КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/6984/23 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1261/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

14 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000494 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченої,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, українки, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, непрацюючої, маючої на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої: 04.07.2022 року Деснянським районним судом м. Києва за ч.4 ст. 185 КК України до 5 років розбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбуття покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2023, ОСОБА_7 визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 15 ч.4 ст. 185 КК України і призначено їй покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду міста Києва від 04.07.2022 року, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 /п`яти/ років 1 /одного/ місяця позбавлення волі.

Обраний під час досудового розслідування ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту - залишено без змін, до набрання вироком законної сили.

Строк покарання обраховувати з моменту затримання ОСОБА_7 .

Вирішено долю щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , 09.02.2023 року приблизно о 20 год. 20 хв., перебуваючи у приміщенні торгівельної зали магазину «Сільпо», що розташований у ТРЦ «Район» за адресою: м. Київ, вул. Лаврухіна, 4, побачила на полицях товар, після чого у неї виник умисел направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, який введено з 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 року Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжено Указами Президента України від 14.03.2022 року №133/2022, від 18.04.2022 року №259/2022, від 17.05.2022 року №341/2022 та від 12.08.2022 року №573/2022 та від 07.11.2022 року №757/2022 до 19.02.2023 року відповідно.

Реалізуючи свій умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, впевнившись, що за її діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, підійшла до полиць з товаром, з яких взяла, майно, яке належить ТОВ «Сільпо-Фуд», а саме: сосиски «Віденські Алан» вагою 0,24 кг., вартістю 60 грн. 28 кой., ковбаса «Алан Лікарська», вагою 0,41 кг., вартістю 101 грн. 35 коп., сарделі «Алан з сиром», вагою 0,708 кг., вартістю 163 грн. 68 коп., стегна курячі, вагою 2,144 кг., вартістю 161 грн. 21 коп., одну банку оливок «ІЬегіса», вартістю 35 грн. 19 коп., одну банку оливок «Exoliva», вартістю 39 грн. 99 коп., одну упаковку вершкового масла «Волошкове поле», вартістю 111 грн. 20 коп., одну банку паштету «Пятачок домашній», вартістю 53 грн. 19 коп., продукт сирний «Повна чаша», вагою 0,368 кг., вартістю 58 грн. 58 коп., одну упаковку вершкового шоколадного масла «Ферма», вартістю 58 грн. 39 коп., одну банку кільки «Kaija», вартістю 52 грн. 79 коп., та одну банку шпрот «Riga Extra в олії 160 г.», вартістю 63 грн. 99 коп., які сховала до рюкзака, який був при ній.

Продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, ОСОБА_7 , утримуючи при собі вищевказане майно, загальною вартістю 959 грн. 84 коп., пройшла касову зону не розрахувавшись за нього, таким чином виконавши усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, однак правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі, оскільки вона була зупинена працівником магазину на місці вчинення правопорушення.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст.185 КК України, які виразилися як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину, просить скасувати вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2023 та призначити більш м`яке покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що вирок суду був винесений без участі захисника, що є суттєвим порушенням її прав. Апелянт вказує, що їй не було роз`яснено Конституційні права і до неї не було допущено захисника, а вона сама не компетентна в області юриспруденції.

Крім того, апелянт вказує, що вона щиро розкаялась, визнала вину, зобов`язується працевлаштуватись на роботу і не вчиняти більше крадіжки ніколи. Зазначає, що під час війни вона дуже хвилювалася і тому не віддавала значення своїм діям, та вчинила крадіжку, оскільки дуже любить свою дитину і бажала, щоб у неї була їжа під час війни, та щоб її дитина не померла з голоду під час обстрілів.

Апелянт просить врахувати характеристику з місця її проживання, та збіг тяжких обставин втрати близьких родичів та можливість померти від обстрілів окупантів.

Представник потерпілого ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань про відкладення судового засідання до суду не подав, а тому враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність представника потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином.

