490/6116/22 28.09.2023
н/п 1-кп/490/535/2023
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/6116/22
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду м.Миколаєва кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001326 від 24 листопада 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Миколаєві, є громадянином України, має професійно-технічну освіту, неодружений, офіційно не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий, востаннє:

- 06.03.2019 року Центральним районним судом м.Миколаєва за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений з іспитовим строком 2 роки;

- 24.10.2019 року Центральним районним судом м.Миколаєва за ч.3 ст.185, ст.71 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі;

- 29.11.2022 року Центральним районним судом м.Миколаєва за ч.3 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.12 ч.3 ст.186, ч.1 ст.70, ст.71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі;

- 14.09.2023 року Центральним районним судом м.Миколаєва за ч.4 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 6 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, тобто строком до 19 лютого 2023 року.

Так, у середині вересня 2022 року, більш точної дати у ході слідства встановити не вбачається можливим, ОСОБА_6 перебував біля домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Перебуваючи за вищевказаною адресою, ОСОБА_6 переліз через паркан та проник на територію домоволодіння та в цей час в останнього виник злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна з метою власного незаконного збагачення, поєднаного із проникненням до вказаного домоволодіння, повторно, в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення майна, поєднаного із проникненням до вказаного домоволодіння, повторно, в умовах воєнного стану, діючи умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, скориставшись тим, що його злочинні дії не помітні для оточуючих, ОСОБА_6 , переліз через паркан та проник на територію домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , звідки викрав садово-будівельну тачку моделі «BUDFIX WB9618K», яка належить потерпілій ОСОБА_7 ..

Після скоєного, утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_7 майнову шкоду в розмірі 1333,33 гривні.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, винним себе визнав в повному обсязі та підтвердив факт вчинення ним вказаного злочину при викладених вище обставинах. У вчиненому щиро кається.

Оскільки учасники судового провадження вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, судовий розгляд кримінального провадження було проведено у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України. При цьому судом їм було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням на територію домоволодіння в умовах воєнного стану.

Зазначена органом досудового розслідування кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.4 ст.185 КК України за кваліфікуючою ознакою «поєднана з проникненням на територію домоволодіння» є невірною з огляду на наступне.

Так, однією з кваліфікуючих ознак злочину, передбаченого ст.185 КК України, є вчинення крадіжки, поєднаної з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище. Кримінальне законодавство не дає визначення поняття «сховище», його тлумачення здійснено у судовій практиці та доктрині кримінального права.

Відповідно до рекомендацій, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі таке. Під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо. Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).

Схоже визначення міститься в постанові Верховного Суду України від 31.01.2013 року у справі №5-33кс12: «під поняттям «сховище» слід розуміти певні місця чи ділянки території, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які обладнані огорожею чи технічними засобами або забезпечені іншої охороною: пересувні автолавки, рефрижератори, контейнери, сейфи та інші сховища».

У постанові від 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду зробила висновок про те, що огороджена територія, у тому числі приватного домоволодіння, може бути віднесена за своїми ознаками до поняття «сховище», виходячи з характеру огорожі (розміру, конструкції, цілісності тощо), наявності інших пристосувань, засобів (охорони, сигналізації, собак, освітлення, засувів, гачків, замків на воротах і хвіртках тощо), які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказану територію як таку, що має призначення постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей (тобто є сховищем).

Відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів сховище - це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

З огляду на це, належним чином огороджена територія домоволодіння, яка використовується для постійного чи тимчасового зберігання майна, як правило, може бути визнана сховищем.

Проте, не можна вважати сховищем подвір`я, огорожа якого не перешкоджає проникненню туди сторонніх осіб, внаслідок незавершеності (окремі частини подвір`я не мають суцільного паркана), наявності пошкоджень (проломів), конструктивних особливостей (невелика висота, складається лише зі стовпів та жердин чи дроту, не містить воріт чи хвірток). Також, не може бути сховищем таке подвір`я, яке є загальнодоступним, зокрема, коли на ньому є об`єкти громадського користування (наприклад, колодязь, туалет) чи через нього проходять спільні комунікації (зокрема, стежка), або влаштовані пристосування, які полегшують доступ на подвір`я тощо.

