Справа № 953/8181/23
н/п 1-о/953/7/23
УХВАЛА
"13" грудня 2023 р. Київський районний суд м. Харкова у складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в режимі відеоконференції заяву ОСОБА_7 про перегляд вироку апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003р. за виключними обставинами, -
05 вересня 2023р. засуджений ОСОБА_7 звернувся до Київського районного суду м. Харкова із заявою про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2003 в порядку ст. 34 КПК України, просив скасувати вказаний вирок та ухвалити новий.
Засуджений заяву підтримав, просив задовольнити, з обставин, викладених у заяві, пояснив, що з урахуванням відбутої частини покарання підлягає звільненню від подальшого відбування покарання.
Захисник заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку за новоявленими обставинами підтримала.
Прокурор проти задоволення заяви засудженого заперечував, посилаючись на відповідність вироку Апеляційного суду Харківської області національному законодавству України, неповідомлення заявником будь-яких обставин, що є виключними в розумінні ч. 3 ст. 459 КПК України.
Суд, вислухавши учасників провадження, дослідивши матеріали заяви та кримінальної справи № 1-9/03, доходить наступного:
Глава 34 КПК України визначає підстави та порядок здійснення провадження за нововиявленими або виключними обставинами, строки звернення й вимоги до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або ж виключними обставинами.
Згідно положень ч.3 ст. 459 КПК України, виключними обставинами визнаються:
1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.
Положеннями ч.4 ст. 459 КПК України визначено, що обставини, передбачені п.3 ч.3 ст. 459 КПК України повинні бути встановлені вироком суду, що набрав законної сили. Обставини, що стосуються зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, у разі неможливості ухвалення вироку можуть бути підтверджені постановою або ухвалою про закриття кримінального провадження, ухвалою про застосування примусових заходів медичного характеру.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що вироком Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2003р. ОСОБА_7 , 1980 р.н., визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.1, п.2, п.4, п.6, п.9, п. 13 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 194 КК України, та призначено остаточне покарання, відповідно до ч.1 ст.70 КК України, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 14.10.2003 року вирок Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2003 року стосовний ОСОБА_7 залишений без змін.
02.12.2021 Європейським судом з прав людини ухвалене рішення у справі «Сьомак та інші проти України» (заява №1691/21 та 5 інших), яким визначено, що конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам ст. 3 Конвенції, воно має бути де-юре і де-факто скоротнім, що означає, як наявність у засудженого перспективи звільнення так і можливість перегляду.
Таким чином, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ, міжнародна судова установа) у рішенні від 2 грудня 2021 року в справі «Сьомак та інші проти України» (заява № 1691/21 та 5 інших) констатував порушення щодо засудженого ОСОБА_7 ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з довічним ув`язненням без перспективи звільнення та постановив, що встановлення порушення само собою є достатньою справедливою сатисфакцією.
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при ухваленні цього рішення, а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований зміст порушень Конвенції та визнання встановлення порушення достатньою справедливою сатисфакцією, свідчать про допущення щодо ОСОБА_7 таких порушень гарантованих Конвенцією прав, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.
У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
З урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини від 19 січня 2000 року встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.
Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021, на яке посилався заявник, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК в частині їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та самого Рішення, яким визнано неконституційними згадані положення в частині неможливості їх застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, а не такий вид покарання, як довічне позбавлення волі.

Таким чином, рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/21 від 16.09.2021, на яке посилається засуджений ОСОБА_7 у своїй заяві, неконституційність закону, застосованого судом при винесені вироку стосовно нього, не встановлена, а визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України, що на вирішення справи по обвинуваченню ОСОБА_7 при розгляді по суті пред`явленого обвинувачення не впливало.

На теперішній час нормами Кримінального кодексу України питання застосування до осіб, засуджених до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі положень ст.ст. 81, 82 КК України не врегульовано, а вказаним рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/21 від 16.09.2021 лише зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

При розгляді заяви ОСОБА_7 обставин, які є виключними, а саме: штучного створення або підроблення доказів, неправильності перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдивих показань свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути, - не встановлено.

Таким чином, оскільки засуджений жодної з вищевказаних обставин, яка вважається виключною в розумінні положень кримінального процесуального закону, не вказав, а вирок Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2001р. постановлений у відповідності до норм національного законодавства до якого станом на час розгляду заяви ОСОБА_7 зміни, які б стали підставою перегляду вказаного судового рішення не внесені, колегія суддів підстав задоволення заяви не вбачає.

Керуючись положеннями ст. ст. 429, 459,462, 464 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року, - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд міста Харкова протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3