ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1073/24 Справа № 183/2781/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

перекладача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою строком до 05 квітня 2024 року.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції посилається на те, що на цей час продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому продовження обвинуваченому строку тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та ухвалити нову, якою застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, або визначити розмір застави.

В обґрунтування свої вимог посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має наміру переховуватись від суду, оскільки має постійне місце проживання, за яким добре характеризується, раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину та батьків похилого віку.

Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 два роки утримується під вартою.

Стверджує, що тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обгрунтуванням застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зазначає, що прокурором не доведено недостатніть застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику.

Посилається на те, що суд вправі визначити обвинуваченому розмір застави, оскільки п.1 ч.4 ст.183 КПК України вказує на право, а не обов`язок суду не визначати заставу.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляції, просили задовольнити, перевіривши матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває обвинувальний акт № 0000892 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлена наявність ризику того, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, оскільки обвинувачується, у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, при цьому враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, а також особу обвинуваченого, який є громадянином Російської Федерації, мешкає без реєстрації в м. Києві, не має міцних соціальних зв`язків, після вчинення злочину покинув місце події.

Також слід врахувати наявність введеного в Україні воєнного стану, оскільки вказана обставина суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначений ризик встановлений в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлений ризик об`єктивно існує і для його запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Підстав для застосування судом до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Також, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто у закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, а тому, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд також має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, враховуючи наведене, а також обставини вказаного інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, доводи захисника щодо не визначення судом застави не заслуговують на увагу.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, та встановлений ризик; - заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; - домашній арешт, з огляду на інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки вказаний запобіжний захід не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії його належної процесуальної поведінки, крім того відсутні відомості про міцні соціальні зв`язки за адресою, де буде проживати обвинувачений ОСОБА_7 у разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Посилання захисника на те, що тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставним, оскільки запобіжний захід продовжено з урахуванням всіх обставин, особи обвинуваченого та наявного ризику.

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, за яким добре характеризується, раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину та батьків похилого віку колегія суддів вважає такими, що не зменшують заявлений у кримінальному провадженні ризик, окрім того, судом першої інстанції встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 обвинувачений мешкав тимчасово, вказане житло йому не належить, також відсутні відомості про те, що його малолітня дитина та батьки перебувають на території України.

Посилання захисника на те, що обвинувачений два роки перебуває під вартою колегія суддів вважає таким, що не є підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу або скасування запобіжного заходу, оскільки розгляд провадження триває, встановлено наявність ризику переховування від суду, крім того, відповідно до листа суду першої інстанції, тривалість розгляду справи також пов`язана з тим, що розглядаються клопотання сторони захисту щодо визнання доказів недопустимими.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні ухвали, що оскаржується, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4