КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

за участю:

представника власника майна - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого суді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , про арешт майна та накладено арешт на земельні ділянки, розташовані на території міста Києва, із кадастровими номерами: :85:977:0058, що належить на праві власності ОСОБА_6 , :85:977:0059, що належить на праві власності ОСОБА_9 , :85:977:0060, що належить на праві власності ОСОБА_10 , :85:977:0061, що належить на праві власності ОСОБА_11 , :85:977:0062, що належить на праві власності ОСОБА_12 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, власник майна подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року в частині арешту, накладеного на земельну ділянку із кадастровим номером :85:977:0058, що належить на праві власності ОСОБА_6 , постановити нову ухвалу, якою відмовити в арешті вказаного майна.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді в частині арешту зазначеного вище майна є незаконною і необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Як вважає автор апеляційної скарги, відповідність арештованого майна критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, не доведено, а постанова про визнання цього майна речовим доказом у наданих матеріалах відсутня.

Крім того, ні в клопотанні слідчого, ні в оскаржуваній ухвалі слідчого судді не міститься посилань на обставини, які підтверджують, що незастосування арешту на вказану земельну ділянку може призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Арешт цієї ділянки не є і не може бути перешкодою для її пошкодження, псування, перетворення та/або використання, однак позбавляє власника майна права на розпорядження земельною ділянкою, передбачене ст. 41 Конституції України та ст.. 1 Першого протоколу Конвенції про права людини.

Також, слідчим суддею при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано вимоги п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, а саме розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власника майна, який не має відношення до вчинення дій, які, на думку слідства, містять ознаки ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Окрім цього, як свідчать обставини справи, кримінальне провадження № 0000185, в межах якого накладено арешт на нерухоме майно, зокрема і земельну ділянку з кадастровим номером :85:977:0058, розпочато 31.07.2014.

При цьому з дати внесення відомостей до ЄРДР та дати накладення арешту минуло 4,5 роки, а з моменту вчинення подій більше 5 років.

За весь цей час арешт на майно не накладався та жодної слідчої дії у справі не проведено. Жодного повідомлення про підозру у справі не вручено, що, як вважає апелянт, свідчить про безпідставність кримінального провадження.

Враховуючи, що розгляд клопотання проводився без участі власника майна, про наявність оскаржуваного рішення стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень лише 15.08.2023 під час отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, апелянт вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді було пропущено з поважних причин, а відтак він підлягає поновленню.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав подану апеляційну каргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апелянтом не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема, арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

За загальними правилами, передбаченими ч. 3 ст. 132 КПК, застосування заходів забезпечення кримінального провадження допускається лише у разі, якщо слідчий, дізнавач, прокурор доведе, що :

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. ст. 170-174 КПК України, та у відповідності з ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Частиною 1 ст. 98 КПК визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначених вимог закону судом дотримано в повній мірі з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000185 від 31.07.2014, за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

25.10.2018 старший слідчий в ОВС СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва з клопотання про арешт майна, а саме на земельні ділянки, розташовані на території міста Києва, із кадастровими номерами: :85:977:0058, що належить на праві власності ОСОБА_6 , :85:977:0059, що належить на праві власності ОСОБА_9 , :85:977:0060, що належить на праві власності ОСОБА_10 , :85:977:0061, що належить на праві власності ОСОБА_11 , :85:977:0062, що належить на праві власності ОСОБА_12 , посилаючись на наявність правової підстави, передбаченої ч. 3 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року клопотання прокурора задоволено.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту на майно, а саме земельну ділянку із кадастровим номером :85:977:0058

Так, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на зазначене вище майно, з тих підстав, що в повній мірі відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, як вважає апеляційний суд, арешт майна у даному кримінальному провадженні є необхідним для забезпечення всебічності, повноти та об`єктивності дослідження усіх обставин кримінального провадження, тобто для забезпечення виконання завдань кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги власника майна про недодержання стороною обвинувачення вимог ст. 170 КПК та відсутність у слідчого судді правових підстав для накладення арешту є безпідставними.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження апеляційний суд не вбачає, оскільки обставини в кримінальному провадженні вимагають вжиття саме такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Також слід зазначити, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна або третіх осіб з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Інші доводи на які посилається автор апеляційної скарги, також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховані ним при прийнятті рішення.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтами не надано та колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 170 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, оцінивши в сукупності всі обставини кримінального провадження, беручи до уваги, що обмеження права власності є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, є правові підстави для арешту майна, тому підстав для скасування ухвали слідчого судді, з підстав наведених в апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 , в частині арешту, накладеного на земельну ділянку із кадастровим номером :85:977:0058, - залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/5445/2023 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 752/22315/18

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_13

Доповідач: ОСОБА_1