ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/4951/21

Провадження № 11-кп/4820/194/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 25 лютого 2024 року включно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0005532 від 24.11.2019 р. , -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені слідчим суддею суду першої інстанції обставини.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2023 року за результатами розгляду клопотання прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченому за ст.187 ч.4 КК України було продовжено дію обраного під час досудового розслідування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 25 лютого 2024 року включно.

Своє рішення суд обґрунтовував тим, що ризики, які були наведенні прокурором при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу не зменшилися, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання на строк понад 5 років. Виходив з того, що у справі не з`ясовані та не перевірені обставини, встановленні під час досудового розслідування кримінального провадження, досліджені не всі докази. Суд вважав, що обвинувачений, знаходячись на волі, може перешкоджати кримінальному провадженню, переховуватись від суду, а також продовжити злочинну діяльність.

Крім того, суд послався на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного насильницького злочину на території Хмельницької області, до затримання проживав в інших областях України, в провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальна справа по обвинувачення його та іншої особи у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, таким чином обвинувачений перебуває під судом за двома кримінальними провадженнями за звинуваченням у вчиненні особливо тяжких злочинів.

На день розгляду клопотання прокурора судове слідство не проведено в повному обсязі, не досліджено усі докази, не допитана потерпіла, заявлені прокурором ризики, які встановлені судом щодо переховування від суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та продовження кримінальної діяльності є дійсними і не зменшилися.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , просив ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо нього скасувати, обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням засобів електронного контролю за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт вказує на упереджене ставлення до нього зі сторони обвинувачення, яке свідомо затягує судовий розгляд справи.

Стверджує, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, що стали підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не підтверджені жодними доказами та є припущеннями. Апелянт наголошує і на тому, що суд навмисно уникає допиту потерпілої.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та захисник підтримали подану апеляційну скаргу, а прокурор заперечив проти їх задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарнатовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обгурнтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду. Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 , у співучасті з ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, пов`язаного із насильством, передбаченого ст.187 ч.4 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі від 8 до 15 років з конфіскацією майна. Закінчити судовий розгляд кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо. Виходячи із пред`явленого йому обвинувачення, а також враховуючи дані про його особу, який офіційно не працевлаштований, вчинив злочин проти власності, пов`язаний із насильством, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, обвинувачений може вдатися до втечі та переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушенняя; можливий також і незаконний вплив на потерпілу та свідків щодо зміни їх показань, оскільки йому відоме їх місце проживання.

Враховуючи наведене, доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в поведінці ОСОБА_7 колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання продовження дії запобіжного заходу були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження строку його дії.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі про можливість застосувати до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора не встановлено достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Апеляційнв скарга обвинуваченого не містить достатніх родинних, соціальних, майнового стану чинників та запобіжників, які б давали суду обґрунтовані підстави вважати, що він буде дотримуватися належної процесуальної поведінки в разі обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Колегія суддів вважає, що тяжкість висунутого обвинувачення, у даному випадку виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, тому погоджується з висновками суду про те, що запобігання встановленим ризикам у поведінці обвинуваченого шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не можливо.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого щодо упередженого ставлення до нього з боку сторони обвинувачення та суду, який розглядає провадження.

Колегія суддів враховує послідовну практику Верховного суду з даного питання, яка виражається у тому, що для того щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування, така заява має бути «небезпідставною», тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати їм певне підтвердження або, - якщо це не можливо з об`єктивних причин, - повідомити інформацію, що дасть можливість перевірити, чи має заява певні підстави (справа № 515/2020/16-к, провадження № 51-2904км18; справа № 754/2553/18, провадження № 51-2275км21). У даному випадку апеляційні твердження про упереджене ставлення до нього з боку обвинувачення та суду не підтверджуються відповідними зверненнями до компетентних органів.

Колегія суддів виходить з того, що саме по собі тривале перебування обвинуваченого під вартою не може свідчити про упереджене ставлення, однак тривалість такого перебування вимагає від суду ретельного обґрунтування необхідності продовження такого запобіжного заходу, що у даному провадження, на переконання колегії суддів, судом дотримано. Неможливість допиту потерпілої в ході розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, обумовлена об`єктивними причинами, пов`язаними з додержанням права на захист обох обвинувачених.

Колегія суддів також враховує що на даний час щодо обвинуваченого ОСОБА_7 перебуває на розгляді у Зарічному районному суді м. Суми інше кримінальне провадження по його обвинуваченню за ч.4 ст.187 КК України.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, обумовлюють необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, оскільки зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

З огляду на наведене ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, про що йде мова в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2023 року щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по 25 лютого 2024 року включно - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3