Провадження №1-кп/204/1323/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000750 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 липня 2023 року за обвинуваченням: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_5 , захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заявив клопотання про продовження строку дії запобіжних заходів обраних відносно обвинувачених. В обґрунтування своїх клопотань зазначив, що ризики, які слугували підставою для застосування щодо обвинувачених запобіжних заходів, на даний час не зменшились та не перестали існувати. Так, на даний час наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обвинувачуються у вчиненні двох епізодів тяжких кримінальних правопорушень, один з яких є особливо тяжким та усвідомлюють, що можуть понести покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, крім того вчинили вказані кримінальні правопорушення в період іспитового строку. Також, існує ризики, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки під час досудового розслідування було проведено слідчу дію впізнання за фотознімками, в ході якої свідок впізнав обвинувачених, як осіб, які викрали його мобільний телефон, крім того, оскільки обвинуваченим інкримінується здійснення розбійного нападу на потерпілого, є очевидний ризик намагання обвинуваченими здійснити незаконний вплив як на свідка, так і на потерпілого, з метою зміни показань останніми в суді для уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, наявний і ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачені є раніше неодноразово судимими, вчинили вказані кримінальні правопорушення в період іспитового строку, ніде не працевлаштовані, не мають офіційного джерела доходу, а тому з метою отримання доходу можуть продовжити вчиняти кримінальні правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання прокурора. Просив в задоволенні клопотання відмовити та обрати відносно нього більш м`який запобіжний захід.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання прокурора. Просив в задоволенні клопотання відмовити та обрати відносно нього більш м`який запобіжний захід.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_7 підтримав думку свого підзахисного. Вважав, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню, оскільки ризики, які були зазначені прокурором у своєму клопотанні є необґрунтованими. Його підзахисний має міцні соціальні зв`язки.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 підтримав думку свого підзахисного. Просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати до його підзахисного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд вважає можливим задовольнити клопотання прокурора, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Зі змісту частин 3, 4 та 5 ст. 199 КПК України випливає, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2023 року було продовжено строк дії запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , строком до 29 жовтня 2023 року, без визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

На переконання суду, відповідні ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій. Водночас КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснювати дії, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи ризик того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, суд зазначає, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, можуть вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику слід віднести ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від: п`яти до восьми років позбавлення волі та від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан що дає підстави вважати, що, в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією Російської Федерації проти України, у обвинувачених збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином виконувати органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, що в свою чергу погіршує можливість здійснення контролю за поведінкою обвинувачених.

Крім того, перевіряючи наявність ризику впливу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто якщо свідки допитувалися на стадії досудового розслідування слідчим суддею.

Ризик впливу на свідків, існує не лише під час зібрання доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань від свідків та дослідження їх судом.

Оскільки, хоча судовий розгляд по справі вже розпочато, однак ще не досліджені докази, свідки ще не допитані судом, а тому існує ймовірний ризик того, що внаслідок впливу обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свідків, вони можуть надавати неправдиві свідчення або ж відмовитись від їх надання, а тому існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слід окремо зазначити, що для здійснення тиску на свідків достатньо того, що особа, якій загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, може вчинити дії, покликані на примушення свідків до надання неправдивих показань або ж відмову від їх надання.

Щодо наявності у обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що останні будучи обізнаними про наявність вироків суду, відповідно до яких їх було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, на шлях виправлення не стали, належних висновків для себе не зробили та продовжили вчиняти кримінальні правопорушення. Окрім цього, є особами у яких відсутнє офіційне джерело доходу, не працевлаштовані, на утриманні нікого не маючі, а тому судом приймається до уваги те, що в разі перебування на більш м`якому запобіжному заході останні можуть вдатися до дій щодо свого незаконного збагачення шляхом продовження вчинення кримінальних правопорушень.

Оцінюючи можливість застосування до обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 іншого, більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд у першу чергу враховує те, що за вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим загрожує покарання у виді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років. Окрім цього, судом враховується те, що обвинувачені не працевлаштовані, не маючі підтвердженого джерела доходу, на утриманні нікого не маючі, що в свою чергу з великою ймовірністю може свідчити про те, що обвинувачені можуть вчиняти дії щодо уникнення покарання за вчинені кримінальні правопорушення, при цьому суд враховує, що така оцінка стосується перспективних фактів, тому суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Окрім цього, судом також враховується, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, до яких, зокрема відноситься швидкий судовий розгляд кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження. За таких обставин, необхідним запобіжним заходом для обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є тримання під вартою, оскільки застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, як основного запобіжного заходу відтермінує можливість його виконання, що, з урахуванням особистої заінтересованості обвинувачених у результатах судового розгляду, створює ймовірну можливість для його поза процесуальних дій.

Суд вважає, що обрані відносно обвинувачених запобіжні заходи не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому застосовані до обвинувачених запобіжні заходи відповідають характеру та тяжкості інкримінованого діяння, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що дані заходи забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених суд на даному етапі не встановив.

Суд вважає, що підстави для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не відпали, стан здоров`я обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджає застосуванню до них вказаного запобіжного заходу, а інші альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинувачених, тому наявна необхідність у збереженні таких мір запобіжного заходу із визначенням строку, а тому суд вважає, що більш м`які запобіжні заходи є таким, що нездатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, а необхідними та достатніми для виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та запобігання встановлених судом ризиків, є лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому у задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу, слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить продовжити, згідно ст. 197 КПК України, строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 22 грудня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 22 грудня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1