Справа №592/3286/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/50/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

06 листопада 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/3286/16-к за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.06.2020, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить змінити вирок суду та перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 296 КК і призначити покарання в межах санкції цієї статті із застосуванням ст. 75 КК, оскільки обвинувачений почав наносити удару потерпілому раптово через неправильне сприйняття ситуації, при цьому намір забрати речі був відсутній. Крім того, ОСОБА_10 не судимий, характеризується виключно з позитивної сторони, одружений, є учасником АТО, працевлаштований, його батьки мають хронічні захворювання та потребують його підтримки, завдана шкода повністю відшкодована, потерпілий не має претензій та просив не позбавляти волі обвинуваченого;

- прокурор ОСОБА_13 просить скасувати вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, за яким визнати винним ОСОБА_10 та засудити за ч. 2 ст. 187 КК до позбавлення волі строком вісім років із конфіскацією майна. Вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, незважаючи на часткове визнання вини, суд першої інстанції необґрунтовано врахував визнання факту вчинення злочину та власної провини, щире каяття в останньому слові, щирий жаль, осуд поведінки та активне сприяння розкриттю злочину як пом`якшуючі покарання обставини, а також відсутність судимостей, позитивну характеристику, наявність роботи, молодий вік, знаходження на утриманні батьків, повне відшкодування завданої шкоди обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, внаслідок чого безпідставно призначив покарання із застосуванням ст. 69, 75 КК;

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.06.2020 ОСОБА_10 і ОСОБА_14 визнані винуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК і їм кожному призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком п`ять років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_10 і ОСОБА_14 звільнені від відбування призначеного покарання з іспитовим строком три роки. Згідно ст. 76 КК на обвинувачених покладені обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання та без його погодження не виїжджати за межі України. Стягнуто з ОСОБА_10 і ОСОБА_14 на користь держави витрати на залучення експерта для проведення товарознавчої у розмірі 263,88 грн у солідарному порядку.

Згідно вироку, 24.01.2016 близько 23:00 ОСОБА_14 , знаходячись в районі буд. АДРЕСА_2 , діючи узгоджено із ОСОБА_10 , викликав таксі з метою вчинення розбійного нападу на водія. На виклик приїхав ОСОБА_15 на своєму власному автомобілі, до якого сіли ОСОБА_14 (на переднє пасажирське сидіння) та ОСОБА_10 (на заднє ліве пасажирське сидіння), після чого вони прослідували до коледжу СНАУ по вул. Веретенівській у м. Суми, де повернули за будівлю коледжу та проїхали ще близько 50 м. Дочекавшись зупинки автомобіля, ОСОБА_10 за вказівкою ОСОБА_14 наніс один удар в тім`яну область голови заздалегідь заготовленим металевим предметом, а ОСОБА_14 почав наносити удари кулаком по голові потерпілого в районі лобу справа, у результаті чого ОСОБА_15 отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Потім ОСОБА_10 вийшов із автомобіля, підійшов до відчинених водійських дверей та наніс один удар ногою в область правої вилиці обличчя потерпілого і кілька ударів кулаком правої руки йому по голові. У цей час потерпілій почав захищатись та ОСОБА_10 почав тікати. Потерпілій вийшов із автомобіля та побіг за ОСОБА_10 , проте не наздогнавши його, вирішив повернутись до свого автомобіля, у якому побачив, що ОСОБА_14 взяв у руки планшет вартістю 610 грн. ОСОБА_15 вказав ОСОБА_14 покласти майно та вийти з автомобіля, що останній зробив та втік.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 і його захисника ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечила проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про відсутність в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, зокрема, що він не мав на меті заволодіти майном потерпілого та не діяв за попередньою змовою групою осіб, а його дії були спонтанними та не направленими на вчинення розбійного нападу, то вони є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Так, розглянувши кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

На підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 поза розумним сумнівом.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_15 надав показання, що він працював у службі таксі і 24.01.2016 близько 23 год. приїхав за заказом, де його зустріли двоє людей: один з них сів біля нього, а другий ОСОБА_10 , обійшов автомобіль і сів за ним. Під`їхавши до коледжу СНАУ, його попросили проїхати далі, а коли вони зупинилися, то той, хто сидів біля нього повернувся і сказав ОСОБА_10 розплатитися. Потім він відчув удар по голові чимсь залізним і зрозумів, що голова розбита. Далі ОСОБА_10 вибіг з автомобіля, відчинив дверцята і почав бити його ногами. ОСОБА_15 схопив щітку для скла та почав захищатися, а ОСОБА_10 побіг від них. Він спочатку також швидко побіг за ним, але зрозумів, що інший нападник залишився в автомобілі і лазив у бардачку, тому повернувся і сказав йому нічого не брати. Той поклав назад планшет і вибіг з автомобіля.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що бачив ОСОБА_15 у 20 числах січня 2016 р. у пізній час. Він знаходився у автомобілі біля коледжу СНАУ по вул. Веретенівський. Підійшов ОСОБА_15 та попросив допомоги. Він сказав, що напали пасажири автомобілю, при цьому він був у крові, у тім`яній частини голови була рана.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що 24.01.2016 їй зателефонував ОСОБА_15 та попросив поїхати з нею до лікарні. Одяг та він сам були в крові.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку інші докази:

