УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року

м. Київ

справа № 346/2075/19

провадження № 51-33 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 лютого 2019 року за № 0000178, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2023 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_5 , а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 лютого 2019 року за № 0000178, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 186 КК України, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_6 , поданий в інтересах потерпілої ОСОБА_7 , до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями.

Вирішено питання про речові докази, процесуальні витрати у провадженні, скасовано арешт на майно.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу місцевого суду

- без зміни.

Судом першої інстанції встановлено, що стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 здійснювалось досудове розслідування у декількох кримінальних провадженнях, які в подальшому були об`єднані постановою першого заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури від 25 квітня 2019 року в одне, з присвоєнням відповідного № 0000178, у якому йому 01 березня 2019 року вже було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

26 квітня 2019 року ОСОБА_4 у вказаному об'єднаному кримінальному провадженні було повідомлено про нову підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 186 КК України.

Цього ж дня слідчим СВ Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області було складено і особисто вручено обвинуваченому, його захиснику та потерпілій повідомлення про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Крім того, 26 квітня 2019 року стороні захисту та потерпілій було надано доступ до матеріалів досудового розслідування, речових доказів у провадженні, з якими останні ознайомились того ж дня.

В подальшому 26 квітня 2019 року прокурором було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000178, за яким ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 186 КК України, з яким він надалі 07 травня 2019 року звернувся до суду.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт був направлений до суду поза межами строків досудового розслідування.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Прокурор звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що стороною обвинувачення дотримано встановлені ст. 219 КПК України строки досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, наполягає, що останнім днем строку є 02 травня 2019 року, коли обвинувальний акт і було направлено до суду.

Крім того, зазначає, що поза увагою місцевого суду залишився той факт, що інкримінований обвинуваченому тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України, було вчинено одразу після кримінального правопорушення передбаченого, ч. 1 ст. 122 цього Кодексу, яке полягало в заподіянні умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто умисних ушкоджень, які не були небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таких, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а тому додатковим об`єктом посягання, на думку прокурора, було життя та здоров`я потерпілої. З огляду на викладене, судом першої інстанції безпідставно, в порушення вимог ст. 284 КПК України, було закрито кримінальне провадження на підставі, передбаченій п. 10 ч. 1 цієї статті. Зазначає, що таке рішення було ухвалено судом поза межами наданих йому процесуальним законом повноважень.

Прокурор стверджує, що оскаржена ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що, серед іншого, посилається прокурор у своїй скарзі.

Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Так, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

Що стосується доводів прокурора щодо безпідставного закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, то слід вказати таке.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується, серед іншого, направленням до суду обвинувального акта.

Положеннями кримінального процесуального закону, закріпленими у статтях 219, 294-295-1 КПК України, законодавець визначив строки досудового розслідування, порядок їх обчислення та продовження.

Статтею 113 цього Кодексу передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 219 КПК України з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців.

Закінчення строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру, крім випадку повідомлення про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, є підставою для закриття кримінального провадження (п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Питання щодо застосування положень ст. 219 КПК України при визначенні строку досудового розслідування неодноразово було предметом розгляду у судових рішеннях Верховного Суду, де було сформульовано висновок, що кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в межах строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду. Направлення прокурором обвинувального акта після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я, виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого (підсудного), а, отже, унеможливлює розгляд у суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття такого кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Отже, кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

З матеріалів провадження за касаційною скаргою вбачається, що 01 березня 2019 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, у кримінальному провадженні № 0000178, яке в подальшому стало об'єднаним.

26 квітня 2019 року, ОСОБА_4 в межах цього провадження було повідомлено про нову підозру, у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 186 КК України, що не вплинуло на перебіг встановленого ст. 219 КПК України строку досудового розслідування, останнім днем якого мало б стати 02 травня 2019 року, про що вказує і прокурор у своїй скарзі.

Однак, колегія суддів також вважає слушним зауваження суду першої інстанції, що за змістом ст. 219 КПК України строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.

Зваживши на те, що 26 квітня 2019 року відбулося ознайомлення всіх учасників з матеріалами досудового розслідування по об'єднаному кримінальному провадженню, місцевий суд правильно вказав, що цей день не включається у строк досудового розслідування, а тому останнім днем слід вважати 03 травня 2019 року.

За встановленими судом першої інстанції обставинами, прокурор особисто звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з обвинувальним актом 07 травня 2019 року, тобто поза межами строків досудового розслідування, що підтверджувалось, зокрема, штампом вхідної кореспонденції суду з присвоєним реєстраційним номером та особистим підписом працівника суду.

Разом з тим, доводи прокурора про те, що обвинувальний акт направлено ним до суду 02 травня 2019 року не знайшли свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження, на що і звернув увагу суд першої інстанції в своїй ухвалі.

Вказані обставини були ретельно перевірені Івано-Франківським апеляційним судом під час перегляду в апеляційному порядку ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2023 року, який, дослідивши матеріали провадження, ствердив про правильність висновків суду першої інстанції щодо пропуску прокурором встановлених законом строків досудового розслідування.

Позиція прокурора щодо необґрунтованого закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, з огляду на те, що в даному провадженні останньому повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого злочину (ч. 3 ст. 186 КК України), додатковим об`єктом якого є життя та здоров`я потерпілої, не заслуговує на увагу, зважаючи на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 186 КК України.

