ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2525/23 Номер провадження 11-кп/814/2551/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2023 року за №0000619, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз

21 січня 2022 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області за ст.126-1 КК України на 1 місяць арешту,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.289 КК України на 6 років позбавлення волі, строк якого ухвалено обчислювати з 26 травня 2023 року.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 26 травня 2023 року приблизно о 18 годині на узбіччі автодороги «Р-42» біля повороту в с. Марченки Миргородського р-ну Полтавської обл., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, незаконно заволодів транспортним засобом «ВАЗ 21093», н.з. НОМЕР_1 , вартістю 42 785 гривень 26 копійок, власником якого є ОСОБА_10 , а фактичним володільцем - ОСОБА_11 , із метою тимчасового використання даного автомобіля і затим потрапив ним у ДТП по АДРЕСА_2 .

В апеляційних скаргах:

прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2023 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.289 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна, в іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції в порушення вимог закону, ані в мотивувальній, ані в резолютивній частинах вироку не вирішив питання про застосування чи незастосування обвинуваченому додаткового покарання у вигляді конфіскації майна;

захисник ОСОБА_7 , не оскаржуючи доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, просить змінити вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2023 року в частині призначення ОСОБА_8 покарання, призначити йому покарання за ч.2 ст.289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки. Такі вимоги обґрунтовує тим, що місцевий суд при призначенні покарання не врахував те, що: обвинувачений фактично не мав наміру привласнити автомобіль потерпілої, а після нанесення йому тілесних ушкоджень невідомими працівниками поліції поза межами міста скористався згаданим транспортним засобом, щоб дістатися додому після його побиття; потерпіла не наполягала на призначенні ОСОБА_8 суворого покарання; до затримання обвинувачений доглядав за матір`ю, яка є інвалідом ІІІ групи, та бабою похилого віку, готовий відшкодувати потерпілій завдану злочином шкоду, а тому з огляду на всі зазначені вище обставини виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги сторони захисту, позицію прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги захисника та підтримав наведені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення доводи, але просив задовольнити її частково з посиланням на відсутність підстав для ухвалення нового вироку, оскільки прокурором не порушується питання про погіршення становища ОСОБА_8 , перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг та дійшла висновку про те, що вони не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Факт того, що 26 травня 2023 року приблизно о 18 годині ОСОБА_8 на узбіччі автодороги «Р-42» біля повороту в с. Марченки Миргородського р-ну Полтавської обл., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, незаконно заволодів транспортним засобом «ВАЗ 21093», н.з. НОМЕР_1 , вартістю 42 785 гривень 26 копійок, власником якого є ОСОБА_10 , а фактичним володільцем - ОСОБА_11 , із метою тимчасового використання даного автомобіля і затим потрапив ним у ДТП по вул. Сорочинській, 258 у м. Миргород Полтавської обл., в апеляційних скаргах не оспорюється та підтверджено самим обвинуваченим під час допиту в суді першої інстанції.

Однак доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не мав наміру заволодіти автомобілем, а скористався ним, щоб дістатися додому після побиття невідомими поліцейськими в невідомому місці, є безпідставними.

Диспозицією ч.2 ст.289 КК України передбачено відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно. Пункт 1 примітки до ст.289 КК України визначає його як вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Вилучення транспортного засобу полягає в сукупності двох дій - встановленні контролю над транспортним засобом і переміщенні його в просторі з місця первинного знаходження будь-яким способом. Цей злочин має формальний склад і вважається закінченим з моменту початку згадного протиправного переміщення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_11 підтвердила те, що вона в ході руху транспортним засобом «Opel Astra», побачивши ОСОБА_8 за кермом її іншого автомобіля «ВАЗ 21093», н.з. НОМЕР_1 , тривалий час намагалась наздогнати його, що вдалося аж після перекриття йому дороги іншим транспортним засобом. Затим обвинувачений, рухаючись заднім ходом, приблизно три рази вчинив зіткнення з керованим нею автомобілем.

Свідок ОСОБА_12 підтвердив показання потерпілої ОСОБА_11 про те, що під час керування ним своїм транспортним засобом йому назустріч раптово виїхав автомобіль «ВАЗ 21093», н.з. НОМЕР_1 , під керуванням обвинуваченого, який далі приблизно три рази під час руху заднім ходом здійснив наїзд на транспортний засіб потерпілої «Opel Astra».

Таким чином, зазначена вище поведінка ОСОБА_8 , яка полягала в тому, що він, незаконно заволодівши та керуючи чужим транспортним засобом, усіляко намагався втекти від потерпілої та зупинився лише після блокування його двома транспортними засобами, безумовно спростовує версію сторони захисту про те, що обвинувачений не мав наміру заволодівати автомобілем ОСОБА_11 і вимушено його використав, плануючи залишити потім на видному місці.

