням невстановленої особи, яка доставить його до готелю поблизу Україно-Угорської ділянки кордону. Після цього, невстановлені в ході досудового розслідування особи, проведуть його поза пунктами пропуску через державний кордон України на територію Угорської республіки, де ОСОБА_13 має прийти до місцевого відділу поліції та отримати документ щодо права перебування на території Європейського союзу.

Після цього, злочинну діяльність ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 припинено працівниками правоохоронних органів.

За цих обставин ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою, організували незаконне переправлення ОСОБА_13 через державний кордон України, керували такими діями, сприяли його вчиненню порадами та вказівками, з корисливих мотивів.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковані органом досудового розслідування, за ч. 3 ст. 332 КК України, як організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, вчиненому повторно.

13.05.2024 р. ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 208 КПК України та 14.05.2024 р. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з визначенням застави у розмірі 1 514 000 грн. Своє клопотання слідчий мотивував наявністю обґрунтованої підозри ОСОБА_5 , тяжкістю кримінального правопорушення, наявністю ризиків, передбачених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливістю застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Врахувавши, що підозрюваний ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, характер та кількість епізодів ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу підозрюваного, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку, що застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали надані судом, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя відповідно до вимог ст. 178 КПК України, перевіряє вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей та інші обставини, які забезпечать належну процесуальну поведінку особи під час досудового розслідування та судового розгляду.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції» особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має перебувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказані вимоги закону та норм міжнародного права слідчим суддею дотримані, а також оцінені у сукупності всі обставини, які відповідно до ст. 178 КПК України, враховуються при обранні запобіжного заходу.

Застосовуючи відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею перевірено, що в матеріалах провадження є достатні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Так, наявні докази, які містяться в матеріалах клопотання слідчого, зокрема дані заяви ОСОБА_10 , протоколів допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , пред`явлення особи для впізнання від 19.02.2024 р., про хід та результати аудіо, відео контролю розмов, або інших звуків рухів, та дій особи, відносно ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_5 , інші матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри відносно ОСОБА_5 .

Вирішуючи питання про необхідність застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_5 під вартою, апеляційний суд доходить висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують прийняття такого рішення.

Так, ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого корисливого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 9 років з позбавленням права обіймати певні посади, чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років, з конфіскацією майна, що свідчить про можливість вчинення підозрюваним дій направлених на переховування від слідства або суду.

Ризик незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних у цьому кримінальному провадженні підтверджується тим, що ОСОБА_5 обізнаний про свідків та інших підозрюваних у цьому кримінальному провадженні, а також тим, що наразі органом досудового розслідування не встановлено всіх осіб, які можуть бути причетні до обставин вчиненого кримінального правопорушення, тобто перебуваючи на волі, може незаконно впливати, як на інших підозрюваних, так і на свідків кримінального правопорушення, з метою зміни їх показань.

Крім того, зважаючи на обставини кримінального правопорушення, кількість епізодів злочинної діяльності, пов`язаної з незаконним переправленням осіб через державний кордон України, у період воєнного стану, існує ймовірність продовження ОСОБА_5 злочинної діяльності або вчинення інших кримінальних правопорушень.

На переконання апеляційного суду слідчим у клопотанні, не доведено наявності таких ризиків, як знищення, сховання або спотворення будь-яких з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки в клопотанні, наявність таких ризиків недостатньо мотивовано. Разом з тим, відсутність наведених ризиків, істотно не впливає на обґрунтованість застосованого запобіжного заходу, з огляду на існування інших ризиків.

Отже, доводи захисника про недоведення прокурором існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України є безпідставними, в цій частині, рішення слідчим суддею прийнято на основі об`єктивно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому досліджені всі матеріали провадження та наведені в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді про те, що саме така міра запобіжного заходу, як тримання під вартою, забезпечить виконання ОСОБА_5 процесуальних обов`язків, і, застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, про що просить апелянт, не забезпечить на даній стадії досудового розслідування кримінального провадження, виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Наявність у підозрюваного постійного місця мешкання, міцних соціальних зв`язків та позитивної характеристики, не є підставами для зміни обраного запобіжного заходу, оскільки не спростовують висновків слідчого судді про можливість вчинення ним дій, передбачених ст. 177 КПК України.

Що стосується вимог апелянта про зменшення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, між тим згідно зазначеної статті у виключних випадках, якщо слідчий суддя встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину та покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вказані розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникало бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню обставин у кримінальному провадженні.

Використання законодавцем терміну «у виключних випадках», по суті, є оціночним критерієм щодо здатності або нездатності забезпечити виконання обов`язків підозрюваним. В такому випадку для суду, як і для слідчого судді, орієнтирами для визначення розміру застави може бути майновий стан підозрюваного, розмір майнової шкоди або доходу, в отриманні якого він підозрюється, сума неправомірної вигоди. Сума застави, на думку апеляційного суду, повинна бути такою, щоб, з одного боку, загроза втрати внесеної суми утримувала підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не була завідомо непомірною для підозрюваного, що призведе до неможливості виконання застави.

Отже, оскільки законодавцем не визначено чітких критеріїв обрання розміру застави у виключних випадках, визначення її грошового еквіваленту відбувається відповідно до внутрішнього переконання суду.

Хоч максимальна межа, вказана у п. 3 ч. 5 ст. 182 КК України, визначена від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є значною, така сума не завжди є достатньою для гарантування належної процесуальної поведінки підозрюваних чи обвинувачених у вчиненні злочинів.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини. визначеної у рішенні «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 р., Суд посилаючись на п. 3 ст. 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи з характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Як вбачається з мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваної ухвали, слідчий суддя, вказаних вимог закону дотримався, належним чином врахував обставини кримінального правопорушення, у яких підозрюється ОСОБА_5 , зокрема, підвищений ступінь суспільної небезпеки умисного кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним переправленням чоловіків осіб призовного віку через державний кордон України, під час дії воєнного стану, корисливий характер правопорушення, яке могло супроводжуватись одержанням підозрюваним безпідставного доходу, як наслідок, істотного поліпшення його майнового стану, що дозволяє дійти до висновку про наявність виключного випадку, що зумовлює необхідність визначення застави, вище максимального розміру, визначеного п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Отже, оскільки рішення слідчого судді є обґрунтованим та вмотивованим, а прокурором доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, ухвала слідчого судді відповідає вимогам кримінального процесуального закону, підстав для її скасування та вирішення питання про застосування відносно ОСОБА_5 іншого, більш м`якого запобіжного заходу або зменшення розміру застави, на даний час, апеляційний суд не вбачає, тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2024 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

_____________________ _____________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3