12.12.2023
Справа № 642/6925/23
Провадження № 1-кс/642/3879/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0001711 від 21.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Харкова звернувся прокурор Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 , з клопотанням про арешт майна.

В обґрунтування клопотання зазначено, що слідчим відділом ВП № 2 Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001711 від 21.11.2023 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, за фактом того, що 21.11.2023 до ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно того, що 26.09.2018 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом зловживання довірою заволоділа його житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та іншим майном, чим спричинила йому матеріальну шкоду у великих розмірах, сума якої уточнюється.

Так, 21.11.2023 було допитано в якості потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), який повідомив, що до 26.09.2018 в його власності перебував будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який йому дістався 29.11.2017 у спадщину від померлих батьків. Також ОСОБА_4 повідомив, що з 2008 по 2023 роки він спільно проживав (цивільним шлюбом) зі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті батька 29.11.2017 ОСОБА_4 переоформив будинок на себе, попередньо вступивши у спадщину по закону. Перед цим його сестра, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка теж мала права на вищезазначений будинок, у присутності нотаріуса написала відмову від спадщини за що ОСОБА_4 разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_5 сплатив їй чотири тисячі доларів США (вартість її частини будинку). Будинок був оцінений експертом з нерухомості в дев`ять тисяч доларів США, але сестра зробила знижку та вони зійшлись на сумі в чотири тисячі доларів США. Після того, як будинок було переоформлено на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 почала його вмовляти переписати будинок на неї, мотивуючи це тим, що його сестра зможе відібрати будинок, а сплачені їй кошти залишити собі. На зазначену пропозицію, він спочатку не погоджувався, так як, за його словами, рідна сестра не здатна на такий вчинок та в неї є де мешкати. Але ОСОБА_5 не припиняла його вмовляти переоформити будинок на неї та ОСОБА_4 в кінці кінців погодився це зробити. В ході неодноразових умовлянь співмешканка говорила, що переоформлення потрібно зробити саме на неї, щоб 100% власником будинку була вона одноосібно, а не у рівних частках (50 на 50) на нього і на неї. Мотивувала ОСОБА_5 це тим, що в неї точно ніхто не забере будинок, а якщо буде навпіл, то частину будинку можуть забрати його родичі ОСОБА_4 . Він, не розуміючи нічого в законодавстві, довірився співмешканці. Перед тим, як йти до нотаріуса, ОСОБА_5 розповіла ОСОБА_4 , як себе поводити та що і як потрібно говорити. Хочу зазначити, що жодних грошових коштів при переоформленні та в подальшому від ОСОБА_5 він за будинок не отримував.

26.09.2018 на підставі договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 було здійснено переоформлення належного ОСОБА_4 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на його співмешканку ОСОБА_5 . В договорі купівлі-продажу була зазначена сума 106 200 (сто шість тисяч двісті грн.) гривень, хоча будинок попередньо був оцінений в дев`ять тисяч доларів США. За будинок від ОСОБА_5 . ОСОБА_4 жодних грошових коштів не отримував. ОСОБА_5 , йому сказала, що вона його в будинку зареєструє та він буде таким же самим власником як і вона, але для цього йому потрібно буде в нотаріуса сказати, що він отримав від неї 106 200 (сто шість тисяч двісті грн.) гривень, що він в подальшому і зробив, повністю довіряючи їй. Після оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 , як і обіцяла прописала його в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після вчинення зазначених дій у ОСОБА_4 , на той момент, не залишалося жодних сумнівів в доброчесності ОСОБА_5 .

В кінці 2021 року ОСОБА_4 продав належний йому автомобіль «ЗАЗ Таврія», д.н.з. НОМЕР_1 , свому знайомому ОСОБА_9 за тисячу доларів США та, маючи власні заощадження від раніше проданої земельної ділянки, вирішив придбати собі новий автомобіль. З цією метою він звернувся до своєї доньки ОСОБА_10 , яка в свою чергу запропонувала придбати в неї та її чоловіка автомобіль «Chevrolet Aveo» 2007 року випуску. Він погодився та після огляду автомобіля на підставі усної домовленості почав користуватися цим автомобілем.