Окрім того, потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 засвідчили те, що ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння, при цьому, не просив викликати екстренну медичну допомогу та будь-яких тілесних ушкоджень у нього не було.

Такі показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 об`єктивно узгоджуються з даними технічного носія інформації з відеозаписами боді-камер поліцейських патрульної поліції, які прибували за викликом на місце ДТП, і протоколом його огляду від 28 червня 2023 року, з яких установлено, що ОСОБА_8 після ДТП не мав будь-яких тілесних ушкоджень, його одяг був у охайному вигляді та він жодним чином не зазначав про застосування до нього попередньо будь-якого насильства, а його версія зводилась до того, що він не вчиняв зіткнення з автомобілем, під керуванням потерпілої. Натомість, цю версію спростовано як наведеними вище доказами, так і самим ОСОБА_8 під час провадження в судах першої та апеляційної інстанцій.

Окрім того, та обставина, що обвинувачений, діючи повторно, незаконно встановив контроль над чужим для нього транспортним засобом, щодо якого він не мав будь-яких прав, керував ним і вчинив ДТП, уже вказує на наявність у ОСОБА_8 прямого умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, в той час як мотиви та мета тимчасового використання обвинуваченим автомобіля потерпілої не впливають на кваліфікацію його дій за ч.2 ст.289 КК України, а радше підлягають врахуванню при індивідуалізації покарання.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_8 незаконного заволодіння транспортним засобом повторно, кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.289 КК України.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень, за що відбував покарання в місцях позбавлення волі, проте на шлях виправлення не став, неодружений, не працює, за місцем проживання характеризується негативно, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, дані досудової доповіді, в якій установлено високі ризики повторного вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення і його небезпеки для суспільства, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та обставини, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Колегія суддів ураховує думку потерпілої, яка в питанні обрання обвинуваченому заходу примусу поклалась на розсуд суду, те, що ОСОБА_8 має матір, яка є інвалідом ІІІ групи, та бабу похилого віку, однак ці дані з огляду на викладені вище обставини в їх сукупності не є мотивованою й достатньою підставою для пом`якшення обвинуваченому покарання, яке за своїм розміром є наближеним до мінімальної межі санкції ч.2 ст.289 КК України.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів прокурора про те, що місцевий суд не вирішив питання з приводу призначення чи непризначення обвинуваченому додаткового покарання, що, на думку сторони обвинувачення, є безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення, то колегія суддів уважає їх необгрунтованими.

В апеляційній скарзі прокурором не оспорюється необхідність призначення ОСОБА_8 лише основного покарання у вигляді 6 років позбавлення волі без застосування додаткового покарання конфіскації майна.

Зі змісту мотивувальної та резолютивної частин оскаржуваного вироку вбачається, що місцевий суд призначив ОСОБА_8 покарання у вигляді 6 позбавлення волі, тобто без застосування додаткового покарання. А тому відсутність у резолютивній частині вироку суду першої інстанції вказівки про непризначення обвинуваченому конфіскації майна не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. До того ж, ця обставина жодним чином не змінює суть судового рішення та сформульована в зазначений вище резолютивна частина вироку не є такою, що може викликати сумніви чи протиріччя під час його виконання.

Також колегія суддів зауважує, що за обставин розглядуваної справи норму ч.2 ст.289 КК України необхідно аналізувати в системному взаємозв`язку із положеннями Загальної частини КК України.

Так, санкцією ч.2 ст.289 КК України передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна як альтернативне за загальним правилом.

Між тим, положеннями ст.59 КК України унормовано, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.

Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Таким чином, із системного аналізу вказаних вище норм слідує, що, вирішуючи питання щодо можливості призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, необхідно виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вбачається, що ОСОБА_8 незаконно заволодів транспортним засобом із метою його тимчасового використання за призначенням для власних цілей, після чого вчинив ДТП.

Тому, враховуючи те, що ОСОБА_8 злочин вчинено тяжкий, однак наявність корисливого мотиву при кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.289 КК України органом досудового розслідування не інкриміновано, призначення йому конфіскації майна було неможливим, а, отже, в даному конкретному випадку санкція ч.2 ст.289 КК України не мала альтернативний характер в аспекті додаткового покарання. Тобто в цій частині повноваження суду не набували дискреційного характеру, які би наділяли правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності застосовувати конфіскацію майна або не застосовувати її з урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності, а була наявною заборона на законодавчому рівні обрання ОСОБА_8 додаткового покарання за ч.2 ст.289 КК України, що не потребувало вирішення питання з приводу його призначення чи не призначення, виходячи із комплексу обставин, які впливають на покарання.

Таким чином, у контексті наведенного вище позбавлені підстав і не є виправданими, а тому й достатніми, доводи сторони обвинувачення щодо скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Отже, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2023 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4