Номер провадження: 11-кп/813/1784/23
Справа № 504/1593/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - ОСОБА_7 та представника цивільного відповідача ПАТ СК «Інтер - Поліс» - адвоката ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського районного суд Одеської області від 26.05.2023 у кримінальному провадженні №0000210, внесеному до ЄРДР 13.02.2019 відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Єреван, Республіка Вірменія, громадянина Вірменії, вірменин за національністю, з середньою освітою, одруженого, має малолітню дитину, офіційно працюючого на посаді асфальтобетонника ТОВ «Євродор», має відкриті водійські права категорії В, С1, С, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.

Застосовано ст. 75 КК України і звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом за даним вироком з випробуванням, якщо протягом 2 (двох) років іспитового строку ОСОБА_9 не вчинить нового кримінального правопорушення (злочину).

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави в особі КУ Одеська обласна клінічна лікарня» вартість витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_11 за період з 12.02.2019 року по 07.03.2019 року, які витрачені КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» в сумі 19113 (дев`ятнадцять тисяч сто тринадцять) гривень, 69 (шістдесят дев`ять) копійок.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково та стягнуто з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» (м. Київ, вул. Володимирська, 69) на користь ОСОБА_12 , 200000 (двісті тисяч) гривень на відшкодування матеріальних збитків, та 50076 (п`ятдесят тисяч сімдесят шість) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» (м. Київ, вул. Володимирська, 69) на користь держави витрати на проведення експертизи в сумі 10296 (десять тисяч двісті дев`яносто шість) гривень, 60 (шістдесят) копійок.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальні витрати.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 21:15 годині, керував технічно справним автомобілем BMW-523І, державний номерний знак НОМЕР_1 , та здійснював рух по проїзній частині автодороги «Одеса- Южне» від с. Вапнярка в напрямку м. Одеса, а саме до с. Фонтанка, Лиманського району Одеської області.

Так, на 21 км.+150 м. зазначеного автошляху, ОСОБА_9 , рухаючись позаду вантажного автомобіля, марку та номерний знак якого досудовим розслідуванням не встановлено, порушуючи «Правила дорожнього руху» України, будучи неуважним, проявляючи злочинну самовпевненість, не вибрав безпечну швидкість руху та безпечну дистанцію, внаслідок чого не вжив заходів для зменшення швидкості аж до самої зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не впорався з керуванням та допустив занос транспортного засобу на полосу зустрічного руху, де сталося зіткнення з автомобілем «HYUNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався у зустрічному напрямку.

У результаті дорожньо - транспортної пригоди водій ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітини: перелом тіла грудини, множинні переломи правих ребер (2, 3, 4, 5, 6, 7, 8-го по середньо- ключичній лінії, 4, 5-го по середньо - підпахової лінії), розшарування грудного відділу аорти, правосторонній гемоторакс, перелом кісток таза, осколковий верхнього та заднього краю кульшової западини клубової кістки, травму кінцівок: рану у основи 1-го пальця лівої кисті, поперечний перелом нижньої третини лівої променевої кістки, садна та рани в області правого колінного суглоба.

Локалізація та механізм ушкоджень у ОСОБА_11 свідчать про те, що вони могли утворитись в результаті транспортної травми, зокрема, в салоні за кермом автомобіля в результаті його зіткнення з іншим транспортним засобом.

Смерть ОСОБА_11 знаходиться у причинному зв`язку з поєднаною травмою утвореною при дорожньо- транспортній пригоді у вигляді множинних переломів ребер і тіла грудини, перелома кісток таза та верхньої кінцівки, кровотечою та жировою емболією судин легень, що підтверджується результатами гістологічного дослідження: жирова емболія середнього ступеня судин, ателектаз, вогнищева зливна гнійна бронхопневмонія, нерівномірне кровонаповнення органів. Безпосередньою причиною смерті є легенева -серцева недостатність.