12.07.2022 чоловік його доньки на підставі договору купівлі-продажу переоформив на ОСОБА_4 автомобіль «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, та останній після переоформлення отримав д.н.з. НОМЕР_2 . Згідно усної домовленісті з донькою та її чоловіком ОСОБА_4 передав їм п`ятдесят тисяч гривень в якості розрахунку за авто та пообіцяв ще протягом трьох років виплатити ще додатково три тисячі доларів США в якості підтримки їх малолітніх дітей. Такий період був обумовлений тим, що він одразу не міг надати грошові кошти в зв`язку з тим, що на той момент вже потребував проведення дорогої операції, пов`язаної з хворобою. Коли транспортний засіб, автомобіль «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , було оформлено на нього, ОСОБА_5 почала вмовляти ОСОБА_4 переоформити автомобіль на неї тому, що вона почала ним користуватися. Коли ОСОБА_4 запитував навіщо це робити, остання відповіла, що автомобіль у неї можуть забрати на блок-посту, на що він відповів, що йому відомо, що керувати можна, маючи при собі лише документи на авто і більше нічого не потрібно. Коли ОСОБА_4 відмовився переоформлювати автомобіль на ОСОБА_5 , в них почали виникати сварки та стосунки погіршилися. Після чергової сварки ОСОБА_4 висунув вимогу до ОСОБА_5 повернути належні йому банківські карти Приватбанку (зарплатна та кредитна), на що остання відмовилася та він вимушений був їх заблокувати. Приблизно через тиждень, а саме 20.07.2022, у ОСОБА_4 погіршився стан здоров`я та чекати з операцією (заміна стегнового суглобу) вже було нікуди. В цей період часу ОСОБА_5 запропонувала йому продати автомобіль, а отримані від продажу кошти витратити на його операцію та реабілітацію. ОСОБА_4 було ніколи займатися продажем автомобіля, тому він, за проханням ОСОБА_5 , оформив на неї генеральну довіреність, попередньо обговоривши з неї суму за продаж авто в чотири тисячі п`ятсот доларів США, розраховуючи, що ці гроші будуть витрачені на операцію. Отримавши від ОСОБА_4 довіреність, ОСОБА_5 продовжила користуватися автомобілем, йому постійно говорила, що клієнтів на авто поки не має.

По причині того, що, зі слів співмешканки, автомобіль не продавався, а затягувати операцію вже не було можливості, ОСОБА_4 вирішив взяти грошові кошти на операцію в борг у своїх знайомих та родичів. Сума грошових коштів, які він позичів, склала сто тисяч гривень.

24.06.2023 ОСОБА_4 було зроблено операцію в Нововодолазькій ЦРЛ, в ході якої йому замінили лівий стегновий суглоб на штучний. Зазначена операція та подальша реабілітація коштували йому приблизно сто шість тисяч гривень, які він по теперішній час змушений повертати особам, в яких позичав.

