Справа № 615/63/22
Провадження № 1-кп/615/8/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

при розгляді у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Валки Харківської області матеріалів кримінального провадження №0000273 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.239, ч.2 ст.367 КК,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

07.03.2024 прокурор подав клопотання, в якому просить визнати очевидно недопустимими докази, які відкриті стороною захисту прокурору та представнику потерпілого з порушенням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, зокрема ст.290 КПК, не досліджувати їх в судовому засіданні, окрім: рішення №87 від 14.06.2022 «Про надання дозволу КП «Благоустрій» на тимчасове розміщення твердих побутових відходів на полігоні, розташованому поблизу с. Піски Валківської міської територіальної громади»; копії відповіді Валківської міської ради №04-28/804 від 01.03.2023 про виділення коштів; копії листа №118 від 25.08.2022.

В обґрунтування клопотання вказав, що під час судового розгляду стороною захисту супровідним листом від 28.06.2023 відкрито прокурору докази, які сторона захисту планує використовувати як докази в суді. Надані докази вважає очевидно недопустимими, та такими, що не можуть бути досліджені в судовому засіданні згідно приписів ч.2 ст.89 КПК.

Чинним КПК закріплено процесуальну рівність та змагальність сторін у кримінальному провадженні, зокрема, ст.290, на думку прокурора, покликана забезпечити справедливий баланс сторін в питаннях обізнаності про докази один одного перед надходженням обвинувального акту до суду.

Зауважив, що Верховним Судом прийнято ряд основоположних постанов щодо недопустимості доказів, відкриття яких здійснено з порушенням порядку ст.290 КПК, а саме у постановах від 16.03.2017 у справі №5-364кс16 та від 12.10.2017 у справі №5-237кс15(17), не відкриття доказів прокурором та відкриття доказів під час судового розгляду, якщо такі докази вже існували на стадії досудового розслідування, тягне за собою недопустимість таких доказів.

Окрім того, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що не тільки прокурор, а і сторона захисту має обов`язок відкривати свої докази. У постанові від 13.11.2018 у справі №554/12215/15-к суд зазначив про необхідність дотримання сторонами кримінального провадження положень ст.290 КПК та відкриття сторонами одна одній усіх матеріалів після закінчення досудового розслідування, оскільки недотримання цих вимог є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими доказами. У постановах від 16.03.2017 у справі №5-364кс16, від 12.10.2017 у справі №5-237кс15(17), - чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборону адресовано суду, який згідно з ч.12 ст.290 КПК, не має права допустити наявні в них відомості як докази, які існували на момент звернення до суду з обвинувальним актом, але не були відкриті сторонам.

В постанові від 06.12.2018 у справі №521/2542/14-к Верховний Суд констатував, що відповідно за самим змістом ч.2 ст.290 КПК презюмується, що відкриття має бути здійснено до початку судового розгляду, оскільки сторони мають право на час бути готовими до проведення змагального процесу мати заперечення на доводи сторони обвинувачення та навпаки.

Вважає, що ключовою позицією Верховного Суду, яка має бути взята до уваги при розгляді питання про очевидну недопустимість доказів, є позиція, що виникнення обов`язку сторони захисту щодо відкриття матеріалів кримінального провадження прямо пов`язане із наявністю відповідного запиту прокурора. У постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №691/1358/15-к, відповідно до ч.6 ст.290 КПК сторона захисту за запитом прокурора зобов`язана надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до житла чи іншого володіння, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем сторони захисту, якщо сторона захисту має намір використати відомості, що містяться в них, як докази в суді. Тобто, виникнення обов`язку сторони захисту щодо відкриття матеріалів кримінального провадження прямо пов`язане із наявністю відповідного запиту від прокурора.

Зі слів прокурора, захисник здійснює повноваження у кримінальному провадженні після повідомлення обвинуваченому про підозру. Перед затвердженням обвинувального акту та направленням його до суду для розгляду по суті 13.01.2022 прокурором у кримінальному провадженні вручено запит стороні захисту в порядку ч.6 ст.290 КПК про надання доступу прокурору до документів, які планує використати в суді як доказ. У відповідь 16.01.2022 прокурором отримано заяву за підписом обвинуваченого та захисника про те, що відповідні докази у сторони захисту на даний час відсутні. Натомість, через понад півтора роки з моменту направлення до суду обвинувального акту 28.06.2023 сторона захисту направила прокурору копії документів, які планує використати, як доказ в суді.

Стверджує, що детально ознайомившись з наданими матеріалами, більшість цих документів є очевидно недопустимими доказами саме через порушення вимог ч.6,12 ст.290 КПК з урахуванням правової позиції Верховного Суду щодо порядку відкриття доказів стороною захисту.

Більшість документів, які відкрито стороною захисту, датовані до 16.01.2022 та створені в процесі або безпосередньо пов`язані з діяльністю КП «Благоустрій», яке очолював обвинувачений, який на думку прокурора, достовірно знав про їх існування, більш того вони перебували у його розпорядженні.

Єдиними документами, які можуть вважатися додатковими доказами, відкритими в передбаченому законом порядку, та на думку прокурора можна вважати допустимими: рішення №87 від 14.06.2022; копію відповіді № 04-28/804 від 01.03.2023; копію листа №118 від 25.08.2022.

19.03.2024 захисник надала заперечення на клопотання прокурора, в якому просить дослідити в судовому засіданні докази, що відкриті стороною захисту прокурору та представнику потерпілого.

Зазначила, що дійсно станом на 18.01.2022 у сторони захисту були відсутні докази, які мали намір використовувати як доказ у суді. Під час судового розгляду 28.06.2023 у відповідності до ст.290 КПК стороною захисту відкрито наявні у неї на цей час докази стороні обвинувачення та потерпілому.

Аналізуюючи вимоги ст.86-89, 290 КПК, вважає, що ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу з оціночним поняттям i вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. При цьому, системний аналіз ст. 89 КПК дозволяє дійти висновку, що законодавець поділяє ознаки недопустимості доказів на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими, на думку захисника, є ті докази, про недопустимість яких прямо вказує KПK, тобто будь-яке порушення процедури їх отримання, що є безумовною підставою визнання їх недопустимими.

Посилаючись на позицію ВСУ у справі №521/2542/14-к, вважає, що як сторона захисту, так і сторона обвинувачення не може використовувати положення ч.2 ст.290 КПК як формальну й безумовну підставу, щоб вимагати від судів скасувань судових рішень. Крім того, положення ч.12 ст.290 КПК про наслідки недопущення судом відомостей, що містяться в них як докази, може мати місце лише у випадку саме не відкриття матеріалів провадження. Разом з тим, на погляд захисника, законодавцем не визначено обов`язок відкриття матеріалів тільки до початку проведення підготовчого судового засідання. Не виключається, що таке відкриття вже може бути здійснено й тоді, коли судовий розгляд розпочався, наприклад, в разі залучення нового захисника або в інших випадках. Суд не вбачає порушенням вимог ст.290 КПК у разі відкриття доказів після початку судового розгляду.

Вважає, що хибними твердження прокурора про очевидну недопустимість та не можливість дослідження в судовому засіданні згідно приписів ч.2 ст.89 КПК відкритих стороною захисту доказів, а його тлумачення рішень, прийнятих у справах №554/12215/15-к, 521/2542/14-к, його суб`єктивною думкою, адже позиція Верховного Суду, на яку прокурор посилається в клопотанні, зазначена ним не повно та не відповідає позиції суду, викладеній в рішеннях, на яких базується його клопотання.

В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги клопотання, посилаючись на викладені в ньому обставини. Наполягав, що документи існували на момент направлення обвинувального акту до суду, але на його запит в порядку ч.6 ст.290 КПК сторона захисту повідомила про відсутність доказів, які вона планує використати в суді як доказ. Відкриті докази стороною захисту лише на стадії судового розгляду. На думку прокурора, наявні беззаперечні підстави вважати їх очевидно не допустимими та не досліджувати в судовому засіданні.

Захисник, з думкою якого погодився обвинувачений, заперечив проти задоволення клопотання, просить дослідити зібрані під час судового розгляду та відкриті стороні обвинувачення і потерпілому докази. Звернула увагу, що лише після отримання обвинувального акту змогли проаналізувати обвинувачення у призмі відкритих прокурором доказів. Відкриті стороні обвинувачення документи дійсно датовані до 16.01.2022, але не перебували в розпорядженні обвинуваченого та витребувані шляхом надання запитів, що потребувало тривалого часу. На думку захисника, кримінальний процесуальний закон не містить заборону стороні захисту збір доказів під час судового розгляду, головне, щоб зібрані докази були відкриті стороні обвинувачення та потерпілому у передбаченому законом порядку.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд доходить наступного висновку.

Згідно ст.84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК).

Із ст.86 КПК, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За змістом ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані:

1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;

4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими (ст.89 КПК).

У відповідно до положень ст.290 КПК сторона захисту за запитом прокурора зобов`язана надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до житла чи іншого володіння, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем сторони захисту, якщо сторона захисту має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Верховний Суд в постанові від 07.06.2022 у справі №462/1710/16-к зазначив, що вимоги ст.290 КПК не перешкоджають стороні захисту шукати і надавати суду докази після закінчення досудового розслідування, у тому числі під час розгляду справи в суді першої інстанції. Це зокрема підтверджується положеннями п.8 ч.3 ст.42 КПК, відповідно до яких обвинувачений, тобто особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду, має право збирати і подавати докази.

Виключення такої можливості істотним чином обмежить здатність обвинуваченої особи ефективно захищатися від обвинувачення, оскільки лише після закінчення досудового розслідування сторона захисту отримує доступ до доказів, на підставі яких сформульовано обвинувачення, і після цього має повноцінну можливість побудувати стратегію і тактику захисту, що включає пошук і надання доказів.

У разі з`явлення доказу, про який іншій стороні не було відомо, ця сторона має право на достатній час і можливості для вивчення нового доказу і, як у цьому разі, на підготовку до допиту, а суд має забезпечити стороні такі можливості відповідно до ст.22 КПК.

Зі змісту п.3.2 Рішення Конституційного Суду України №12-рп/2011 від 20.10.2011 у справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватись як доказ у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі; обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість доказів, оскільки вони підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч.1 ст.89 КПК, тому в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.

З огляду на викладене, керуючись ст.369-372 КПК суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора про визнання доказів, відкритих стороною захисту прокурору та представнику потерпілого під час судового засідання, очевидно недопустимими через порушення вимог ст.290 КПК та не дослідження їх в судовому засіданні відмовити.

Дослідити докази сторони захисту, відкриті прокурору та представнику потерпілого в судовому засіданні, питання щодо їх допустимості у разі заявленого клопотання вирішити під час ухвалення рішення в нарадчій кімнаті.

Ухвала, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення, передбаченого ч.1 ст.392 КПК, окремому оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти такої ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст.392 КПК.

Суддя ОСОБА_1