Справа № 473/6894/23
Номер провадження1-кп/473/116/2024
ВИРОК

іменем України

"16" лютого 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську матеріали кримінального провадження №0000038 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Владивосток Приморського краю Російської Федерації, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу на посаді стрільця номера обслуги 3 аеромобільного взводу 2 аеромобільної роти 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

- в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 15.11.2022, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді стрільця номера обслуги 3 аеромобільного взводу 2 аеромобільної роти 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, у порушення вимог ст.ст. 9,11,16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив місце військової служби, а саме тимчасове місце розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_2 , та незаконно перебував поза його межами, проводячи час на власний розсуд, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце несення військової служби до 14 год. 00 хв. 23.05.2023 року.

Обвинувачений ОСОБА_4 винним себе в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України визнав повністю та пояснив, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 на посаді стрільця номера обслуги. Під час несення служби йому виплачувалась заробітна плата, відносини з іншими військовослужбовцями складались добрі. В листопаді військова частина перебувала біля смт Олександрівка Вознесенського району. ОСОБА_4 залишив військову частину та поїхав додому, без дозволу керівництва, та знаходився деякий час вдома, знаючи, що не мав на це права. Оговтавшись, ОСОБА_4 повернувся до військової частини, але командир йому пояснив, що без вироку суду, він не може повернутись на службу. Їздив ОСОБА_4 до військової частини неодноразово. Після кількох відмов, він звернувся до ДБР в м. Миколаєві та повідомив про себе, як про військовослужбовця, який залишив місце служби. Зазначає, що він щиро кається в тому, що залишив військову службу, бажає знову проходити службу в Збройних Силах України.

Винність обвинуваченого ОСОБА_4 в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно повідомлення про кримінальне правопорушення командира військової частини НОМЕР_1 на ім`я директора ТУ ДБР, керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, 15.11.2022 року в районі зосередження 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) під час перевірки особового складу близько 11:00 години була виявлена відсутність стрільця номера обслуги 3 аеромобільного взводу 2 аеромобільної роти 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 . До військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 протягом десяти днів не прибув, на телефоні дзвінки не відповідає, місце знаходження невідомо, а.с.31.

Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №98 від 23.03.2022 року, на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №69/2022, військового квитка ОСОБА_4 та облікової картки до нього, ОСОБА_6 з 23.03.2022 року, мобілізований до Збройних Сил України, а.с.42, 43, 50-53. Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №6 від 09.04.2022 року та витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 08.04.2022 року, ОСОБА_4 призначений оператором протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 2 аеромобільної роти НОМЕР_4 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , а.с.48,49.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №210 від 30.10.2022 року солдату ОСОБА_4 була надана відпустка з 30.10.2022 року, а.с.62.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №220 від 09.11.2022 року солдат ОСОБА_4 прибув з відпустки до військової частини НОМЕР_1 09.11.0222 року, а.с.62.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №1243 від 17.11.2022 року командиру групи А НОМЕР_5 було доручено провести службове розслідування за фактом самовільного залишення солдатом ОСОБА_4 15.11.2022 року військової частини, а.с.32.

Згідно акту службового розслідування від 26.11.2022 року та наказу командира військової частини НОМЕР_1 №1118 від 25.11.2022 року, встановлений факт самовільного залишення 15.11.2022 року з 11:00 години військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) солдатом ОСОБА_4 . Станом на 26.11.2022 року ОСОБА_4 у військовій частині НОМЕР_1 відсутній, а.с. 33-37, 38-40.

Згідно витягу з наказу №226 від 15.11.2022 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 15.11.2022 року в районі виконання завдання та з 15.11.2022року він знятий з усіх видів забезпечення військової частини та призупинена виплата грошового забезпечення, а.с.63.

Згідно заяви ОСОБА_4 від 23.05.2023 року він повідомив територіальне управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Миколаєві, про себе, як про військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який не прибув на службу, а.с.64.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі, сумніву в своїй належності, достовірності та допустимості не викликають.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 , які виразилися в самовільному залишенні місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), вбачає склад злочину передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно зі ст.66 КК України, є з`явлення зі зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до ст.ст.50,65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 самовільно залишив місце служби 15.11.2022 року, тобто до набрання законної сили Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи бойової обстановки» від 13.12.2022 року.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною другою статті 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_4 , за власною ініціативою з`явився зі зізнанням, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро розкаявся у скоєному, відсутність обставин, які обтяжують його покарання, обвинувачений бажає продовжувати службу, незважаючи на те, що згідно довідки військово-лікарської комісії від 07.06.2023 року, солдат ОСОБА_4 є обмежено придатний до військової служби та його травма пов`язана з проходження військової служби, тобто враховуючи ставлення винного до вчиненого, конкретні обставини справи, бажання виправити ситуацію, а також особу ОСОБА_4 , який не судимий, на обліку лікарів нарколога психіатра не перебував, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, висновок досудової доповіді згідно якої виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливо та він не становить високої небезпеки для суспільства, суд вважає можливим при призначенні покарання ОСОБА_4 за ч.5 ст.407 КК України, застосувати ч. 1 ст.69 КК України, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення, та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.5 ст.407 КК України для даного виду покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, суд на підставі ч. 1 ст.58 КК України враховуючи особу ОСОБА_4 , який на даний час є військовослужбовцем за мобілізацією, вважає за можливе замість покарання у вигляді позбавлення волі, призначити йому службове обмеження для військовослужбовців на той самий строк з відрахуванням із суми грошового забезпечення обвинуваченого в дохід держави у розмірі 15 відсотків.

Суд, переконаний, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України і призначити йому покарання, з застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у вигляді 2 (двох ) років позбавлення волі

На підставі ст.58 КК України призначити ОСОБА_4 замість покарання у вигляді позбавлення волі, покарання у вигляді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави з суми грошового забезпечення ОСОБА_4 в розмірі 15 (п`ятнадцять) відсотків.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд усіма учасниками процесу протягом 30 днів з моменту його оголошення.

Суддя