При цьому відповідно до ст. 12 КК України в редакції, що була чинна на момент вчинення кримінальних правопорушень, злочини, передбачені ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 122 КК України, не є тяжкими чи особливо тяжкими (як і на момент постановлення ухвали місцевим судом), а тому не можуть слугувати підставою, яка унеможливлює закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Що стосується кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, то хоча воно згідно зі ст. 12 КК України, в редакції, що діяла на момент його вчинення, є тяжким злочином (як і на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), проте не є злочином проти життя та здоров`я особи.

Такі цінності як життя і здоров`я можуть бути основним об`єктом для ряду кримінальних правопорушень, передбачених розділом ІІ «Кримінальні правопорушення проти життя та здоров`я особи» Особливої частини КК України, але водночас утворювати додатковий об`єкт кримінальних правопорушень з інших розділів КК України.

Наявність у складі кримінального правопорушення додаткового об`єкта свідчить про те, що в такому складі кримінального правопорушення цим суспільним відносинам поряд з основним об`єктом заподіюється (може заподіюватись), чи створюється (може створюватися) реальна загроза заподіяння шкоди.

Додатковим об`єктом є цінності, які підлягають одночасному захисту разом з основним об`єктом кримінально-правової охорони. Це такі цінності, яким завдається (може завдаватися) шкода від кримінального правопорушення одночасно з основним об`єктом посягання, що через типове поєднання із характером кримінально-караного діяння та з огляду на передбачені законом спосіб його вчинення, застосовані знаряддя, обстановку й інші ознаки, зумовлює застосування законодавцем особливого підходу до побудови відповідного складу кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи своє рішення щодо необхідності закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, суди виходили з того,

що кримінальне правопорушення, закріплене ч. 3 ст. 186 КК України, не є злочином проти життя та здоров`я особи, а тому кримінальне провадження підлягало закриттю на підставі вказаної норми процесуального закону.

Як видно з матеріалів провадження за касаційною скаргою, ОСОБА_4 інкримінувалося кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане

з проникненням у житло.

Зокрема, в обвинувальному акті йшлося про те, що 27 лютого 2019 року близько 23:50, ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні літньої кухні господарства АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, керуючись корисливими мотивами, спрямованими на відкрите викрадення чужого майна, скориставшись відсутністю в приміщенні літньої кухні власника майна - ОСОБА_7 , яка в той час зачинилась в господарському приміщенні з метою припинення вчинення щодо неї дій сексуального характеру зі сторони ОСОБА_4 , при цьому достовірно знаючи, що останній відомо про його перебування в приміщенні літньої кухні, відкрито викрав належні ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 1800 гривень, які знаходились в шухляді шафи, розміщеній у лівому крайньому куті кімнати. Після цього ОСОБА_4 місце вчинення кримінального правопорушення залишив, викраденими коштами розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду на вказану суму.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши наведене, дійшов правильного висновку, що ні за правовою кваліфікацією, ні за формулюванням обвинувачення, зважаючи на зміст обвинувального акту, ОСОБА_4 у вчиненні насильства при вчиненні грабежу (безпосередньо до, під час, або після) не обвинувачувався.

До того ж місцевий суд врахував, що обвинувальний акт містить обставини, які вказують на те, що ОСОБА_4 27 лютого 2019 року заподіював до потерпілої ОСОБА_7 насильство, але такі дії він вчиняв виключно з метою вчинення дій сексуального характеру з ОСОБА_7 , і таке насильство отримало самостійну правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 122 КК України, про що вказано у обвинувальному акті.

Підсумовуючи суд, взяв до уваги правовий висновок, викладений у постанові Об'єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13 лютого 2023 року у справі № 932/8842/20 (провадження № 51-5954 кмо 21), та вірно зазначив, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 186 КК України, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_4 у цьому провадженні, хоча і відноситься до категорії тяжких, але виходячи з фактичних обставин, інкримінованих йому стороною обвинувачення, не є злочином проти життя та здоров`я, а тому теж не підпадає під виключення при застосуванні п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Івано-Франківський апеляційний суд, перевіривши доводи прокурора в цій частині, зазначив про правильність зробленого висновку Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області.

З такою позицією судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду, зважаючи на те, що у даному кримінальному провадженні, після повідомлення ОСОБА_4 про підозру, 03 травня 2019 року закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, і при цьому особі не було повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, вказане провадження підлягало закриттю, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, що і було зроблено місцевим судом.

Що стосується зауважень прокурора, що таке рішення суду першої інстанції прийняте поза межами наданих процесуальним законом повноважень, слід вказати таке.

Відповідно до абзацу 2, ч. 7 ст. 284 КПК України у випадку виявлення обставин, передбачених пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 ч. 1 цієї статті, під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 ч. 2 цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Відсутність у зазначеній нормі посилання на п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України не означає відсутність у судді під час судового розгляду повноважень на закриття кримінального провадження за вказаною підставою, оскільки як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 711/3111/19 (провадження № 51-2890км19) - здійснення судового провадження при наявності підстав для закриття кримінального провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 412 КПК України становить істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування судового рішення, ухваленого за результатами такого судового розгляду.

До того ж не може не братися до уваги той факт, що повноваження судді щодо закриття кримінального провадження передбачено іншими нормами КПК України, а тому доводи прокурора в цій частині є також безпідставними.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2023 року за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказане судове рішення без зміни.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно обґрунтованими та вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх ухвалення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на що серед іншого посилається прокурор у касаційній скарзі, не встановлено, а тому підстави для її задоволення відсутні.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора

слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3