В И Р О К

І М ' Я М У К Р А Ї Н И

Справа № 0907/7945/2012

Провадження № 1/348/1/24

24 січня 2024 року Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

підсудного ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Надвірна Івано-Франківської області кримінальну справу про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горохолино Богородчанського району Івано-Франківської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ),

встановив:

ОСОБА_6 пред`явлене обвинувачення у заволодінні чужим майном шляхом обману, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) та у використанні завідомо підробленого документу, тобто вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ). Так, 12 квітня 1998 року за договором позики ОСОБА_6 передав у борг ОСОБА_4 3500,00 гривень, які останній вчасно не повернув. За рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.09.1998, ОСОБА_4 повинен був відшкодувати ОСОБА_6 за вказаним договором 4200,00 гривень. Потерпілий добровільно, до набрання рішенням законної сили, повернув підсудному кошти в розмірі 3771,99 гривень, шляхом відрахування в жовтні 1998 року, вищевказаної суми із грошової допомоги при звільненні у фінансовому відділенні військової частини. До цього, з потерпілого на користь ОСОБА_6 утримано ще і 328,01 гривень. Отже підсудний отримав всю суму боргу, яка була йому присуджена. Незважаючи на це, підсудний подав заяву про видачу виконавчого листа з метою примусового виконання рішення суду від 22.09.1998. Пред`явив цей виконавчий лист до виконання. На підставі виконавчого листа було розпочато стягнення коштів з рахунку потерпілого на рахунок підсудного. Вироком Військового суду Івано-Франківського гарнізону від 23.03.2000, який був змінений ухвалою Військового суду Західного регіону України від 16.05.2000 ОСОБА_6 визнали винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.17 ч.1 ст.143 КК (в редакції 1960 року) та призначено покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік, які відповідно до ст.34 КК (в редакції 1960 року) замінено на тримання на гауптвахті на строк 50 діб. Однак 18 липня 2000 року ОСОБА_6 звернувся із заявою до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, вказавши завідомо неправдиву інформацію про невиконання рішення суду від 22.09.1998 та просив видати дублікат виконавчого листа. Отримавши відмову заступника голови суду, з метою заволодіння майном потерпілого, вступив у злочинну змову з невстановленою досудовим слідством особою, яка діючи на користь підсудного, ввела в оману посадових осіб Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, 09.08.2001 незаконно виготовила та без належної реєстрації, в порушення встановленого законодавством порядку, передала підсудному дублікат виконавчого листа відповідно до рішення суду від 22.09.1998. Підсудний передав дублікат виконавчого листа, виданий 09.08.2001, до виконавчої служби для проведення примусового стягнення, повідомивши державному виконавцю ОСОБА_8 про невиконання судового рішення, та вимагав негайно передати виконавчий документ у відділення Ощадного банку України для стягнення грошей з рахунку потерпілого. На підставі отриманого дублікату виконавчого листа та усного звернення ОСОБА_6 , 15.08.2001 державний виконавець надіслав до відділення Державного Ощадного банку для виконання дублікат виконавчого листа від 09.08.2001 по цивільній справі №2-4058 про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 коштів в розмірі 4200,00 гривень. Як наслідок, із рахунку ОСОБА_4 з вересня 2001 року по травень 2004 року було утримано та передано на рахунок ОСОБА_6 3592,15 гривень, якими підсудний розпорядився на власний розсуд. Стягнення було припинено на підставі постанови слідчого від 27.04.2004. Такими діями, підсудного потерпілому було завдано значну майнову шкоду. Крім цього, ОСОБА_6 при зверненні до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області за видачею дубліката виконавчого листа повідомив завідомо неправдиву інформацію щодо невиконання рішення суду від 22.09.1998. Отримавши відмову у видачі якого, вступив у злочинну змову із невстановленою досудовим слідством особою, яка діючи в інтересах підсудного ввела в оману посадових осіб суду та 09.08.2001 незаконно оформила і видала без належної реєстрації підсудному підроблений дублікат виконавчого листа з порушенням встановленого ст.353 ЦПК (в редакції 1963 року) порядку його видачі. Завідомо знаючи, що дублікат виконавчого листа є підробленим підсудний особисто передав його державному виконавцеві для проведення примусового стягнення коштів з потерпілого.

