У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

законного представника ОСОБА_5

особи, відносно якої

передбачається застосування

примусових заходів

медичного характеру ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Підволочиськ Тернопільської області кримінальну справу (кримінальне провадження № 0000099) про застосування примусових заходів медичного характеру відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Скорики Підволочиського району Тернопільської області, громадянки України, працюючої старшим оператором машинного доїння ТОВ «Україна"пенсіонерки, вдови, проживає за місцем реєстрації в АДРЕСА_1

за ознаками ст. 125 ч.1 КК України,

У С Т А Н О В И В:

Згідно клопотання прокурора ОСОБА_6 23 вересня 2021 року приблизно об 11.40 годині, знаходячись по місцю спільного з потерпілою ОСОБА_7 проживання, а саме в приміщенні коридору будинку АДРЕСА_1 , не усвідомлюючи фактичної сторони своїх дій та їх суспільної небезпечності у зв`язку з хронічним психічним захворюванням, внаслідок чого не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, під час словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_7 , який виник на ґрунті тривалих неприязних відносин, тримаючи своїми руками останню за праву руку, вкусила потерпілу ОСОБА_7 за кисть правої руки, чим спричинила останній легкі тілесні ушкодження.

Діяння ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового слідства за ознаками ст. 125 ч.1 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Обставини, викладені у клопотанні прокурора, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час судового розгляду справи та спростовується наступним.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_6 показала, що вона разом з меншою своє донькою постійно проживає в належному їй будинку АДРЕСА_1 . В цьому ж будинку зареєстрована старша її донька потерпіла ОСОБА_7 , яка в ньому фактично не проживає, так як постійно мешкає за кордоном. 23.09.2021 потерпіла разом з двома працівниками поліції чоловічої статі прибула до її будинку з вимогою передати їй домову книгу, проти чого вона заперечувала, як власниця будинку, оскільки побоювалася, що потерпіла вчинить дії щодо зняття з реєстрації місця проживання її меншої доньки, яка є психічно хворою. Через це в них з потерпілою виник словесний конфлікт, в процесі якого потерпіла в коридорі будинку намагалася вирвати з її рук домову книгу, чого їй не вдалося. Після цього потерпіла залишила будинок. Вона не кусала потерпілу за руку і не спричиняла їй жодних тілесних ушкоджень іншим способом.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п. 150, п. 253).

Відповідно до ч.1 ст. 505 КПК України під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюються:

1) час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення;

2) вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою;

3) наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування;

4) поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього;

5) небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою;

6) характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням.

Згідно ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;

3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;

4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання;

5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Під час судового розгляду даної справи прокурором не надано до суду жодних належних та допустимих доказів того, що саме ОСОБА_6 вчинила суспільно небезпечне діяння за ознаками ст. 125 ч.1 КК України відносно потерпілої ОСОБА_7 , яке мало місце 23.09.2021 за місцем їх спільного проживання за обставин, викладених у клопотанні.

Так 21.12.2022 потерпіла ОСОБА_7 в період перебування на території України (т. 2 а. с. 113) подала до суду власноруч написану письмову заяву про розгляд клопотання прокурора судом за її відсутності, в якій також заявила про відсутність претензій до своєї матері ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 169). 24.12.2022 потерпіла виїхала за межі України і не поверталася, а тому, з урахуванням також її небажання приймати участь у судових засіданнях, відсутності клопотань учасників процесу про її допит з використанням засобів відеозв`язку, судом не допитувалася.

Наданий стороною обвинувачення в якості доказу відеозапис з мобільного телефону свідка ОСОБА_8 (т. 2 а. с. 104) в судовому засіданні дослідити не видалося можливим внаслідок відсутності будь-яких записів на диску.

Відповідно до ч.1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: 16) безпосередність дослідження показань, речей і документів.

Через недотримання стороною обвинувачення зазначеної вище засади кримінального провадження та відсутності доказу як такого на момент проведення судового засідання (диск був наданий прокурором для дослідження судом саме 11.01.2024, а до цього часу перебував у володінні сторони обвинувачення) суд не враховує відеозапис, який визнаний речовим доказом постановою старшого дізнавача від 06.12.2021 по даному провадженню (т. 2 а. с. 105) як доказ, через відсутність такого.