Відсутність же загальної доступності подвір`я, а тим більше наявність на ньому пристосувань, засобів, які перешкоджають доступу сторонніх осіб (собак, освітлення, засувів чи гачків, а тим більше, замків на воротах та хвіртках), огорожі, яка за своїми розмірами, матеріалами, конструкцією призначена обмежити чи утруднити доступ сторонніх осіб, навпаки, вказує на те, що таке подвір`я в кримінально-правовому розумінні набуває статусу сховища. Про те, що подвір`я виконує роль сховища, вказує його фактичне використання для зберігання майна.

За таких обставин, суд вважає, що територія домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , на яку ОСОБА_3 проник через паркан, звідки таємно викрав садово-будівельну тачку, відповідає ознакам, які характеризують «сховище».

При викладених обставинах, суд вважає, що дії ОСОБА_3 слід кваліфікувати за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднана з проникненням у сховище в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст.65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його особу, а саме те, що він раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів, неодружений, офіційно не працює, за даними КНП «Миколаївського обласного центру психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради лікування у лікаря-психіатра не проходив, за медичною допомогою не звертався, звертався до лікаря нарколога в 2011 році, діагноз: «Розлад психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, згубне вживання», стаціонарно не лікувався, як обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На підставі вищевикладеного, а також приймаючи до уваги обставини скоєння кримінального правопорушення, форму вини, мотив та спосіб його вчинення, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 неможливе без ізоляції від суспільства, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.4 ст.185 КК України, що буде відповідати його особі і тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і буде необхідним та достатнім для його виправлення та перевиховання.

Вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.09.2023 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, та на підставі ч.4 ст.70 КК України йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 /шість/ років. Вирок суду не набрав законної сили, а тому при визначенні остаточного покарання суд не бере до уваги зазначений вирок.

Така позиція суду узгоджується з вимогами ч.1 ст.88 КК України, відповідно до якої особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Отже, до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як з невинуватою особою. Це, зокрема, означає, що суди не мають права призначати покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст.70 КК України за наявності попереднього вироку, який не набрав законної сили. Такі висновки відповідають практиці Європейського суду з прав людини у рішенні в справі «Аллене де Рібемон проти Франції».

З цього приводу Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2018 року (справа №639/9081/15-к) висловив правову позицію про те, що суди не мають право призначати покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст.70 КК України при наявності попереднього вироку, який не набрав законної сили. Такого висновку Суд дійшов, виходячи з положень ст.62 Конституції України, ч.1 та ч.5 ст.17 КПК України, ч.1 ст.88 КК України, за змістом яких до того моменту, коли обвинувальний вирок набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою.

Разом з тим, ОСОБА_3 , будучи судимим за вчинення аналогічних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та вчинив новий, корисливий злочин, а тому суд вважає за необхідне, на підставі ст.71 КК України, до зазначеного вище покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком від 29.11.2022 року.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертизи (висновок від 09.12.2022 року №СЕ-19/115-22/10149-ТВ) в сумі 1510 (одна тисяча п`ятсот десять) грн. 24 коп..

Питання про речові докази суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого по даному кримінальному провадженню не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання ОСОБА_3 частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 29.11.2022 року і остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 /шість/ років.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 відраховувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту його затримання.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону №2046-VIII), зарахувати ОСОБА_3 в строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення останнього, за вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 29.11.2022 року з 31.10.2022 року до набрання цим вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнути з засудженого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертизи (висновок від 09.12.2022 року №СЕ-19/115-22/10149-ТВ) в сумі 1510 (одна тисяча п`ятсот десять) грн. 24 коп..

Речовий доказ:

- садово-будівельна тачка, передана власнику на відповідальне зберігання вважати повернутою за належністю.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий ОСОБА_1