Допитаний в судовому засіданні підсудний ОСОБА_6 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав. Дав такі показання. В квітні 1998 року він позичив ОСОБА_4 3500,00 гривень. Наведене підтверджується договором позики. Зазначив, що він неодноразово позичав гроші потерпілому на підставі договорів позики. Скільки саме разів не пригадує. Оскільки потерпілий своєчасно не повернув гроші, підсудний пред`явив позов про стягнення з потерпілого боргу. Відповідно до умов договору позики підсудний на той час мав право на отримання від потерпілого орієнтовно 15000,00 гривень. Це була дуже велика сума. Потерпілий був вищий за військовим званням ніж підсудний і впливу на потерпілого підсудний не мав. Тому підсудний звернувся до командира частини з метою отримання сприяння у поверненні коштів. В ході судового розгляду цивільної справи №2-4058 суд оголосив перерву і надав сторонам можливість мирно врегулювати спір. Підсудний та потерпілий домовилися, що потерпілий повинен віддати підсудному борг в розмірі 8400,00 гривень, із яких 4200,00 гривень - добровільно із грошового забезпечення, а решту суми на підставі виконавчого листа. Така сума була визначена з метою компенсувати підсудному інфляційні втрати, а також підсудний розумів, що потерпілий не поверне йому 15000,00 гривень і погодився на отримання частини цієї суми. Після продовження судового розгляду підсудний зменшив позовні вимоги до 4200,00 гривень відповідно до домовленості. Суд позов задовольнив та стягнув із потерпілого на користь підсудного 4200,00 гривень. До набрання законної сили рішенням суду підсудний отримав з грошового забезпечення потерпілого обумовлену суму в приміщенні фінансової частини на виконання позасудової домовленості. Зазначив, що ці кошти він отримав від потерпілого у присутності державного виконавця, оскільки на рахунки потерпілого на той час був накладений арешт у зв`язку з невиконанням потерпілим фінансових зобов`язань. Державний виконавець мав надати дозвіл на виплату грошового забезпечення потерпілому, який у свою чергу мав виконати усну домовленість перед підсудним. Крім цього, кошти від потерпілого підсудний отримав до набрання законної сили рішенням суду, тому добросовісно вважав, що потерпілий передав ці кошти на виконання домовленості, а не на виконання рішення суду. Підсудний добросовісно вважав, що має право на підставі рішення суду стягнути з потерпілого присуджену суму. Тому підсудний звернувся із заявою до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про видачу виконавчого листа та пред`явив його до виконання. За вчинення таких дій підсудного було засуджено на підставі вироку військового суду. У ході судового розгляду кримінальної справи військовим судом на підсудного чинили тиск, тому він не оскаржував вирок і вирок набрав законної сили. Тиск на думку підсудного на нього чинили, оскільки виконавчий документ був виданий суддею, який мав певний вплив. Однак, все ж таки, вважаючи, що має право на отримання коштів за рішенням суду, підсудний знову подав заяву про видачу йому виконавчого документа на примусове виконання рішення суду до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Заяву підсудний подавав відкрито. Письмово виклав свою позицію щодо підстав видачі виконавчого документа, зазначивши, що рішення суду на його переконання не було виконане. Підсудному дали відповідь, що виконавчий документ на примусове виконання такого рішення вже було йому видано. Однак цей виконавчий документ знаходився в матеріалах кримінальної справи, а тому підсудний звернувся у військовий суд, який ухвалив вирок з метою отримання виконавчого листа з матеріалів кримінальної справи. Йому роз`яснили право звернутися до суду, який ухвалив рішення у цивільній справі. Потім підсудний знову звернувся з заявою до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області і на підставі такої заяви підсудному у листопаді 2000 року видали виконавчий документ. Цей виконавчий документ був пред`явлений до примусового виконання. Потім державний виконавець повідомив підсудному про те, що виконавчий документ було втрачено. В який спосіб був отриманий дублікат виконавчого листа про який йде мова у обвинувальному висновку підсудному невідомо. Він вважає, що виконавча служба вирішила це питання з судом і в обхід встановленого порядку була здійснена підміна виконавчого документа. Виконавчий документ, який підсудний пред`являв до виконання був виданий не секретарем суду ОСОБА_9 , а іншим секретарем суду. Ким саме не пригадує. Заяви на видачу дубліката виконавчого листа у 2001 році підсудний не писав. Така заява відсутня як у матеріалах цивільної справи так і у матеріалах кримінальної справи. Вважає, що між ним та потерпілим виникли цивільні правовідносини з повернення коштів на підставі договору позики, подія злочину в діях підсудного відсутня. Зазначив, що внаслідок дій працівників поліції, прокурорів та суддів, які ухвалювали обвинувальні вироки він зазнає кримінального переслідування більше 20 років, тому просив постановити окрему ухвалу з метою притягнення винних у цьому осіб до відповідальності. Крім цього, просив суд звернутися у правоохоронні органи з повідомленням про вчинення злочинів у сфері службової діяльності прокурорами та суддями. Вважає, що постанова слідчого (т.2 арк. спр. 135) щодо виділення у окреме провадження матеріалів досудового слідства щодо невстановленої особи підлягає скасуванню. Просив вирішити долю речового доказу, дубліката виконавчого листа, який є у матеріалах кримінальної справи, шляхом повернення його для здійснення примусового виконання рішення суду або шляхом повернення в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області.

Допитаний у ході судового слідства потерпілий ОСОБА_4 дав такі показання. В 1998 році він позичив у ОСОБА_6 гроші - 1500,00 доларів, про що було укладено договір позики. Кошти не повернув. Підсудний звернувся до суду. В процесі розгляду цивільної справи вони домовилися, що заборгованість за договором буде становити 4200,00 гривень із врахуванням індексу інфляції, оскільки відповідно до умов договору позики кошти були надані у позику у гривні з прив`язкою до курсу долара. Інших домовленостей в них не було. Зобов`язання відповідно до рішення суду потерпілий перед підсудним виконав у фінансовій частині військової частини при звільненні. У 2000 році потерпілий переїхав в Чернігівську область. Отримуючи пенсійне забезпечення у вересні 2001 року дізнався, що з його пенсії утримуються кошти на користь ОСОБА_6 по виконавчому листу на підставі рішення суду. Оскільки ОСОБА_6 вже втретє намагався стягнути із нього гроші за тим самим договором позики, потерпілий через свого представника звернувся із заявою в міліцію про вчинення злочину. Діями підсудного потерпілому була завдана шкода у розмірі 3657,18 гривень. Після звернення в міліцію потерпілий помітив, що на його пенсійний рахунок неправомірно стягнені гроші повернули. Вважає, що ці кошти йому повернув саме підсудний. Цивільний позов просив задовольнити у частині стягнення моральної шкоди у розмірі 250000,00 гривень, оскільки майнова шкода, завдана внаслідок вчинення злочину йому була повернена.

Свідок ОСОБА_10 дав такі показання. З 1998 року до 2003 року він перебував на посаді заступника голови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. До його посадових обов`язків входило підписання процесуальних та інших документів у разі відсутності судді, який розглядав справу. Відповідно до встановленої на той час процедури дублікат виконавчого листа видавали на підставі заяви сторони та ухвали суду за результатами розгляду такої заяви. Підписати дублікат виконавчого листа без ухвали суду свідок не міг. Свідок зазначив, що дублікат виконавчого листа підписаний ним, однак вважає, що слово "дублікат" на цьому документі вписали після його підписання. На той час працівники канцелярії готували виконавчі документи і приносили на підпис у великій кількості і з урахуванням часу яких пройшов свідок не пам`ятає хто саме готував виконавчий документ та приносив його на підпис.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_8 у нього у провадженні, як у державного виконавця, у 2001 році перебувало виконавче провадження про стягнення з потерпілого на користь підсудного коштів. Виконавчий лист на примусове виконання рішення суду було втрачено за обставин, яких свідок не пригадує. На заміну втраченого виконавчого листа підсудний подав дублікат виконавчого листа. Свідок не передав отриманий дублікат на реєстрацію, а відправив для здійснення стягнення. На той час виконавче провадження відкривали або з ініціативи суду, або з ініціативи стягувача. Виконавче провадження про яке йде мова було відкрите на підставі дубліката виконавчого листа. Виконавчі документи надходили у канцелярію, працівники якої приносили їх на резолюцію керівнику, а потім під підпис передавали державним виконавцям. Коли первинний документ було втрачено свідок не пам`ятає, однак якщо у журналі вказано, що виконавчий документ надійшов з суду, то це відповідає дійсності. В банк свідок надсилав на виконання виконавчий лист двічі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він працював на посаді державного виконавця з 2002 року до 2004 року. Йому були передані виконавчі провадження, які до нього вів державний виконавець ОСОБА_8 Підсудного вперше свідок побачив у ході судових розглядів. З ОСОБА_8 він питання щодо ходу здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні про стягнення коштів з потерпілого на користь підсудного не обговорював. Про хід здійснення виконавчого провадження нічого повідомити не може, оскільки не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_9 (попереднє прізвище ОСОБА_12 ) дала такі показання. Вона працювала на посаді секретаря Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в період видачі дубліката виконавчого листа підсудному. Для видачі дубліката виконавчого листа сторона мала звернутися з заявою. Чи готувала вона дублікат виконавчого листа підсудному не пам`ятає, оскільки пройшов значний час. Якщо у матеріалах справи є дублікат виконавчого листа з її підписом, то значить свідок його виписала. Зазначила, що підсудному не сприяла у отримання дубліката виконавчого листа. У змові з підсудним не перебувала. Неправомірної вигоди від підсудного за сприяння у видачі виконавчого документа не отримувала, підсудний на неї жодним чином не впливав. Заява про видачу виконавчого документа надходила у канцелярію суду. Після реєстрації її передавали на резолюцію голови суду. В залежності від того, кому саме з секретарів суду було доручено виконання заяви на підставі резолюції, заяву передавали відповідному секретарю суду для виконання. Після виконання заяву передавали в канцелярію. Причину відсутності заяви свідок не могла пояснити, але заяву на виконання отримував не обов`язково той працівник канцелярії, який її приймав.

Відповідно до матеріалів цивільної справи №2-4058 встановлено таке. 12.08.1998 підсудний пред`явив позов до потерпілого про стягнення коштів у розмірі 3500,00 гривень за договором позики, а також усієї суми неустойки, передбаченої у п.8 вказаного договору. Відповідно до умов договору позики від 12.04.1998 підсудний позичив потерпілому 3500,00 гривень на 1 місяць, у разі прострочення виконання зобов`язання за договором позичальник сплачує неустойку у розмірі 20% грошової суми від загальної суми кожного місяця, можливий рівень інфляції сплачується позичальником. 19.08.1998 суд вжив заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на грошове забезпечення потерпілого у в/ч НОМЕР_1 . У матеріалах справи є інформація щодо проведення досудового розслідування у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст.83 КК України (1960 року). (том 9)

Відповідно до протоколу судового засідання від 11.09.1998 Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області розглядав справу №2-4058, потерпілий, який був відповідачем у справі позов визнав частково. Зазначив, що отримував від підсудного кошти у розмірі 3500,00 гривень, але не для себе, а для спільного знайомого. Погодився повернути підсудному 3000,00 гривень, оскільки частину коштів вже підсудному сплатив. Зазначив, що вони з підсудним домовилися про те, що позика буде безвідсотковою. Підсудний оцінював суму боргу у 5000,00 гривень. Суд оголосив перерву у судовому розгляді до 22.09.1998. Після продовження судового розгляду підсудний змінив позовні вимоги і просив стягнути з потерпілого 4200,00 гривень, потерпілий визнав позов.

Згідно з рішенням від 22.09.1998 у справі №2-4058 суд задовольнив позов. Присудив до стягнення з потерпілого на користь підсудного 4200,00 гривень. Рішення набрало законної сили 02.10.1998.

Згідно з довідковим листом у справі №2-4058 11.11.1998 підсудний отримав два виконавчі листи; 17.11.2000 підсудний отримав дублікат виконавчого листа. (т.2 арк. спр. 178)

Відповідно до довідки-підтвердження від 08.04.2005, згідно з журналом обліку передачі виконавчих документів на виконання за період 2000-2004, виконавчі листи по справі №2-4058 не передавалися. (т.1 арк. спр. 328)

Відповідно до витягу з журналу реєстрації вхідної кореспонденції, 07.08.2001 ОСОБА_6 подав заяву, яка була передана Малеєву 09.08.2001. (т.14 арк. спр. 195-196)

23.03.2000 Військовий суд Івано-Франківського гарнізону ухвалив вирок, відповідно до якого визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.83 КК України (1960 року), а саме у тому, що він 11.11.1998 з метою заволодіння коштами шляхом шахрайства звернувся в канцелярію Івано-Франківського міського суду, де повідомив завідомо неправдиві дані про невиконання рішення суду від 22.09.1998, отримав виконавчий лист на суму 4200,00 гривень та пред`явив його до виконання. Виконавчий лист було відкликано за скаргою потерпілого. 12.03.1999 ОСОБА_6 повторно звернувся у виконавчу службу, де запевнив, що за вказним виконавчим листом не отримав ще 328,01 гривень і наполягав на стягненні з потерпілого вказаної суми. У зв`язку з цим з рахунку потерпілого на рахунок підсудного було перераховано 167,28 гривень. Зазначений вирок в частині призначеного покарання був змінений ухвалою Військового суду Західного регіону від 16.05.2000 справа №24-К-2000.

31.03.2000 на майно потерпілого був накладений арешт на підставі ухвали у справі №2-4285 з метою забезпечення стягнення з потерпілого на користь підсудного боргу у розмірі 950,00 гривень (рішення суду від 13.07.2001 у справі №2-525).

18.07.2000 підсудний подав заяву в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області про видачу виконавчого листа (на підставі рішення від 22.09.1998). 19.07.2000 ця заява була зареєстрована у суді за №5225. (т.1 арк. спр. 41) У т.2 на арк. спр. 42 міститься оригінал цієї заяви, яка була вилучена з суду на підставі постанови про проведення виїмки від 22.02.2006. В оригіналі заяви після слів "прошу видати" дописано слово "дублікат", а слова "виконавчий лист" виправлено на "виконавчого листа". При цьому дата реєстрації такої заяви в суді 19.07.2000, реєстраційний номер 5225.

