Номер провадження: 11-сс/813/23/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001136, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 у кримінальному провадженні №0001136, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна та накладено арешт на майно, яке виявлено та вилучено 26.09.2023 під час проведення обшуку автомобіля належного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , марки «BMW X5», номер кузова (VIN): НОМЕР_1 , державний реєстраційний знак НОМЕР_2 та яким фактично користується підозрюваний ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме на автомобіль марки «BMW X5», номер кузова (VIN): НОМЕР_1 , державний реєстраційний знак НОМЕР_2 та ключ від автомобіля «BMW X5», номер кузова (VIN): НОМЕР_1 , державний реєстраційний знак НОМЕР_2 із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Рішення слідчого судді обґрунтоване необхідністю забезпечення досягнення завдань кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою.

Доводи обґрунтовує тим, що накладення арешту на транспортний засіб марки «BMW X5», в кузові чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , порушує права та інтереси не лише ОСОБА_8 , а ї її дітей, оскільки такий арешт порушує звичний спосіб життя сім`ї та перешкоджає ОСОБА_8 займатися усестороннім розвитком дітей, забезпечувати вчасне відвідування дітьми дитячого садочку, школи та багаточисельних розвиваючих занять, які знаходяться у віддалених один від одного місцях м. Одеси. Зазначає, що подальше фактичне позбавлення фізичної особи права власності на коштовне майно властивості якого необхідні для забезпечення особистих потреб людини, з огляду на неможливість володіти та користуватися ним, незважаючи на можливість обмежитись забороною відчуження та передати на відповідальне зберігання власнику, надмірно обмежує його права та законні інтереси.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання про накладення арешту на вилучене майно.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001136, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, а саме за фактом вимоги передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, пошкодження чи знищення його майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 підозрюється у тому, що він, діючи з прямим умислом спрямованим на протиправне заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими на момент досудового розслідування особами, всупереч вимог ст. 68 Конституції України та Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, отримали інформацію про боргові відносини громадянина ОСОБА_12 з іншою особою, обравши його об`єктом свого злочинного посягання.

Реалізуючи свій намір, ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими на момент досудового розслідування особами, на початку серпня 2023 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, зателефонували з мобільного телефону НОМЕР_4 громадянину ОСОБА_12 та призначили йому зустріч біля магазину «Продукти», розташованому за адресою: Одеська область, Болградський район, с. Владичень, де при особистій зустрічі висунули вимоги ОСОБА_12 передати ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншим невстановленими в ході досудового розслідування особам, грошові кошти в сумі 927000 гривень, нібито в якості погашення боргових зобов`язань перед іншою особою, які в дійсності останній не мав. При цьому ОСОБА_9 будучи на зустрічі з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами відчуваючи вседозволеність та безкарність у своїх діях а також перевагу у віці та фізичному стані, почали погрожувати ОСОБА_12 застосуванням насильства і фізичної розправи у разі відмови останнього виконувати їх вимоги, у зв`язку з чим ОСОБА_12 перебуваючи під тиском передав зазначеним особами 20000 гривень, які були у нього в гаманці.

Продовжуючи свої дії, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами у період часу з 09.08.2023 неодноразово з номеру мобільного телефону НОМЕР_5 , який знаходився у них в користуванні, телефонували ОСОБА_12 та погрожуючи йому та членам його родини заподіянням тяжких тілесних ушкоджень та знищенням належного йому комбайна, вимагав передати йому грошові кошти із вирахуванням 20000 гривень якими вони незаконно заволоділи раніше при зустрічі із ОСОБА_12 , тобто 907000 гривень.

У подальшому, а саме 22.08.2023 о 18 год. 30 хв., ОСОБА_9 , перебуваючи поряд з ОСОБА_10 . ОСОБА_11 та іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами, реалізуючи свій умисел, спрямований на вимогу передачі чужого майна, а саме грошових коштів ОСОБА_12 , зателефонували останньому з мобільного телефону НОМЕР_5 та призначили чергову зустріч з ОСОБА_12 з метою придушення волі потерпілого та його переконання про серйозність своїх намірів і рішучості дій, стали висловлювати ОСОБА_12 погрози заподіяти тяжкі тілесні ушкодження потерпілому та його родині у разі відмови останнього виконувати вимоги з приводу передачі грошових коштів, які потерпілий сприйняв як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю та погодився на зустріч 23.08.2023 в обідній час у ресторані «Горец», що розташовується за адресою: м. Одеса, вул. Академічна, 32а, де при особистій зустрічі ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інші невстановлені особи, будучи у численній перевазі, погрожуючи фізичною розправою над потерпілим, заволоділи грошовими коштами ОСОБА_12 у сумі 500 (п`ятсот) доларів США, після чого висунувши вимогу ОСОБА_12 розраховуватись з ними згідно зробленого ними графіку та з конкретною періодичністю.