Так, з журналу судового засідання від 12.06.2023 та аудіозапису цього засідання слідує, що під час розгляду кримінального провадження обвинуваченаОСОБА_7 беззаперечно визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України, щиро розкаялась, підтвердила обставини його вчинення, зазначивши час, місце, спосіб, а також розмір і вартість викраденого нею майна та не заперечувала проти розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому суд першої інстанції переконався у правильності розуміння ОСОБА_7 змісту обвинувачення, у добровільності її позиції, а також роз`яснив обвинуваченій, що вона буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції обвинуваченої, заслухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти викладених в обвинувальному акті обставин, суд першої інстанції у відповідності до вимога ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, обвинувачена ОСОБА_7 , будучи обізнаною про свої права та обов`язки, про що підтвердила суду першої інстанції, будь-яких клопотань щодо призначення їй захисника не заявляла, більш того, на запитання суду щодо того чи буде приймати під час судового розгляду участь захисник, обвинувачена спочатку вказала, що не знає чи бажає мати захисника, а після роз`яснення судом, що це право обвинуваченої мати захисника або свої права захищати самостійно, повідомила, що захисник не потрібен і що свої права буде захищати самостійно. Інкримінований ОСОБА_7 злочин за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України не є особливо тяжким, а даних, що обвинувачена відноситься до будь-якої категорії осіб, зазначених у ч.2 ст. 52 КПК України, які передбачають обов`язкову участь захисника, матеріали провадження не містять, не надано таких даних і до суду апеляційної інстанції. З огляду на наведене, жодних порушень права на захист обвинуваченої ОСОБА_7 під час розгляду справи, колегія суддів не вбачає, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченої в цій частині є неспроможними.

Що стосується посилань обвинуваченої в апеляційній скарзі на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через суворість, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставину, яка пом`якшує покарання судом першої інстанції визнано і враховано - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують його покарання. Також, судом першої інстанції враховано дані щодо особи обвинуваченої, яка раніше судима за аналогічний умисний корисливий злочин, вчинила злочин в період іспитового строку, не працевлаштована, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 нових злочинів буде покарання в межах, установлених санкцією інкримінованої йому статті, відповідно до положень КК України у виді позбавлення волі,а також правильно визначив вид і розмір остаточного покарання за сукупністю вироків, відповідно до вимог ст. 71 КК України. Таке покарання, на переконання колегії суддів, відповідає принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої про те, що вона щиро розкаялась, визнає вину, зобов`язується працевлаштуватись на роботу і не вчиняти більше крадіжки, яку вчинила під впливом тяжких обставин внаслідок втрати близьких родичів, як на підстави призначення більш м`якого покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки зі змісту вироку вбачається, що щире каяття обвинуваченої судом було визнано обставиною, що пом`якшує покарання, та фактично було враховано при призначенні обвинуваченій покарання, у зв`язку з чим розмір покарання визначено в мінімальних межах, установлених санкцією інкримінованої їй статті, відповідно до положень КК України.

При цьому, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Отже, щире каяття передбачає, окрім щирого жалю особи у вчиненні кримінальних протиправних діянь та осуду своєї поведінки, ще й визнання особою своєї вини. Таким чином, враховуючи, що щире каяття ОСОБА_7 було визнано і враховано судом першої інстанції обставиною що пом`якшує покарання, підстав для визнання окремою обставиною, що пом`якшує покарання - визнання вини обвинуваченою, колегія суддів не вбачає.

Не знайшли свого підтвердження у матеріалах провадження і посилання обвинуваченої про вчинення кримінального правопорушення під впливом тяжких обставин внаслідок втрати близьких родичів. При цьому, надані обвинуваченою копії свідоцтв про смерть ОСОБА_10 та ОСОБА_10 , які, як стверджує обвинувачена є її бабусею та дідусем, та які померли за півроку та три місяці до вчинення обвинуваченою злочину, в межах іншої територіальної одиниці, не є тією обставиною, яка може свідчити про вчинення обвинуваченою крадіжки під впливом тяжких обставин.

Незадовільний стан здоров`я матері обвинуваченої, на який остання вказувала під час апеляційного розгляду, стан вагітності обвинуваченої не є безумовними підставами для зміни вироку з прийняттям рішення про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, як про це ставить питання обвинувачена в своїй апеляційній скарзі, оскільки ОСОБА_7 вчинила новий злочин під час іспитового строку, встановленого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 04.07.2022, за яким вона була засуджена за ч.4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнена від його відбування з випробуванням, що свідчить про стійке небажання обвинуваченої стати на шлях виправлення та виключає можливість призначення обвинуваченій більш м?якого покарання чи повторного звільнення її від відбування покарання з випробуванням, а тому доводи обвинуваченої в цій частині є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги обвинуваченої з приводу суворості призначеного судом першої інстанції покарання.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2023 у кримінальному провадженні №0000494 щодо обвинуваченої ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

______________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4