Справа №127/1-427/2000
Провадження №1-в/127/13/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника заявника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці заяву ОСОБА_5 про приведення вироку Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 у відповідність до чинного законодавства, -

Встановив:

До суду надійшла заява ОСОБА_5 про приведення вироку Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 у відповідність до чинного законодавства.

Заява мотивована тим, що вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 його визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією належного на праві власності майна, застосовано ст. 43 КК України та приєднано частково невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду від 16.05.1995 і кінцеву міру покарання визначено у вигляді 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Вінницького обласного суду від 20 грудня 2000 року вирок Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 змінено. Виключено з вироку посилання на обставину, що обтяжує відповідальність засудженого вчинення злочину з корисливих мотивів. Постановлено вважати його засудженим за ч. 2 ст. 140 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто йому належного майна. В силу ст. 43 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією особистого йому належного майна. В зв`язку з тим, що станом на день подачі заяви судимість не погашена, просить в порядку ст. 5 КК України привести вирок Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 у відповідність до чинного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 539 КПК України, у судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор. Про час та місце розгляду клопотання (подання) повідомляються орган або установа виконання покарань, що відає виконанням покарання або здійснює контроль за поведінкою засудженого; лікарська комісія, що дала висновок стосовно питань застосування до засудженого примусового лікування або його припинення, у випадку розгляду відповідних питань; спостережна комісія, служба у справах дітей, якщо розглядається погоджене з ними клопотання; цивільний позивач і цивільний відповідач, якщо питання стосується виконання вироку в частині цивільного позову, інші особи у разі необхідності.

Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду його заяви, в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, однак відповідно до ч. 4 ст. 539 КПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду подання.

Захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 заяву свого підзахисного підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення заяви ОСОБА_5 , в зв`язку з відсутністю правових підстав для її задоволення.

Заслухавши пояснення захисника ОСОБА_5 , врахувавши думку прокурора, дослідивши та оцінивши матеріали справи та матеріали кримінальної справи, суд приходить до наступного.

У відповідності до п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати зокрема питання про всякого роду сумніви і протиріччя, які виникають при виконанні вироку.

Згідно ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

Так, вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією належного на праві власності майна, застосовано ст. 43 КК України та приєднано частково невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду від 16.05.1995 і кінцеву міру покарання визначено у вигляді 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Вінницького обласного суду від 20 грудня 2000 року вирок Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 щодо ОСОБА_5 змінено. Виключено з вироку посилання на обставину, що обтяжує відповідальність засудженого вчинення злочину з корисливих мотивів. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 140 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто йому належного майна. В силу ст. 43 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією особистого йому належного майна.

На даний час вищевказаний вирок суду виконаний.

Згідно з ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно ч. 1 ст. 6 КК України (1960), ст.ст. 4, 5 КК України (2001) злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються Законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння; закону про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотню дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Судом встановлено, що станом на час ухвалення вироку Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 та постановлення ухвали судової колегії в кримінальних справах Вінницького обласного суду від 20 грудня 2000 року санкція ч. 2 ст. 140 КК України (1960 р.) передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років з конфіскацією майна або без конфіскації або виправними роботами на строк від одного року до двох років з конфіскацією майна чи без такої.

Таким чином, суди при ухваленні вироку, а також постановленні ухвали про зміну вироку Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 щодо ОСОБА_5 призначили покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

Разом з тим, у своїй заяві ОСОБА_5 фактично ставить питання, що стосується призначеної міри покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 140 КК України (1960 р.), кримінальну відповідальність за яким, на його думку, було пом`якшено новим Кримінальним кодексом України 2001 року.

Суд вважає, що ОСОБА_5 клопотавши суд привести у відповідність до чинного КК України вирок Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 фактично оскаржує вказаний вирок суду від 08.11.2000 та ухвалу судової колегії в кримінальних справах Вінницького обласного суду від 20 грудня 2000 року.

З даного приводу суд зауважує наступне. П. 93 Рішення ЄСПЛ у справі «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року зазначає, що: «Право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 параграф 1 Конвенції, передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду. Відповідно до цього принципу жодна з сторін не може клопотати про перегляд остаточного і обов`язкового рішення переважно для того, щоб заслухати справу знову та домогтися нового рішення у справі».

Даний принцип визнано на міжнародному рівні та зафіксовано, в тому числі, у п. 1 ст. 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принцип остаточності рішення є складовою частиною верховенства права.

Зловживання учасниками процесу принципом остаточності судового рішення, що є складовою частиною верховенства права, є недопустимим. Судове рішення слід визначати за істину, що означає остаточність рішення суду, яке набрало чинності і не може бути переглянуте.

Також, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що принцип остаточності судового рішення означає, що жодна сторона не має права ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише заради повторного судового розгляду та ухвалення нового рішення у справі.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною законодавства України, також не гарантує право на поновлення розгляду справи, в якій винесено остаточне рішення (рішення у справі «Кучеренко проти України» № 41974). Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень за застосування практики Європейського Суду з прав людини»), у справах «Рябих проти Росії» та «Науменко проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантовано ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип полягає у тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення і повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не зміни рішень.

За викладених обставин, суд не вбачає жодних сумнівів та протирічь у вироку суду, та доходить висновку про відсутність підстав для задовольнити заяви ОСОБА_5 .

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 370-372, 395, 537, 539 КПК України, суд -

Ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_5 про приведення вироку Ленінського районного суду м. Вінниці від 08.11.2000 у відповідність до чинного законодавства відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: