ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/118/20 Номер провадження 11-кп/814/1329/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000393 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2021 року ,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Ковалі Хорольського району Полтавської області, громадянку України, заміжню, із середньою освітою, працюючу дояркою в СТОВ «Ковалі», проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (850 грн.).

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_9 3 459 грн. 58 коп. матеріальної шкоди та 5 000 грн. моральної шкоди та 925 грн. витрат на правову допомогу.

Вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

06.09.2019, близько 19 год. 30 хв., перебуваючи в АДРЕСА_2 на земельній ділянці, що належить ОСОБА_10 , в ході сварки з ОСОБА_9 на грунті раптово виниклих неприязних відносин, нанесла останньому один удар металевою частиною лопати в область голови, чим спричинила потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку, рубаної рани в області зовнішнього кута надбрівної дуги, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати, дослідити письмові докази, відеозаписи судових засідань та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 за недоведеністю її участі у вчиненні кримінального правопорушення.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права при ухваленні рішення, а винуватість обвинуваченої не обгрунтовано поза розумним сумнівом.

Зазначає, що суд ініціював допит свідка ОСОБА_11 , яка не допитувалася під час досудового розслідування, в результаті чого було порушено ст. 290 КПК України.

Крім того, суд не мав права тлумачити висновок СМЕ №85 не на користь обвинуваченої за відсутності інших доказів її винуватості, а заява про вчинення злочину сама по собі не доводить вини ОСОБА_8 . Відсутні докази, на підставі яких лопату можна визнати знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Під час судового розгляду ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнала, тому судом неправомірно враховано визнання нею своєї вини під час досудового розслідування.

Слідчий експеримент проведено без відеофіксації, а отже протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом.

Також, зазначає що відзив на позовну заяву не може бути доказом вини обвинуваченої, оскільки він був поданий із порушенням вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України захисником, який не роз`яснив його змісту ОСОБА_8 та зі змістом якого захисник ОСОБА_7 був ознайомлений лише під час вивчення повного тексту вироку.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, захисника в підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, та кваліфікація її дій є правильними і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в суді першої інстанції та отримали належну оцінку.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 заперечувала свою причетність до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Разом з тим, винуватість ОСОБА_8 підтверджується такими доказами.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні в суді першої інстанції вказав, що саме ОСОБА_8 спричинила йому тілесні ушкодження лопатою. Розповів про обставини та механізм нанесення цих ушкоджень.

Показання потерпілого є логічними, детальними, послідовними, узгоджуються з протоколом огляду місця події від 07.09.2019, висновком експерта №85 від 04 жовтня 2019 року, відповідно до якого легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, виявлені у ОСОБА_9 утворилися від одноразової дії предмету із загостреним краєм, у тому числі металевою частиною лопати.

Більше того, під час досудового розслідування в ході проведення слідчого експерименту 18.01.2020 обвинувачена розповіла, що між нею та ОСОБА_9 виник конфлікт на земельній ділянці її доньки в ході якого вона нанесла потерпілому один удар лопатою в область обличчя та показала механізм спричинення удару.

Свідок ОСОБА_11 , яка є дружиною потерпілого, показала що хоча і не бачила механізму спричинення тілесних ушкоджень, проте була свідком конфлікту між потерпілим та обвинуваченою 06 вересня 2019 року. Свідок бачила, як ОСОБА_9 , який знаходився поряд з ОСОБА_12 на огороді упав, а коли вона підбігла до нього, то побачила що потерпілий непритомний та має кров на обличчі. Пізніше чоловік розповів, що саме ОСОБА_12 нанесла йому удар лопатою.

Посилання сторони захисту на те, що показання свідка ОСОБА_11 неможливо покласти в основу обвинувального вироку, оскільки цей свідок не відкривався стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, є необґрунтованими. Так, показання вказаного свідка відповідають вимогам статей 95 - 97 КПК України, процесуальних порушень під час їх збирання, дослідження та оцінки, які б могли свідчити про їх недопустимість чи неналежність не вбачається. Як видно з технічного запису судового процесу, ОСОБА_11 була допитана судом першої інстанції як свідок на підставі обґрунтованого клопотання потерпілого та у встановленому законом порядку попереджена про кримінальну відповідальність, а тому суд не мав об`єктивних та законних підстав не приймати вказані показання. Така позиція суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 20.03.2019 у справі №537/4987/14-к.

Свідок ОСОБА_13 , який є зятем обвинуваченої, зазначив, що чув сварку, яка виникла між ОСОБА_14 та ОСОБА_9 , а коли наблизився до них, то побачив потерпілого, який лежав на землі з тілесними ушкодженнями на лобі. Свідок забрав лопату та передав її працівникам поліції.

Показання свідків також є логічними, детальними, послідовними, узгоджуються з іншими наданими у матеріалах кримінального провадження доказами та у сукупності доводять вину обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Є непереконливими і доводи захисника про недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту від 18 січня 2020 року, оскільки з наданого протоколу вбачається, що відповідно до ч. 7 ст. 223 КПК України під час проведення слідчої дії було залучено двох понятих, що виключає обов`язковість відеофіксації при його проведенні.

Крім того, оскільки потерпілий та обвинувачена під час проведення слідчого експерименту, вказали, що кримінальне правопорушення було вчинено саме за допомогою лопати, то відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України зазначене знаряддя вчинення кримінального правопорушення правомірно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Всупереч доводам захисника, суд правильно послався на висновок експерта №85 від 04 жовтня 2019 року, оскільки цей висновок відповідає вимогам ст. КПК України, складений уповноваженою особою, узгоджується з іншими доказами і підстав для визнання його неналежним чи недопустимим доказом немає.

З урахуванням показань потерпілого та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_13 , а також слідчого експерименту з ОСОБА_8 суд правильно встановив, що обвинувачена умисно спричинила потерпілому тілесні ушкодження.

Посилання місцевого суду на відзив на позовну заяву як на доказ вини є некоректним, однак винуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення повністю підтверджується сукупністю інших доказів.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 125 КК України.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від відбування покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопрушення, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Санкцією ч. 2 ст. 125 КК України передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятидесяти до двохсот сорока годин або виправні роботи на строк до одного року або арешт на строк до шести місяців або обмеження волі на строк до двох років.

Відповідно до обвинувального вироку, кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 вчинила 06 вересня 2019 року, тому на час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення минули строки давності, визначені п. 2 ч.1 ст. 49 КК України.

09 жовтня 2023 року ОСОБА_8 надіслала на адресу апеляційного суду заяву, де зазначено, що вона заперечує проти її звільнення від кримінальної відповідальності.

При цьому, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_8 не ухилялася від слідства та суду, а отже суд апеляційної інстанції визнає необхідним застосувати положення ч. 5 ст. 74 КК України та звільнити обвинувачену від відбування призначеного судом покарання.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 залишити без задоволення, а вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2021 року, щодо ОСОБА_8 без змін.

Звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4