Закрита травма грудної клітини: перелом тіла перелом тіла грудини, множинні переломи правих ребер (2, 3, 4, 5, 6, 7, 8-го по середньо- ключичній лінії, 4, 5-го по середньо - підпахової лінії), розшарування грудного відділу аорти, правосторонній гемоторакс, у своїй сукупності були небезпечними для життя та згідно з п. 2.1.1 «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.) мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, водій ОСОБА_9 допустив порушення вимог пунктів п. 2.3 (б), 12.1, 12.3 та 13.1 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до слідової інформації відображеної в схемі до протоколу огляду місця дорожньо- транспортної пригоди від 12.02.2019 року, а саме: пошкоджень на транспортних засобах і кінцевим розташуванням транспортних засобів, автомобіля «HYUNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 та автомобіля BMW-523І, державний номерний знак НОМЕР_1 , можна стверджувати, що місце зіткнення транспортних засобів мало місце на смузі руху автомобіля «HYUNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції в частині призначення додаткового покарання захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду винесене при неповному досліджені всіх обставин справи, доказів і наведених фактів, що призвело до прийняття неправомірного рішення в частині призначення покарання.

Доводи обґрунтовує тим, що судом недоцільно застосовано відносно ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, оскільки робота останнього пов`язана з керуванням автомобілем, попереджуючи можливе погіршення умов для отримання ним заробітку.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ПрАТ СК «Інтер - Поліс» - адвокат ОСОБА_8 зазначає, що в даному випадку цивільно правову відповідальність повинна понести особа, неправомірними діями якої завдано майнову шкоду.

Просить змінити вирок в частині, що стосується задоволення цивільного позову до ПрАТ СК «Інтер - Поліс» та в задоволені позивних вимог до ПрАТ СК «Інтер - Поліс» відмовити.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги цивільного відповідача, представника цивільного відповідача, який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення всіх апеляційних скарг, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У апеляційних скаргах сторони захисту та цивільного відповідача не оспорюються фактичні обставини вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні ним кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Доводи сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, у зв`язку з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, районний суд врахував характеризуючі матеріали відносно обвинуваченого, зокрема, те що ОСОБА_9 раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, офіційно працює, має відкриті водійські категорії В; С1, С та матеріали справи не містять доказів того, що єдиним джерелом доходу ОСОБА_9 є посада водія.

Крім того, судом надана оцінка щодо наявності у ОСОБА_9 хворої матері та прийшов до висновку, що вказані обставини дають суду підстави для застосування до обвинуваченого додаткового покарання.

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити зазначене покарання, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд вважає, що посилання захисника про неможливість призначення обвинуваченому додаткового покарання, оскільки його робота пов`язана з керуванням транспортного засобу, на переконання колегії суддів, не дають достатніх підстав для пом`якшення обраного йому покарання, шляхом не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, визначальними елементами для вирішення питання про призначення додаткового покарання ОСОБА_9 у даному випадку є: тяжкість вчиненого злочину, обставин справи та наслідки вчиненого.

Колегія суддів звертає увагу, що ПДР регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки. Однак саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв.

У даному випадку кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_9 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Тому, враховуючи грубе порушення елементарних правил дорожнього руху, яке допущене обвинуваченим, призначення основного покарання із застосуванням статей 75, 76 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 попередження вчинення ним нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

З огляду на це, колегія суддів переконана, що необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання все ж таки перевалює над посиланням захисника на те, що керування транспортним засобом для останнього є єдиним джерелом заробітку.

З вказаного приводу колегія суддів зауважує, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Будь-який вид покарання, передбачений КК України, призводить до звуження прав засудженої особи. Однак таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально-каране діяння.

При цьому, Верховний Суд також неодноразово зазначав про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Окрім того, призначення судом першої інстанції додаткового покарання не суперечить практиці ЄСПЛ, який у рішенні від 29 червня 2007 року в справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloranandFrancisv. theUnitedKingdom») постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

У контексті наведеного, колегія суддів приходить до переконання, щодо можливості пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 шляхом незастосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК, апеляційна скарга сторони захисту не містить, а тому колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання, яке буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Щодо доводів цивільного відповідача в частині відшкодування майнової шкоди, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі-ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року в справі №465/4621/16-к (провадження №13-24 кс19), для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону № 1961-IV, не є обов`язковим.

Порядок звернення потерпілого чи іншої особи до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий у розумінні ст. 124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

З урахуванням наведеного доводи представника ПАТ «Інтер -Поліс» про те, що потерпілий з метою вирішення питання страхового відшкодування повинен був подати відповідну заяву безпосередньо до страховика, а не звертатися з позовом до суду, на переконання суду, є необґрунтованими та безпідставними.

У ч.ч. 1 та 2 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України).

За ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Стаття 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Подібні за змістом правові висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №556/1514/16-ц (провадження №61-26405св18).

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з п. 36.1 ст. 36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2 ст. 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ).

Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених ст. 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Згідно з ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №204/3783/16-ц (провадження №61-1141св18).

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою ст. 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі №345/3335/17 (провадження №61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі №742/637/19 (провадження №61-320св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19), зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у ст. 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача.

Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні.

Відповідно до висновку експерта №21-1083 від 21.07.2021, який залучений до участі у справі на підставі ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.02.2020 року, вартість колісного транспортного засобу HYUNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 на дату пошкодження 12.02.2019 року у не пошкодженому стані складає 124686 грн. Вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу HYUNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 пошкодженого в результаті ДТП, що мало місце 12.02.2019 року, складає 218830,90 грн., в тому числі 20% ПДВ на складові частини 30005,11 грн. Розмір матеріального збитку, який завдано власнику колісного транспортного засобу HYUNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП від 12.02.2019 року на дату оцінки (події) складає: 124686 грн. Ринкова вартість колісного транспортного засобу HYUNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 пошкодженого внаслідок ДТП від 12.02.2019 року у пошкодженому стані на дату оцінки (події) становить 34270,55 грн.

Таким чином різниця вартості пошкодженого автомобіля до та після ДТП становить 124686 грн.-34270,55 грн.=90415,45 грн.

За змістом акту №21-1083 від 10.02.2021 року здачі- прийому висновку експерта №21-1083 загальна вартість проведеної експертизи становить 10296,60 грн.

Вартість витрат на поховання оцінена позивачем в 50076 грн. (в межах розміру відповідно до правила закону).

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Згідно п. 27.4 Закону страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. При цьому, загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Отже, у випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик. При цьому, законодавцем встановлено межу щодо розміру відшкодування, і загальний розмір якого стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункту 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №607/3451/16-ц (провадження № 61-24229сво18).

Вчиненим злочином позивачу завдано матеріальних збитків, які пов`язані із лікуванням ОСОБА_11 у лікарні на суму 82338,50 грн.

Судом досліджені надані до позову фіскальні чеки, призначення лікаря, із зазначенням найменувань лікарських засобів їх кількості та вартості з посиланням на квитанції.

Вказані квитанції відповідають заявленій сумі позову в цій частині.

Моральна шкода позивачем заявлена в сумі 50076 грн.

Моральна шкода обґрунтована тим, що смертю батька завдала позивачу непоправимої втрати, душевних страждань, переживань пережитих внаслідок ДТП. Вся родина пережила велике горе. Позивач позбавлений душевного тепла і батьківської підтримки. Перебування батька у лікарні змусило позивача постійно перебувати у стані шоку та депресії. Позивач втратив сон, у нього підвищилась нервова збудливість, порушився нормальний спосіб життя.

Отже загальна сума заявленого позову в частині матеріальних збитків становить 222829,95 грн., сума моральної шкоди становить 50076 грн.

Таким чином, враховуючи межі лімітів встановлених договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення цивільний позов ОСОБА_12 та стягнути з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» 200000 грн. на відшкодування матеріальних збитків, та 50076 грн. на відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційних скарг та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - ОСОБА_7 та представника цивільного відповідача ПАТ СК «Інтер - Поліс» - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суд Одеської області від 26.05.2023 у кримінальному провадженні №0000210, внесеному до ЄРДР 13.02.2019 відносно ОСОБА_9 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4