- протоколи пред`явлення речей для впізнання від 25.03.2016, у ході яких ОСОБА_15 впізнав чоловічу зимову куртки, у якій ОСОБА_10 був одягнутий в момент нападу;

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 06.02.2016, у ході якого ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_10 як особу, яка вчинила на нього напад і знаходилась на задньому пасажирському сидінні за водієм;

- висновок судово-медичного експерта № 289 від 28.03.2016, згідно якого при обстеженні ОСОБА_15 виявлені пошкодження: у тім`яній частині зліва рубець (слід бувшої рани). 24.01.2016 встановлений діагноз: ушиблена рана тім`яної області, кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що потягло короткочасний розлад здоров`я. Тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею;

- висновок додаткової судово-медичної експертизи № 301 від 28.03.2016, згідно якого тілесні ушкодження потерпілого могли утворитися від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею, при нанесенні ударів як руками та ногами;

- висновки додаткових судово-медичних експертиз № 300, 302 від 28.03.2016, згідно яких тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_15 утворилося від дій тупих предметів з обмеженою поверхнею, про що свідчить характер ушкодження, і могли утворитися при нанесенні удару ОСОБА_10 металевим предметом в тім`яну область зліва потерпілому. Характер і локалізація тілесного ушкодження в тім`яній області у ОСОБА_15 можуть відповідати механізму їх спричинення, продемонстрованому ОСОБА_15 у ході проведення слідчого експерименту;

- висновок ургентного нейрохірурга КЗ «Сумської обласної клінічної лікарні» за № 357 від 24.01.2016, який підтверджує факт звернення ОСОБА_15 до даного закладу о 23:15, діагноз: забійна рана тім`яної області, а також журнал реєстрації амбулаторних хворих від 24.01.2016, згідно якого о 23:35 ОСОБА_15 знаходився на прийомі нейрохирурга. Зафіксовано, що ОСОБА_15 невідомий наніс удар якимсь предметом по голові;

- протокол огляду документів від 22.02.2016, а саме диску з відеозаписом від 22.02.2016 із слідчим експериментом за участю ОСОБА_10 , згідно якого останній у присутності захисника, спеціаліста та понятих повідомив, що 24.01.2016 вони разом з ОСОБА_14 викликали таксі на вул. Руднєва. По приїзду таксі він сів позаду зліва за водієм, а ОСОБА_14 біля водія справа. Потім вони поїхали до коледжу СНАУ та зупинилися за поворотом. ОСОБА_10 продемонстрував як після слів ОСОБА_14 розплатитися, він вдарив водія по голові кулаком у якому знаходився металевий предмет, у той час як ОСОБА_14 тримав водія за капюшон та наносив удари руками, щоб він не вийшов з машини. Тоді він відчинив двері та вийшов з машини, але зрозумів, що водій також виходить, тому він штовхнув його ногою. Водій щіткою для скла декілька разів вдарив його. Після чого ОСОБА_10 побіг, а приблизно через 10 хв. він викинув металевий предмет і до нього підбіг ОСОБА_14 ;

- протокол проведення слідчого експерименту від 07.02.2016 за участю потерпілого ОСОБА_15 та відеозапис, згідно яких потерпілий продемонстрував, як 24.01.2016 він приїхав за викликом на АДРЕСА_2 , де побачив двох хлопців, один з яких сів на переднє сидіння, а другий позаду нього. Біля коледжу СНАУ знаходився автомобіль таксі та чоловіки попросили проїхати далі. Після зупинки пасажир збоку повернувся до пасажира, що сидів позаду зі словами «Давай». Він відчув удар по голові, але не зрозумів з якого боку він відбувся. Перший удар був у голову, відчув кров і закрився. Його почали бити та душити. Чоловік, що сидів позаду, вийшов з автомобіля та наніс удар ногою в голову та руками по обличчю. Між ударами він зміг дістати щітку для скла, якою вдарив у живіт чоловіка, що вийшов з автомобіля, і він втік. Спочатку намагався бігти за ним, але відразу ж повернувся і побачив, як другий чоловік з бардачка дістав планшет, на що він йому сказав покласти річ на місце, той кинув планшет і побіг за іншим нападником, що втік раніше.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні вказаного злочину. При цьому, наводячи докази на підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції, як того передбачають положення ст. 374 КПК, надав належну правову оцінку запереченням сторони захисту на пред`явлене обвинувачення, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, розбій, як злочин проти власності, це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом ст. 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Небезпечне для життя чи здоров`я насильство це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.

