ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2024 року, в рамках кримінального провадження № 0002111 від 18 липня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

До Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшло клопотання слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 , погодженого із прокурором у кримінальному провадженні прокурором Луцької окружної прокуратури ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002111, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.07.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 cт. 332 КК України, а саме, на телефон марки «Iphone 6S», із встановленою сім-карткою НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 ; телефон марки «Iphone 5», із встановленою сім-карткою НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 ; ноутбук марки HP, з ім`ям комп`ютера «Laptop-SS7PBM5O (згідно даних операційної системи); документи на польській мові загальною кількістю 39 арк; страховий поліс №18456794, виданий на ім`я TOKARCHUK VIKTOR; страхові поліси НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , виданий на ім`я «MOSKAL ROMAN».

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2024 року вказане клопотання задоволено.

Накладено арешт на майно, а саме, на телефон марки «Iphone 6S», із встановленою сім-карткою НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 ; телефон марки «Iphone 5», із встановленою сім-карткою НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 ; ноутбук марки HP, з ім`ям комп`ютера «Laptop-SS7PBM5O (згідно даних операційної системи); документи на польській мові загальною кількістю 39 арк; страховий поліс №18456794, виданий на ім`я TOKARCHUK VIKTOR; страхові поліси НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , виданий на ім`я «MOSKAL ROMAN».

Накладаючи арешт на вищевказане майно, слідчий суддя вказав, що дане майно, відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, тому з метою збереження речових доказів та забезпечення проведення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування, воно підлягає арешту.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням представник власника майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 в частині накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_11 зокрема на: мобільний телефон марки «Iphone 6S», із встановленою сім-карткою НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 ; телефон марки «Iphone 5», із встановленою сім-карткою НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 ; ноутбук марки HP, з ім`ям комп`ютера «Laptop-SS7PBM5O (згідно даних операційної системи). Вказує, що судом при розгляді клопотання про арешт майна не було дотримано положень ст.ст.172, 173 КПК України, а саме: не було повідомлено про призначення розгляду клопотання про арешт майна належного власнику ОСОБА_9 , а оскаржуване судове рішення її довірителем взагалі не було отримано, не забезпечено право на захист, не підтверджена можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні та не вмотивовано розумності та співрозмірності обмеження права власності з завданнями кримінального провадження.

Звертає увагу на те, що сама ухвала не містить інформації де і при яких обставинах було вилучено майно, кому воно належить, хоча підставою обшуку була ухвала суду із зазначенням за чиїм місцем проживання проводиться обшук, а тому на думку сторони захисту вбачається, що дії суду суперечать п.18 ч.1 ст. 3 КПК України, а ухвала суду має бути скасована з підстав неповноти розгляду справи.

Разом з тим, вказує, що під час проведення обшуку і вилучення майна її довірителька добровільно для огляду надала телефон і ноутбук із вказуванням паролів доступу, оскільки належне їй майно не містить ознак якоїсь її протиправної поведінки.

Крім того, зазначає, що вилучений комп`ютер використовується її довірителькою, яка є педагогом в здійсненні роботи, ведені електронних журналів і т.п., а тому вилучення такого майна створило суттєві труднощі в роботі, які ОСОБА_9 не може усунути без повернення майна.

Звертає увагу на те, що слідчі мали можливість виявити та надати інформацію, що саме наявне на телефонах чи ноутбуці містить інформацію чи ознаки, які дозволили б визначити арештовану техніку як доказ в межах кримінального провадження.

Також вказує, що в межах даного кримінального провадження ОСОБА_9 не вручалось повідомлення про підозру. Під час проведення обшуку протокол також ОСОБА_9 не було вручено.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, думку представника власника майна ОСОБА_8 , яка апеляційну скаргу підтримала із викладених у ній мотивів та просила її задовольнити, прокурора та слідчого, які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

З апеляційної скарги вбачається, що представник власника майна фактично оскаржує судове рішення в частині задоволення клопотання про накладення арешту на мобільні телефони та ноутбук. В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому апеляційному перегляду відповідно до положень ст.404 КПК України не підлягає.

За змістом п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Арештом майна відповідно до ч.1 ст.170 КПК України є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч.ч.2-6 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів. У цьому випадку, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

2) спеціальної конфіскації. У цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України.