Згідно з відповіддю на цю заяву підсуному повідомили, що він вже отримав виконавчий лист у цій справі. У відповіді було зазначено, що підсудний може цей виконавчий лист пред`явити до виконання у виконавчу службу. (т.1 арк. спр. 42)

25.10.2000 підсудний подав заяву про видачу йому виконавчого листа до Військового суду Івано-Франківського гарнізону, зазначивши, що виконавчий лист йому потрібний для подальшого вирішення цивільної справи №2-4058.

Згідно з відповіддю на цю заяву підсудному повідомили, що для вирішення цього питання йому слід звернутися до суду, який видав виконавчий лист. (т.1 арк. спр. 44)

30.10.2000 підсудний повторно звернувся в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі №2-4058, зазначивши, що виконавчий лист є речовим доказом і зберігається у справі, яку розглядав Військовий суд Івано-Франківського гарнізону, однак рішення у справі №2-4058 підсудний вважає не виконаним, оскільки кошти, що були йому повернені потерпілим не були передані на виконання рішення суду від 22.09.1998.

09.08.2001 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області було видано дублікат виконавчого листа у справі №2-4058 щодо стягнення з потерпілого на користь підсудного 4200,00 гривень на підставі рішення від 22.09.1998, яке набрало законної сили 02.10.1998. Дублікат виконавчого листа підписаний суддею та секретарем суду (без зазначення прізвищ). На дублікаті виконавчого листа є печатка суду. Слово "дублікат" написане вручну у правому верхньому куті. При оформленні даного дублікату виконавчого листа було використано бланк виконавчого листа за формою №1. (т.1 арк. спр. 173-174)

Згідно з відповіддю від 21.11.2005 №3226, дублікат виконавчого листа у справі №2-4058 могла виписати секретар суду ОСОБА_13 (т. 2 арк. спр. 10)

Відповідно до витягу з журналу реєстрації вхідної кореспонденції, виконавчий лист №2-4058 щодо стягнення з потерпілого на користь підсудного коштів надійшов з Івано-Франківського міського суду на виконання у відділ ДВС та був переданий під підпис державному виконавцю. (т.2 арк. спр. 117)

Згідно з витягом з журналу реєстрації виконавчих документів за №1448 13.07.2001 року надійшов виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 4200,00 гривень (Івано-Франківський міський суд №2-4058 02.10.1998), який 10.10 було надіслано у Ощадбанк. (т. 2 арк. спр. 17-18)

09.08.2001 державний виконавець ОСОБА_8 відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 09.08.2001, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження (за ініціативою суду). (т.1 арк. спр. 162)

Відповідно до розпорядження від 15.08.2001, яке банк отримав 16.08.2001, державний виконавець ОСОБА_8 направив для виконання виконавчий лист від 09.08.2001 у справі №2-4058 з вказівкою розпочати стягнення з 01.09.2001. (т. 1 арк. спр. 163)

Розмір шкоди завданої потерпілому підтверджується виписками за особовим рахунком НОМЕР_2 , відповідно до яких з 01.09.2001 до 02.02.2003 з рахунку потерпілого було списано за виконавчим документом 3657,18 гривень. (т.2 арк. спр. 64-67)

Згідно з листом від 03.03.2004 начальник Відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ на запит слідчого повідомив, що виконавчий лист про стягнення з потерпілого на користь підсудого 4200,00 гривень надійшов до виконання з Івано-Франківського міського суду у серпні 2001 року до державного виконавця ОСОБА_8 (т.1 арк. спр. 143)

ОСОБА_6 знімав кошти з рахунку № НОМЕР_3 , що підтверджується видатковими ордерами. (т.2 арк. спр. 52-59)

У ході судового розгляду підсудний двічі заявляв клопотання про допит свідка ОСОБА_14 , яка була представником потерпілого у даному кримінальному провадженні. Потерпілий відмовився надати письмову згоду на розкриття адвокатської таємниці, а тому у задоволенні клопотання підсудного було відмовлено, керуючись п.1 ч.1 ст.69 КПК України (1960 року), оскільки клопотання про її допит було обгрунтовано необхідністю встановлення обставин, які їй були довірені потерпілим та стали відомі при здійсненні професійної діяльності.

Судом було відмовлено у задоволенні клопотань підсудного про витребування доказів, проведенні допиту свідків, про допит яких не було заявлено у ході попереднього судового засідання, а також у проведенні ставки віч-на-віч між свідком ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_9 , крім цього, було задоволено частково клопотання про витребування доказів в частині витребування інформації щодо надходження до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області влітку 2001 року заяви підсудного щодо видачі дубліката виконавчого листа.