Суб`єктивна сторона розбою характеризується прямим умислом, тобто особа повинна усвідомлювати відкритість своїх злочинних дій. Мета розбою повинна бути спрямована на збагачення за рахунок чужого майна, та мати відверто корисливий мотив його скоєння. Таким чином, для кваліфікації вчиненого як розбою необхідно встановити наявність прямого умислу на звернення чужого майна на свою користь і корисливої мети.

Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, і спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Згідно фактичних обставин цього кримінального провадження, встановлених на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, ОСОБА_10 разом з особою, щодо якої зупинене судове провадження, маючи на меті вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, діючи за попередньою змовою групою осіб, заздалегідь приготувавши металевий предмет для вчинення злочину, здійснивши між собою розподіл функцій, спрямованих на досягнення єдиного плану, викликали таксі, в яке сіли згідно домовленості. Злочин було вибрано здійснити в безлюдному місті. Потім, діючи узгоджено зі спільним умислом, згідно обумовленого раніше плану дій, спрямованого на заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_10 наніс йому один удар металевим предметом в тім`яну область голови, заподіявши тим самим легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а особа, щодо якої зупинене судове провадження, з метою подолання опору, почав наносити удари кулаком руки по голові. Далі ОСОБА_10 вийшов з автомобіля та наніс потерпілому один удар ногою та кілька ударів кулаком правої руки в область обличчя, однак потерпілий почав захищатись, у зв`язку з чим ОСОБА_10 почав тікати, а особа, щодо якої зупинене судове провадження, намагаючись заволодіти планшетом з автомобіля, на зауваження потерпілого повернув його на місце та втік.

Вказані обставини дають достатні підстави для висновку, що напад на потерпілого був спрямований саме на заволодіння чужим майном, так як характер, спрямованість та послідовність дій до та під час вчинення злочину, їх скоординованість, обстановка злочину в конкретних умовах з урахуванням характеру застосованого насильства, є тими об`єктивними критеріями, що вказують саме на наявність ознак розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб. При цьому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого про відсутність підстав для кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК, оскільки під хуліганством розуміється грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. У цій справі доведено, що вчинений обвинуваченим злочин мав виключно корисливий мотив і не був спрямований на порушення громадського порядку чи моральності, тому в цій частині апеляційна скарга захисника ОСОБА_18 також не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, установивши фактичні обставини кримінального провадження, судом правильно кваліфіковані дії ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 187 КК як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом першої інстанції закону, який не підлягав застосуванню ст. 69 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Слід зазначити, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру.

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, позицію потерпілого, який не мав жодних претензій до обвинуваченого та просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавлення волі, у зв`язку з чим дійшов цілком обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 187 КК, у виді позбавлення волі строком п`ять років без додаткового покарання, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Не можуть бути прийнятими до уваги твердження апеляційної скарги прокурора про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття, оскільки ОСОБА_10 добровільно відшкодував завдану ним шкоду, чим повністю усунув негативні наслідки для потерпілого, а також до ухвалення вироку в суді першої інстанції визнав свою вину, що об`єктивно вказує на те, що він дав своїй поведінці належну оцінку, висловлює щирий жаль з приводу вчиненого та дійсно готовий нести передбачену законом відповідальність.

Також у ході апеляційного розгляду знайшла своє підтвердження та обставина, що ОСОБА_10 активно сприяв розкриттю злочину, так як під час досудового розслідування він надав правдиві показання та приймав участь в слідчих діях з метою перевірки і уточнення відомостей злочину, що свідчить про наявність конкретних проявів у його поведінці щодо надання органам досудового розслідування допомоги у встановленні обставин, які мали істотне значення для розкриття правопорушення.

Таким чином, у цьому провадженні щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину знаходяться в причинному зв`язку з його цілями, роллю, яку виконував ОСОБА_10 , його поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку діяння та небезпечність винуватця, тому ці обставини пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Жодних суттєвих підстав, які б свідчили про сумнівність встановлених обставин, матеріали провадження не містять, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів. Крім того, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину визнані обставинами, що пом`якшують покарання, також і стороною обвинувачення в обвинувальному акті.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, оскільки загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, так як потребує врахування і оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76 КК, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, суд першої інстанції врахував також особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування, зокрема те, що він є учасником АТО, позитивно характеризується, офіційного працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, одружений, що, у сукупності з наведеними вище обставинами, давало достатні підстави про можливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом визначеного іспитового строку.

Будь-яких вагомих обставин, які б беззаперечно свідчили про те, що реальна форма відбування покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років буде справедливим і виваженим заходом примусу, не встановлено, у той час як досягти головної мети кримінального покарання (виправлення особи і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень) можливо шляхом застосування ст. 75, 76 КК, що підтверджується об`єктивними даними про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя обвинуваченого, про які вказано вище.

Оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.06.2020 відносно ОСОБА_19 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4