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи. У цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

З аналізу положень вищевказаних процесуальних норм закону вбачається, що слідчий, прокурор повинні довести, що майно, яке на їх думку підлягає арешту, повинно відповідати критеріям, визначеним у ст.98 КПК України. Доведеними повинні бути і ризики щодо такого майна, передбачені ст.170 КПК України, а саме: щодо збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

На думку апеляційного суду, зазначені вимоги закону при розгляді клопотання слідчого про накладення арешту на майно в оскаржувані частині, слідчим суддею дотримані.

З матеріалів клопотання вбачається, що в даний час СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002111 від 18 липня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.332 КК України, що підтверджується відповідним витягом.

24.05.2024 року на підставі ухвали постановленої слідчим суддею Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/9717/24 від 22.05.2024 року, за адресою АДРЕСА_1 , в присутності фактичного користувача приміщення ОСОБА_9 , окрім іншого вилучено телефон марки «Iphone 6S», із встановленою сім-карткою НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 ; телефон марки «Iphone 5», із встановленою сім-карткою НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 ; ноутбук марки HP, з ім`ям комп`ютера «Laptop-SS7PBM5O (згідно даних операційної системи).

Постановою слідчого від 24.05.2024 року зокрема вищевказане майно визнано речовими доказами.

Доводячи підставність поданого клопотання про накладення арешту, слідчий в своєму клопотанні, вказував про те, що майно, яке було вилучене під час обшуку 24.05.2024 року за адресою АДРЕСА_1 , в присутності фактичного користувача приміщення ОСОБА_9 , окрім іншого телефон марки «Iphone 6S», із встановленою сім-карткою НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 ; телефон марки «Iphone 5», із встановленою сім-карткою НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 ; ноутбук марки HP, з ім`ям комп`ютера «Laptop-SS7PBM5O (згідно даних операційної системи), має істотне значення для кримінального провадження, а саме: може бути використане при проведенні розслідування, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України у зв`язку з чим його було визнано речовим доказом. А тому, саме з метою збереження речових доказів, просив накласти арешт на це майно.

Проаналізувавши вищевикладене та дослідивши матеріали провадження апеляційний суд вважає, що майно, яке було вилучене під час обшуку 24.05.2024 за адресою АДРЕСА_1 , в присутності фактичного користувача приміщення ОСОБА_9 , зокрема телефон марки «Iphone 6S», із встановленою сім-карткою НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 ; телефон марки «Iphone 5», із встановленою сім-карткою НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 ; ноутбук марки HP, з ім`ям комп`ютера «Laptop-SS7PBM5O (згідно даних операційної системи), на яке слідчий окрім іншого просить накласти арешт у поданому до місцевого суду клопотанні, дійсно може бути використане при проведенні розслідування, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, передбачених ч.ч.2,3 ст.332 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002111, оскільки може бути пристосоване чи використане як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегло на собі його сліди, тобто воно відповідає критеріям, визначеним у ст.98 та ч.2 ст.167 КПК України, а тому відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України підлягає арешту - з метою збереження речових доказів.

Також арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.

Разом з тим, доводи представника власника майна ОСОБА_8 , про те, що слідчим суддею було допущено істотне порушення вимог кримінально процесуального закону, а саме не повідомлено власника майна ОСОБА_9 , а розглянуто клопотання слідчого про накладення арешту на майно у її відсутності чим порушено її право на захист, є необґрунтованими, оскільки в судове засідання місцевого суду ОСОБА_9 подала заяву про розгляд клопотання без її участі, щодо накладення арешту остання заперечувала.

Відсутність повідомлення про підозру в кримінальному провадженні, на що є також посилання у поданій апеляції, не позбавляє слідчого права звернутися з клопотанням про арешт майна для забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні, про що йдеться в ч.3 ст.170 КПК України.

Таким чином, перевіряючи матеріали, апеляційний суд приходить до висновку, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна. Слідчий суддя дотримався вимог п. 5 ч.2 ст. 173 КПК України, врахувавши розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

У випадку, якщо у подальшому наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваним кримінальним правопорушенням у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, апелянт не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.

Отже, вищевказані посилання представника власника майна та усі інші її доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу суду, оскільки фактично зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин провадження та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

З урахуванням вищенаведених мотивів, апеляційний суд не вбачає жодних законних підстав для скасування оскаржуваного судового рішення слідчого судді в оскаржуваній частині.

Не вбачає апеляційний суд і будь-яких порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

У зв`язку з вищевказаним, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу в оскаржуваній частині слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст.ст. 98, 170, 376, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2024 року, в рамках кримінального провадження № 0002111 від 18 липня 2023 року, - без змін.

Ухвала остаточна й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді