У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000617 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2023 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайськ, Миколаївської області, українця, громадянина України, не працюючого, маючого середню-спеціальну освіту, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

(режимі відеоконференції за допомогою сервісу EASYCON )

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання. Звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Короткий зміст вироку.

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.11.2022 року та остаточно призначено покарання у виді 5 (п`яти) років і 1 (одного) місяця позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник не погоджується з вироком суду через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, вважає безпідставним висновок суду про відсутність у ОСОБА_6 ряду пом`якшуючих обставин, а також підстав для застосування положень ст.75 КК України.

На думку сторони захисту, призначене судом ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, є надто суворим, враховуючи ряд пом`якшуючих покарання обставин, таких як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування матеріального збитку, відсутність цивільного позову, наявність сталої хронічної хвороби, у зв`язку з перебуванням на обліку у лікаря-нарколога.

Вказує, що судом не вірно застосовано вимоги ст.71 КК України. Пояснює, що ОСОБА_6 було засуджено вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.11.2022р. за ч.1 ст.357 та ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік. Новий злочин, ОСОБА_6 вчинив 19.05.2023р., оскаржуваний вирок (Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 30.10.2023р.) на час подачі апеляційної скарги не набрав законної сили, а покарання за попереднім вироком з 05.11.2023р. рахується як відбуте. Тому, вважає, що застосування судом ст.71 КК України є неправильним.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом встановлено та визнано доведеним, що у травні 2023 року, точна дата та час слідством не встановлені, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на повторне вчинення злочину, а саме таємне викрадення чужого майна в період воєнного стану введеного на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022. Достовірно знаючи, що у будинку ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 ніхто не проживає, ОСОБА_6 вирішив викрасти звідти будь-яке цінне майно.

Виконуючи задумане, 19 травня 2023 року, у обідній час ОСОБА_6 , через місце, де відсутній паркан, незаконно проник на територію домоволодіння ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 . Після цього ОСОБА_6 підійшов до приміщення літньої кухні та через незачинені двері проник до середини. Далі, реалізуючи свій злочинний умисел, корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, користуючись тим, що за ним ніхто не спостерігає та не може завадити його злочинній діяльності, ОСОБА_6 таємно, в період дії воєнного стану в Україні, викрав з приміщення літньої кухні та гаражу майно ОСОБА_8 . Своїми протиправними діями ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_8 матеріальний збиток на загальну суму 12484 грн. Після цього з місця події зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення, в умовах воєнного стану.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку вимог апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши, у відповідності до вимог ст. 404 КПК України, законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, в частині призначення покарання, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом першої інстанції дотримано зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому вид та міру покарання врахував обставини вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується негативно, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважав повне визнання вини та щире каяття у скоєному. За такого суд прийшов до обґрунтованого висновку, що для виправлення та перевиховання ОСОБА_6 , а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень необхідним та достатнім буде покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції статті обвинувачення.

Наведені судом відомості, що характеризують особу обвинуваченого та призначення судом першої інстанції за ч. 4 ст. 185 КК України покарання в межах санкції даної статті у виді позбавлення волі, також вчинення обвинуваченим тяжкого злочину, дають підстави вважати, що покарання, судом першої інстанції призначено з урахуванням вимог ч. 1 ст. 65 КК України, є справедливим за своїм видом та розміром, відповідає меті покарання, визначеній в ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Приймаючи рішення про неможливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працевлаштований, вчинив злочин у період іспитового строку, вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією злочинів, відповідно положень ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Що свідчить про високу суспільну небезпечність обвинуваченого, його стійке небажання стати на шлях виправлення та неможливість його виправлення без реального відбування покарання. А тому застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання є неприйнятним.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Доводи апелянта щодо безпідставного застосування судом першої інстанції вимог ст.71 КК України, при призначенні обвинуваченому покарання, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 засуджений вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.11.2022 року за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік. Вирок суду набрав законної сили 05.12.2022р. 19.12.2022р. ОСОБА_6 був поставлений на облік у відділу пробації Первомайського РО№1 ФГУ «Центр пробації в Миколаївській, Донецькій, Луганській, Херсонській областях». Злочин за оскаржуваним вироком ОСОБА_6 вчинив в травні 2023 року, в період іспитового строку, тобто до повного відбуття покарання. Тому суд обґрунтовано, відповідно до вимог ст.71, ч.3 ст.78 КК України призначив ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим немає.

З огляду на наведене, та відсутністю підстав для зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, із зазначених апелянтом мотивів, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: