В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000138 від 08.06.2023 року, у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мукачево Закарпатської області, громадянина України, українця за національністю, з середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей, працюючого водієм експедитором ТОВ «Волинь - табак», зареєстрованого та фактично за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, за обвинуваченням у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнане судом доведеним.

08 червня 2023 року близько 14 години 17 хвилин ОСОБА_4 , керуючи власним технічно справним транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «VOLKSWAGEN», моделі «Тransporter», реєстраційний помер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 122 км/год. по автодорозі «М-25» сполученням «Мукачово-Чоп» зі сторони м. Чоп у напрямку м. Мукачево та проїжджаючи повз будинок №20, що по вулиці Миру в населеному пункті с. Чомонин Ужгородського району Закарпатської області, діючи всупереч вимог п. 1.3., п. 1.5., м. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість» та «небезпека для руху», п.п. б) п. 2.3., 12.1., п.12.3. та п. 12.4. «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету міністрів України від 10.10.2001 року, будучи самовпевненим, розраховуючи на свої водійський досвід та навики керування транспортним засобом, нехтуючи особистого безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, маючи можливість завчасно оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, не дотримався безпечної швидкості, чим самим позбавив себе змоги безпечно керувати транспортним засобом та продовжувати його рух у даних дорожніх та погодних умовах, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , який у той час рухався на велосипеді у попутному для водія ОСОБА_4 напрямку та несподівано змінив напрямок свого руху ліворуч. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав несумісні з життям тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, а саме: забій головного мозку, травматичний субарахноїдальний крововилив; перелом кісток основи черепа та кісток лицевого черепа, перелом нижньої щелепи; повний розрив атланто-окціпітального з`єднання, переломи 1-го та 2-го шийних хребців із повним розривом спинного мозку; переломи грудного відділу хребта із зміщенням та повним розривом спинного мозку на рівні переломів (основна причина смерті); закритий перелом лівої ключиці: переломи ребер двобічно; перелом грудини; забій га розриви легень; відрив та розрив трахеї; відкритий перелом обох кісток нижньої третини лівої гомілки; рвані рани на обличчі справа в ділянці правої вушної раковини та в проекцій перелому на лівій гомілці; масивні площини здирання па спині, правій верхній кінцівці, правій ягодиці; ділянки осаднення на обличчі зліва та справа, а також на лівій поверхні шиї, множинні садна обличчя, тулуба, кінцівок. Вище вказані тілесні ушкодження виникли одномоментно або у швидкій послідовності одне за одним внаслідок дії тупих твердих та тупогранних предметів по ударному механізму дії, якими могли бути виступаючі частини кузова автомобіля із послідуючим закиданням потерпілого на капот ударянням об лобове скло головою та подальшим скиданням потерпілого на підлегле тверде дорожнє покриття і ударянням об нього, подальшим волочінням тіла по асфальту та в кінцевому стані переїздом колесами автомобіля через тіло потерпілого, причому найбільш ймовірно, що в момент первинного контактування потерпілого із автомобілем, потерпілий перебував па висоті сидіння велосипеду і був повернутий лівою боковою поверхнею тулуба до рухаючогося транспортного засобу.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_4 скоїв у результаті порушення та невиконання вимог п.п. б) п. 2.3., п. 12.1., м. 12.3. та 4. 12.4. ПДР, які безпосередньо перебувають у прямому причинному зв`язку з наставшими наслідками, зокрема отриманням потерпілим ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, які потягли за собою його смерть, а також п. 1.3., п. 1.5., п. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість» та «небезпека для руху», «Правил дорожнього руху».

Отже, ОСОБА_4 учинив злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

Позиція сторони захисту та сторони обвинувачення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав повністю, підтвердивши обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме: спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину, викладеного в обвинувальному акті, які відповідають дійсності, пояснивши, що 08.06.2023 року близько 14 год. 17 хв., керуючи власним транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», д.н.з. НОМЕР_1 , перевищив швидкість руху, а саме: рухався більше 100 км в год. та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , який рухався в попутному напрямку. Після події ДТП викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції. У вчиненому щиро кається, засуджує свою поведінку, відшкодував потерпілому у цьому кримінальному провадженні завдану шкоду, оплатив похорон померлого, збирається поставити померлому надгробний пам`ятник.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначила, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченим, тому просить суд визнати його винуватим та призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про проведення судового розгляду кримінального провадження без його участі. Крім цього в заяві повідомлено, що у нього не має до обвинуваченого ОСОБА_4 ніяких моральних, матеріальних, майнових чи будь- яких інших претензій.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні не заперечувала щодо обставин, за яких обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою винуватість, просила суд призначити обвинуваченому покарання в виді позбавлення волі строком на 3 роки із звільненням відповідно до ст.75 КК України строком на 1 рік. Просила суд не позбавляти ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами, так як таке призведе до обмеження права обвинуваченого на працю.

