Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

23 листопада 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2023 року про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000164 від 24.07.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2023 року задоволено клопотання слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією в м. Рівному) ТУ ДБР в м. Хмельницькому ОСОБА_8 та обрано щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 02 січня 2024 року. Одночасно визначено заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 214 720 грн. В разі внесення застави покладено на підозрюваного обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Не погодившись з рішенням місцевого суду захисник ОСОБА_7 вказує, що слідчий суддя не обґрунтував, які саме обставини та відомості свідчать про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Зазначає, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду є недоведеним, оскільки ОСОБА_6 , самовільно залишивши військову частину 25.06.2023 року, до часу його затримання, а саме до 25.10.2023 року, знаходився за постійним місцем проживання, займався домашнім господарством та здійснював догляд за непрацездатним членом сім`ї, тобто не переховувався. Також вважає, що відсутній ризик незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки свідками є три військовослужбовці військової частини, які проходили службу разом з підозрюваним і лише засвідчили факт самовільного залишення частини ОСОБА_6 .. Даний факт є встановленим та ніким не оспорюється. Наголошує, що слідчим суддею не врахована позитивна характеристика підозрюваного та те, що одним з мотивів самовільного залишення військової частини була необхідність догляду за непрацездатним членом сім`ї бабусею, яка потребує постійного догляду.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у період доби з 22.00 год. до 06.00 год..

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного і його поведінки.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 у порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.1, ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації на особливий період, проходячи військову службу на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти 4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, 25 червня 2023 року близько 13 год. 00 хв. самовільно залишив розташування даної військової частини в пункті постійного дислокації за адресою: АДРЕСА_1 , відправившись за місцем фактичного проживання що за адресою: с. Чернихівці, Тернопільського району Тернопільської області, де проводить службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби та обов`язки військової служби не виконує, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

02 листопада 2023 року ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України.

Вимогами ст.177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченимпокладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Апеляційний суд вважає, що рішення про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою постановлене слідчим суддею з дотриманням вимог зазначених статей.

Так, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується доказами, зібраними у ході досудового розслідування матеріалами, а саме: матеріалами перевірки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2023 року; актом службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2023 року; протоколами допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Також, колегія суддів вважає доведеним існування ризику переховування від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки у разі доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, останньому загрожує безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегія суду враховує і те, що ОСОБА_6 , вчиняючи інкриміноване правопорушення в умовах воєнного стану, фактично відмовився виконувати будь-які накази командира підрозділу щодо виконання свої службових обов`язків та вибув за межі дислокації військової частини, чим знизив можливість функціонування підрозділу у випадку надходження наказу про виконання бойового завдання, а також, в разі зміни підозрюваному запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі, відбудеться у відкритій формі демонстрування перед іншими військовослужбовцями можливість відмовитися від проходження військової служби та підсилить схильність до вчинення протиправних дій.

Під час апеляційного розгляду підозрюваний зазначив, що залишив військову частину задля допомоги бабусі, яка була вдома сама та потребувала підтримки у веденні домашнього господарства та обробки земель. Наголосив, що усвідомив протиправність свої дій та визнає вину, а тому, в разі заміни запобіжного заходу на більш м`який, має намір повернутися у військову частину для проходження навчання та виконання бойових завдань у майбутньому.

Однак, в апеляційному суді прокурор звернув увагу колегії суддів на те, що працівники слідчого відділу ДБР пропонували ОСОБА_6 повернутися до військової частини, яка є навчальним центром, проте він відмовився, вказавши, що боїться відправлення в гарячі точки, а тому виявлене в суді бажання продовжити навчання та стати на захист територіальної цілісності держави є лише усвідомлення безальтернативності покарання у виді позбавлення волі, яке загрожує останньому в разі визнання його винуватості.

Також вказав, що на час розгляду апеляційної скарги обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні направлений до суду для розгляду по суді.

Доводи захисника щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді та обрання невмотивовано жорстокого запобіжного заходу є безпідставними, оскільки слідчим суддею було належним чином перевірено та досліджено докази, надані слідчим та стороною захисту, дані, які характеризують особу підозрюваного, його вік, сімейний та майновий стан, а також належним чином мотивовані висновки та наведені обґрунтовані підстави для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання захисника про відсутність судимостейта позитивнухарактеристику за місцем проживання беруться до уваги, однак жодним чином не спростовують і не зменшують існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду та обрання підозрюваному запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Крім того, з ухвали слідчого судді вбачається, що місцевий суд розглядав питання щодо можливості застосування до ОСОБА_6 інших запобіжних заходів, обравши одночасно альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, врахувавши тяжкість інкримінованого злочину та наявних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, який достатньою мірою гарантував би виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Всі інші питання, фактичні обставини кримінального провадження, питання винуватості чи не винуватості в скоєні кримінального правопорушення, а також питання відносності та допустимості доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу судового провадження під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Таким чином, під час розгляду клопотання слідчого з`ясовані всі обставини, які мають значення для вирішення питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу, які були оцінені в сукупності та стали підставою для прийняття законного судового рішення, тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції,а відтак і для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2023 року про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000164 від 24.07.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3