Дослідивши надані докази, допитавши потерпілого та свідків, керуючись ст.129 Конституції України, нормами КПК України (1960 року) та ЄКПЛ щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечуючи здійснення учасниками їхніх процесуальних прав і виконання ними процесуальних обов`язків, спрямувавши судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінальної справи, надавши сторонам можливість подання ними суду доказів, самостійного обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, провівши судовий розгляд відповідно до вимог ст.275 КПК України (1960 року) лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального висновку та постанови щодо зміни обвинувачення, суд доходить висновку, що стороною обвинувачення не доведено участь підсудного у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, зважаючи на таке.

Судовий розгляд проводиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред`явленого їм обвинувачення.

Суд створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суд розглянув відповідно до вимог закону.

При оцінці доказів, суд виходить з загальних принципів кримінального судочинства, положень КПК України 1960 року, практики Європейського суду з прав людини та практики Верховного Суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, проте вона не визначає критеріїв допустимості доказів, оскільки це питання вирішується перш за все внутрішнім правом і національними судами (справи Шенк проти Швейцарії, рішення від 12 липня 1988 року; справа Морейра Ферейра проти Португалії (№ 2), рішення від 11 липня 2017 року; справа Хеглас проти Республіки Чехія, рішення від 1 березня 2007 року).

Національне судове провадження, коли йдеться про порушення захищеного Конвенцією права (з огляду на характер цього порушення), ЄСПЛ розглядає з позицій дотримання справедливого судового розгляду, що вирізняється не стільки прийнятністю певних доказів за національним правом, скільки тим, чи є провадження, включно із способом збирання доказів, справедливим у цілому (справа Хан проти Сполученого Королівства, рішення від 12 травня 2000 року; справа P.G.іJ.H. проти Сполученого Королівства, рішення від 25 вересня 2001 року; справа Аллан проти Сполученого Королівства, рішення від 5 листопада 2002 року).

Дотримання стандартів справедливості провадження досягається через дотримання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включно з вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням права на захист.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у справі №688/788/15-к від 4 липня 2018 року, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Суд зазначає, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, суд обмежений у праві збирати докази та перебирати на себе таким чином функцію обвинувачення чи захисту, а повинен залишатись об`єктивним і неупередженим, створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальну справу і постановити відповідне рішення.

Відповідно до ст.324 КПК України (1960 року) постановляючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: 1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується підсудний; чи має це діяння склад злочину і якою саме статтею кримінального закону він передбачений; чи винен підсудний у вчиненні цього злочину; чи підлягає підсудний покаранню за вчинений ним злочин; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання підсудного, і які саме; яка саме міра покарання повинна бути призначена підсудному і чи повинен він її відбувати; чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов; що зробити з речовими доказами; на кого повинні бути покладені судові витрати і в якому розмірі; який запобіжний захід слід обрати щодо підсудного; чи слід у випадках, передбачених статтею 96 КК України, застосовувати до підсудного примусове лікування; чи необхідно застосувати до підсудного заходи безпеки.

Відповідно до ст.327 КПК України (1960 року) виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Досудове слідство у кримінальній справі було проведено за нормами КПК України (1960 року), судовий розгляд також здійснюється за нормами цього Кодексу. Таким чином, фактичні дані, здобуті з дотриманням процесуальної форми та умов, установлених КПК України (1960 року), мають визнаватися і можуть бути використані як допустимі докази при прийнятті процесуальних рішень у даній кримінальній справі.

Досліджені в судовому засіданні докази суд визнає належними, оскільки такі прямо стосуються обставин, які підлягають доказуванню на підставі КПК України (1960 року), такі підтверджують існування обставин, на які покликаються сторони, не є недопустимими доказами, однак не підтверджують участь підсудного у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з огляду на те, що у своїй сукупності не є достатніми.

Так, скасовуючи вирок суду першої інстанції у даній справі Верховний суд України в ухвалі від 25.11.2009 зазначив, що під час судового розгляду кримінальної справи не в повному обсязі було досіджено питання зникнення дубліката виконавчого листа від 17.11.2000 та отримання нового дубліката 09.08.2001, а також не встановлено обставини видачі дубліката виконавчого листа від 17.11.2000. Зокрема, на думку суду касаційної інстанції слід встановити на підставі якого процесуального документа було видано дублікат виконавчого листа від 17.11.2000 та встановити законність підстав стягнення коштів з потерпілого на користь підсудного.

У ході судового розгляду сторона обвинувачення доказів на встановлення зазначених обставин не надала. Допитані у ході судового розгляду свідки у зв`язку з тривалістю розгляду кримінальної справи не змогли пригадати вказані обставини. У томі 9 кримінальної справи є копії всіх матеріалів цивільної справи №2-4058, однак до цих матеріалів не долучено документів, які б засвідчували, що перед видачею дублікатів виконавчого листа відбувалося судове засідання та були постановлені ухвали про видачу дубліката виконавчого листа, як це вимагалося відповідно до ст. 353 ЦПК (1963 року). Крім цього, письмовими доказами підтверджено, що підсудний отримав дублікат виконавчого листа тільки один раз, а саме 17.11.2000. Заява, яка була подана підсудним 18.07.2000 на видачу виконавчого листа була у подальшому виправлена, там було дописано слово "дублікат", заява, копія якої знаходиться у т.1 арк. спр. 41 у матеріалах цивільної справи відсутня. Документів щодо результатів розгляду заяви підсудного від 25.10.2000 щодо видачі виконавчих листів у справі №2-4058 до матеріалів справи не долучено. На вказаній заяві відсутня резолюція щодо її виконання, а тому викликати та допитати у ході судового слідства особу, якій було доручено виконати цю заяву не видається можливим.

У матеріалах справи також відсутня заява підсудного щодо видачі йому дубліката виконавчого листа у серпні 2001 року, а також рішення суду за результатами розгляду вказаної заяви. З урахуванням показань свідка ОСОБА_10 , на його думку, слово "дублікат" на виконавчому документів від 09.08.2001 було дописане після того, як він цей документ підписав, оскільки підпис на дублікаті виконавчого документа без відповідної ухвали про його видачу свідок би не поставив. Свідок ОСОБА_9 зазначила, що видати виконавчий документ вона могла тільки на підставі заяви. За відсутності заяви стягувача свідок не видавала виконавчі документи.

Крім цього, відповідно до письмових доказів у справі, а саме: т.1 арк. спр. 328 - з суду виконавчі листи на примусове виконання рішення у справі №2-4058 в період з 2000-2004 не передавалися; т.2 арк. спр. 17-18 - зазначено, що виконавчий документ у справі №2-4058 на виконання надійшов з Івано-Франківського міського суду; т.1 арк. спр. 143 - вказано, що на виконання у серпні 2001 року виконавчий лист у справі №2-4058 на виконання надійшов з Івано-Франківського міського суду; у назві постанови про відкриття викнавчого провадження вказано "за ініціативою суду". Ці письмові докази у їх сукупності спростовують показання свідка ОСОБА_8 в яких він зазначає, що отримав дублікат виконавчого листа від підсудного. Крім цього, показання цього свідка підлягають критичній оцінці також враховуючи те, що свідок не зміг пояснити обставини втрати виконавчого документа, який був виданий у листопаді 2000 року, не зміг пояснити чому він отримав дублікат виконавчого листа від стягувача, а не роз`яснив йому встановлений законом порядок подання такого документу через канцелярію ВДВС, а також не зареєстрував цей виконавчий документ у журналі обліку, де свідок був зобов`язаний реєструвати всі виконавчі документи і одразу ж відправив його на виконання.

Статтею 281 КПК України (1960 року) врегульовано процедуру направлення кримінальної справи на додаткове розслідування. Визначено, що повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні.

У ході судового розгляду встановлено, що при проведенні досудового слідства були неповно встановлені обставини вчинення кримінальних правопорушень і така неповнота не може бути усунена у ході судового розгляду кримінальної справи, однак з урахуванням того, що з моменту вчинення кримінальних правопорушень пройшло більше 20 років і 15 років тому кримінальну справу вже направляли на додаткове розслідування, в ході якого не було усунуто прогалини у встановленні обставин, які підлягають доказуванню, а також те, що підсудний, якому має бути відповідно до ст.6 ЄКПЛ забезпечено право на розгляд його справи протягом розумного строку, вже більше 20 років зазнає кримінального переслідування, суд доходить висновку щодо доцільності ухвалення у даній кримінальній справі вироку на підставі наданих суду доказів без скерування кримінальної справи на додаткове розслідування, оскільки із спливом такого проміжку часу ймовірність встановлення обставин, що підлягають доказуванню є настільки мізерною, що не може виправдати втручання у фундаментальне право підсудного на розгляд його справи у розумний строк.