Після цього, продовжуючи свої протиправні дії, 29.08.2023 більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_9 , разом з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами, дотримуючись заходів конспірації, щоб не бути викритим правоохоронними органами, в телефонній розмові повідомили про необхідність зустрічі 30.08.2023 у м. Одесі на що ОСОБА_12 був вимушений погодитись. Виконуючи вимоги ОСОБА_9 та інших невстановлених осіб, ОСОБА_12 приїхав 30.08.2023 в обідній час до м. Одеса, де у подальшому отримав вимогу приїхати до ресторана «Апшерон».

Далі, на виконання вимог ОСОБА_9 та інших невстановлених осіб, потерпілий ОСОБА_12 , о 14 год. 12 хв., прибув до ресторана «Апшерон», за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 20/3., де зустрівся з ОСОБА_9 .

У подальшому, діючи з тих же мотивів та спонукань, ОСОБА_9 висунув вимогу ОСОБА_12 на отримання грошових коштів але побачивши, що потерпілий не йде на прийняття зобов`язань у виплаті неіснуючої заборгованості та дотримуючись заходів конспірації, щоб не бути викритим правоохоронними органами, вигнав потерпілого ОСОБА_12 із ресторану «Апшерон», після чого потерпілий направився на зупинку громадського транспорту по вул. Фонтанська дорога.

Після цього, ОСОБА_10 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , о 14 год 32 хв. підійшов до потерпілого ОСОБА_12 та почав погрожувати ОСОБА_12 , фізичною розправою а також погрозою знищення його майна вимагаючи погашення неіснуючих боргових зобов`язань перед іншою особою та виплати йому та іншим невстановленим особам грошових коштів згідно розробленого ними графіку, на що ОСОБА_12 відмовився повертати неіснуючий борг.

Після цього, ОСОБА_10 , будучи невдоволеним відмовою ОСОБА_12 вчинити дії, які він вимагав, а саме повернути йому, ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та іншій невстановленій особі грошові кошти, завдав один удар кулаком правої руки у верхню частину тулуба ОСОБА_12 , таким чином завдавши останньому тілесних ушкоджень та моральних страждань, після чого повідомив, що у разі несплати боргових зобов`язань перед іншою особою ОСОБА_12 , останнього очікують дуже погані наслідки.

Таким чином, в ході проведення досудового розслідування 26.09.2023 ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Після чого, підозрюваного ОСОБА_9 затримано в порядку ст.ст. 208, 615 КПК України та поміщено до ізолятору тимчасового тримання ГУНП в Одеській області.

В подальшому 26.09.2022 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси слідчим проведено санкціонований обшук транспортного засобу марки «BMW X5», в кузові чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_2 , який належить дружині підозрюваного ОСОБА_8 29.08.1988 року, в ході обшуку якого виявлено та вилучено транспортний засіб марки «BMW X5», номер кузова (VIN): НОМЕР_1 , державний реєстраційний знак НОМЕР_2 , який поміщено до штраф майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів №8 та ключ-брелок від запалювання до транспортного засобу марки «BMW X5», в кузові чорного кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_2 та у цей же день слідчим винесено постанову про визнання зазначеного транспортного засобу речовим доказом у кримінальному провадженні.

Надалі 06.10.2023 у зв`язку з тим, що під час досудового розслідування встановлено обставини, які вказують на умисні дії, спрямовані на вимагання грошових коштів із погрозами з боку підозрюваного, що може призвести до подальшого приховування та відчуження вилученого майна, для унеможливлення відшкодування заподіяної шкоди, а також конфіскації майна, які міри покарання прокурором подано клопотання про накладення арешту на вилучене майно.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, а його вилучення та арешт у подальшому унеможливить вчинення інших кримінальних правопорушень, а також забезпечить збереження автомобіля, як засобу можливого вчинення злочину.

Окрім того, слідчим суддею зазначено, що вказаний транспортний засіб хоч і належить дружині підозрюваного, проте наявні непоодинокі факти користування транспортним засобом підозрюваним ОСОБА_9 , що підтверджується проведеними допитами потерпілого ОСОБА_12 , який пояснив, що ОСОБА_9 , керуючи зазначеним транспортним засобом приїжджав до нього на зустрічі, а тому зазначений автомобіль є засобом інкримінованого підозрюваному злочину.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучене може бути використаний як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження, а тому доводи представника власника майна про безпідставне накладення арешту на вилучене майно є необґрунтованими.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги доводи представника щодо порушення права та інтересів ОСОБА_8 на звичний спосіб життя, оскільки на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Таким чином доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 376, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001136, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4