Підстави, за яких суд не досліджує докази сторони обвинувачення та захисту, а також уважає доведеною винуватість поза розумним сумнівом.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті. При цьому суд роз`яснив обвинуваченому положення ч. 3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку.

Тож, беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений ОСОБА_4 правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає їх під примусом.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Ураховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дійшов висновку, щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

У судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, у вчиненому щиро каявся, засудив свою протиправну поведінку, відшкодував всі витрати. Крім того, протягом усього строку досудового розслідування визнавав свою винуватість, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, на думку суду, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування завданого збитку. Також суд бере до уваги, що і державне обвинувачення в особі прокурора уважає наявність таких обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданого збитку, які вказані в обвинувальному акті.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за ч.2 ст.286 КК України відноситься до категорій тяжких відповідно до ст. 12 КК України, його вид та суспільну небезпечність, зокрема, указаний злочин відноситься до злочинів учинених з необережності.

Також суд бере до уваги вже наведені відомості про особу обвинуваченого, який винуватість у вчиненні злочину визнав, відшкодував потерпілому у кримінальному провадженні завдану шкоду, а також витрати на поховання померлого, має місце реєстрації, середню спеціальну освіту, одружений, утримує двох малолітніх дітей, працює водієм експедитором ТОВ «Волинь - табак», позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває, однак знаходиться на обліку лікаря ендокринолога з діагнозом цукровий діабет 1 типу з незадовільним контролем, бажає виправити свою протиправну поведінку.

Урахувавши зазначені обставини, наявність обставини, що пом`якшує покарання, а також відсутність таких, що його обтяжують, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

При цьому суд відхиляє доводи захисника, що призначення такого додаткового покарання як позбавлення права керувати транспортними засобами є обмеженням права обвинуваченого на працю.

Так, будь-який вид покарання, передбачений КК України, призводить до звуження прав особи, однак таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально каране діяння.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації, а тому суд призначає ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, що з врахуванням положень ч. 1 ст. 55 КК є мінімальним.

З врахуванням положень ч.1 ст.75 КК України суд звільняє ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк, та покладає на нього обов`язки, передбачені ч.1, 2 ст. 76 цього Кодексу.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням статей 65-68КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст.50КК України мети покарання.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Ураховуючи те, що застосований ухвалою слідчого судді від 02.10.2023 запобіжний захід стосовно обвинуваченого у виді домашнього арешту втратив свою силу 29.11.2023, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили стосовно обвинуваченого.

Цивільний позов не заявлений.

Питання речових доказів суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України слід стягнути на користь держави процесуальні витрати за проведення судових інженерно-транспортних експертиз №СЕ-19/107-23/5740-ІТ від 13.07.2023 року; №СЕ-19/107-23/5741-ІТ від 19.07.2023 року; №141/09 від 22.09.2023 року та судової комп`ютерно технологічної експертизи №СЕ-19/107-23/5921-КТ від 17.07.2023, витрати на проведення яких становлять 7 517,00 гривень.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 20.06.2023 року, - скасувати.

Керуючись ст. 7, 100, 124, 349, 368-370, 373, 374, 376, 377, 394, 395 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 /три/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Згідно із ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 /один/ роки.

На підставі п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Покласти нагляд за особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, на орган з питань пробації за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Роз`яснити ОСОБА_4 , що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили - не обирати.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджену вартість проведення судових експертиз у сумі 7 517,00 гривень.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 20.06.2023 року, - скасувати.

Речові докази, а саме:

- транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Transporter», білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , - повернути ОСОБА_4 .

- двоколісний велосипед, зеленого кольору, повернути потерпілому ОСОБА_6 ;

- взуття одну пару черевик та одну шапку, які упаковано в спец пакет №8287626 -повернути потерпілому ОСОБА_6 ;

- осип лакофарбового покриття білого та зеленого кольорів, який упаковано в спец пакет № PSP1294214 знищити.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Відповідно до ч. 2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити прокурору, потерпілому, обвинуваченому та його захиснику в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя ОСОБА_7