Слід зазначити, що у ході судового розгляду сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину, зазначену у обвинувальному акті. Незважаючи на це, суду не надано прямих доказів того, що підсудний: подав заяву про видачу йому дубліката виконавчого листа у справі №2-4058 у серпні 2001 року; з метою заволодіння майном потерпілого, вступив у злочинну змову з іншою особою, яка діючи на користь підсудного, ввела в оману посадових осіб Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, 09.08.2001 незаконно виготовила дублікат виконавчого листа без належної реєстрації, в порушення встановленого законодавством порядку його виготовлення; отримав від цієї особи дублікат виконавчого листа від 09.08.2001; знаючи, що цей документ є завідомо підробленим передав дублікат виконавчого листа для проведення примусового стягнення. Натомість вищевказані письмові докази спростовують факт передачі виконавчого документа від 09.08.2001 підсудним державному виконавцю ОСОБА_8 для примусового виконання.

Таким чином, надані суду докази у їх сукупності не виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, а також не доводять, що підсудний вчинив інкриміновані кримінальні правопорушення. Зокрема, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Враховуючи наведене, підсудного слід виправдати у пред`явленому обвинуваченні, оскільки його винуватість не була доведена стороною обвинувачення належними допустимими та достовірними доказами, які у своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості підсудного згідно зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

У ході розгляду кримінальної справи потерпілий пред`явив цивільний позов, відповідно до якого просив стягнути з підсудного майнову шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину. Потім неодноразово змінював позовні вимоги, востаннє просив стягнути з підсудного на його користь 250000,00 гривень моральної шкоди. (т. 14 арк. спр. 12) Враховуючи те, що суд дойшов висновку щодо виправдання підсудного у пред`явленому йому обвинуваченні, у задоволенні цивільного позову слід відмовити.

Відповідно до ст.83 КПК України (1960 року) документи мають бути досліджені та приєднані до справи постановою особи, яка проводить дізнання, слідчим, прокурором, ухвалою суду і зберігатися весь час при справі. У тих випадках, коли документи мають ознаки, зазначені в статті 78 цього Кодексу, вони є речовими доказами.

Згідно зі ст.81 КПК України (1960 року) питання про речові докази вирішується вироком суду. Спір про належність речей, що підлягають поверненню підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд доходить висновку, що документи, які є речовими доказами у кримінальній справі (договір позики від 15.01.1997 (т. 1 арк. спр. 102-103), дві автобіографії листок бесіди з офіцером, який підлягає звільненню в запас, рапорт ОСОБА_4 (т. 1 арк. спр. 120-123), документи виконавчого провадження (т.1 арк. спр. 162, 163, 172-174) слід залишити у матеріалах кримінальної справи.

Що стосується клопотання підсудного про звернення до органів, які уповноважені притягувати до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, які були задіяні у проведенні досудового розслідування, підтриманні державного обвинувачення у суді, а також у судових розглядах даної кримінальної справи та щодо повідомлення про вчинення кримінального правопорушення деякими з цих посадових осіб та постановлення окремої ухвали, суд зазначає таке.

З моменту порушення кримінальної справи підсудний не був позбавлений права ініціювати притягнення вказаних осіб до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності. Зі своїми правами підсудний був ознайомлений, оскільки має юридичну освіту та здійснює представництво у судах. У підсудного, впродовж розгляду кримінальної справи, був захисник, який у випадку виявлення обставин, що свідчать про вчинення дисциплінарного проступку чи кримінального правопорушення міг підготувати відповідні процесуальні документи з покликанням на норми законодавства, які на думку сторони захисту були порушені.

У ході даного судового розгляду підсудний та його захисник не наводили конкретних фактів порушення норм КПК України (1960 року) певними посадовими особами, які б могли бути підставою для винесення окремої ухвали судом чи свідчили б про наявність у діях посадових осіб ознак складу кримінального правопорушення. Такі обставини не були встановлені судом у ході судового розгляду кримінальної справи. Сама лише заява підсудного без наведення відповідних обґрунтувань не може бути достатньою підставою для винесення окремої ухвали чи ініціювання питання судом щодо внесення відомостей у ЄРДР, якщо на переконання суду для цього немає правових підстав. Однак підсудний не позбавлений права подати в правоохоронні органи заяву про вчинення щодо нього кримінального правопорушення чи ініціювати питання щодо здійснення дисциплінарного провадження.

Керуючись ст. 323, 324, 327 КПК України (1960 року), суд,

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ).

У задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_6 щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 250000,00 гривень, відмовити.

Речові докази: договір позики від 15.01.1997 (т. 1 арк. спр. 102-103), дві автобіографії, листок бесіди з офіцером, який підлягає звільненню в запас, рапорт ОСОБА_4 (т. 1 арк. спр. 120-123), документи виконавчого провадження (т.1 арк. спр. 162, 163, 172-174) - залишити у матеріалах кримінальної справи №0709/7945/2012.

Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти діб з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Суддя ОСОБА_1