У зв`язку з наведеним, протокол огляду речей та документів від 06.12.2021 (т. 2 а. с. 102-103), яким дізнавачем було оформлено огляд відеозапису на диску, не може бути взятим судом до уваги та відкидається як доказ, оскільки саме відеозапис на диску визнано дізнавачем речовим доказом, який на диску відсутній взагалі, що було виявлено під час судового засідання 11.01.2024, а сам протокол є аналітичним продуктом дізнавача, створеним останнім внаслідок огляду відеозапису, який суду для дослідження прокурором не надано, а тому відомості, викладені у даному протоколі не можуть враховуватися судом під час ухвалення судового рішення по дному провадженню, через порушення однієї із основоположних засад кримінального провадження - безпосередність дослідження судом показань, речей і документів.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 , яка на момент події та на момент її допиту в суді є працівником поліції, показала, що 23.09.2021 вона отримала на службовий планшет повідомлення про домашнє насильство, вчинене ОСОБА_6 по відношенню до потерпілої ОСОБА_7 , у зв`язку з чим прибула разом з напарником у цей же день в с. Скорики по місцю проживання ОСОБА_6 . Вона була очевидцем словесного конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який відбувався у коридорі будинку, але самого факту спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_7 вона не бачила, так як у будинок не заходила, перебувала на вулиці.

Таким чином, показання свідка ОСОБА_8 не підтверджують причетність ОСОБА_6 до спричинення потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, при обставинах, наведених у клопотанні прокурора.

Також суд враховує, що подія, яка інкримінується ОСОБА_6 сталася 23.09.2021, а потерпіла звернулася із заявою до поліції 27.09.2021, що підтверджується відповідними документами (т. 2 а. с.) що викликають сумнів у правдивості показань свідка ОСОБА_8 щодо надходження виклику на телефон 102 про сімейне насильство та прибуття наряду поліції до місця проживання ОСОБА_6 .

Також не підтверджує причетність ОСОБА_6 до спричинення потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень наданий прокурором в якості доказу висновок судово-медичної експертизи № 977 від 30.09.2021 (т. 2 а. с. 98-100) відповідно до якого у ОСОБА_7 виявлені синець із садном на його тлі та ще одне садно правої кисті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, вид та морфологічні властивості яких свідчать про їх утворення від дії тупих предметів близько 3-5 діб до її експертного обстеження та зважаючи на характер і розташування виявлених у ОСОБА_7 ушкоджень, утворення їх за наведених у постанові обставин події, яка мала місце 23.09.2021, не виключається, оскільки даний висновок експертизи ґрунтується виключно на поясненнях потерпілої ОСОБА_7 , які судом під час судового розгляду безпосередньо не сприймались і не досліджувались, а також, даний висновок експертизи не містить категоричного твердження про спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 саме ОСОБА_6 способом та при обставинах, зазначених у клопотанні прокурора, а містить лише припущення, що їх спричинення при зазначених обставинах не можна виключити.

Зазначений висновок судово-медичної експертизи підтверджує наявність у потерпілої ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, не виключено при обставинах, які були викладені у постанові дізнавача про призначення такої експертизи та у поясненнях самої ОСОБА_7 , які були надані експертам при її медичному дослідженні, разом з тим одного цього доказу, без дослідження судом безпосередньо показань потерпілої ОСОБА_7 чи інших доказів, які б свідчили про причетність ОСОБА_6 до спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, на думку суду, недостатньо для підтвердження причетності ОСОБА_6 до їх спричинення поза розумним сумнівом, як того вимагає практика Європейського суду з прав людини, яку суд повинен враховувати при ухваленні судових рішень, зокрема у справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п. 150, п. 253).

Наданий стороною обвинувачення висновок судово-психіатричної експертизи № 515 від 11.11.2021 також не підтверджує причетність ОСОБА_6 до спричинення потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, оскільки пояснення, які надавались ОСОБА_6 експертам, не можуть бути підставою для підтвердження її причетності до вчинення інкримінованого їй суспільно-небезпечного діяння, так як в судовому засіданні, будучи допитаною ОСОБА_6 категорично заперечила спричинення потерпілій ОСОБА_7 23.09.2021 тілесних ушкоджень.

Керуючись, ст. ст. 92-94 КК України, ст. ст. 512-513 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у застосуванні примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 у зв`язку з недоведеністю вчинення нею суспільно небезпечного діяння.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000099 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України відносно ОСОБА_6 закрити.

Речовий доказ DVD-диск (на якому відсутні будь-які записи) залишити в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Підволочиський районний суд.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Копію ухвали видати сторонам під розписку.

Суддя ОСОБА_1