Після проведеної операції ОСОБА_4 знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем його мешкання разом зі ОСОБА_5 , де й проходив реабілітацію, але ОСОБА_5 жодним чином не допомагала йому ні фізично, ні матеріально. Приблизно через декілька місяців після операції ОСОБА_4 в чергове запитав ОСОБА_5 про продаж свого автомобіля, на що остання відповіла, що продавати авто вона не буде та йому його не віддасть. В результаті чого вони нову посварилися та ОСОБА_5 забрала в ОСОБА_4 ключі від квартири, в якій вони на той момент мешкали. Наступного дня, коли він прийшов додому, то виявив, що замки в будинку, де він прописаний та який належав йому після смерті батька, поміняні. Коли ОСОБА_4 зателефонував ОСОБА_5 та запитав, що відбувається, остання повідомила, що він їй більше нецікавий, тому що з нього більше нічого взяти. В зв`язку з вищевикладеними подіями ОСОБА_4 був вимушений декілька ночей провести в котельній, де працює, поки йому не запропонували родичі пожити в них. Через деякий час, зустрівши ОСОБА_5 на вулиці, ОСОБА_4 почав вимгати, що остання повернула йому його автомобіль, але ОСОБА_5 відповіла, що авто вже йому не належить і щоб він залишив її у спокої. Після цього ОСОБА_4 виявив, що у застосунку «Дія» в нього зникли документи про право власності на авто (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу). Використовуючи доступні в мережі Інтернет програми, ОСОБА_4 вияснив, що 31.10.2023 в сервісному центрі МВС України було внесені зміни щодо власника авто «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , тобто авто було продано та переоформлено без його відома.

Допитані в якості свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили свідчення наданні потерпілим ОСОБА_4 .

Проведеним у ході досудового розслідування аналізом відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Нововодолазького районного ноторіального округу Харківської області ОСОБА_8 , 26.09.2018 проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ.«А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60.1 кв.м, житловою площею 33.1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 242). Право власності зареєстроване за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ).

Також встановлено, що 26.09.2018 приватним нотаріусом Нововодолазького районного ноторіального округу Харківської області ОСОБА_8 посвідчено договір купівлі-продажу згаданого житлового будинку (реєстровий №1370) між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_5 (покупцем).

Відповідно до актуальних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на згаданий житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу.

Наведене у сукупності вказує на вчинення невстановленими на теперішній час особами дій, спрямованих на заволодіння шляхом зловживання довірою нерухомим майном потерпілого. Вказані дії містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Прокурор вказує, що житловий будинок літ.«А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60.1 кв.м, житловою площею 33.1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 242) є предметом вчиненого кримінального правопорушення, та може бути використаний у якості речового доказу.

Зокрема, житловий будинок літ.«А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60.1 кв.м, житловою площею 33.1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 242) є речовим доказом по кримінальному провадженню №0001711 від 21.11.2023, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

3 огляду на викладене, для недопущення перешкоджанню встановлення істини у даному кримінальному провадженні шляхом зникнення, пошкодження, приховування. втрати або пошкодження майна, яке є предметом даного кримінального правопорушення, та є речовим доказом по кримінальному провадженню, у органу досудового розслідування виникла необхідність накласти арешт на житловий будинок літ.«А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60.1 кв.м, житловою площею 33.1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 242), право власності на який ареєстроване за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ), шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження вказаного об`єкта нерухомого майна та розпоряджатися ним.

Прокурор ОСОБА_13 в судове засідання з`явився, просив клопотання задовольнити, з підстав, що викладені в клопотанні.

Представник потерпілої особи ОСОБА_14 просив накласти арешт на житловий будинок літ.«А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60.1 кв.м, житловою площею 33.1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 242), право власності на який ареєстроване за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ), шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження вказаного об`єкта нерухомого майна та розпоряджатися ним, тобто задовольнити клопотання прокурора.

У судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_15 та власник ОСОБА_5 повідомили, що майно набуто правомірно, шляхом укладення договору купівлі продажу згаданого житлового будинку (реєстровий №1370) між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_5 (покупцем) від 26.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 . З того часу, потерпілий звернувся із заявою про заволодіння його майном лише 21.11.2023.

Слідчий суддя, дослідивши надані матеріали, приходить до наступного.

Пункт 7 частини 2 статті 131 КПК України регламентує арешт майна як один з заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно с доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

З матеріалів клопотання вбачається, що у провадженні відділу поліції №2 ХРУП №3 ГУНІ в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001711 від 21.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Постановою слідчого СВ відділу поліції №2 Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області від 22.11.2023 майно на яке прокурор просить накласти арешт, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні щодо заволодіння житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 , та іншим майном, чим спричинена потерпілому матеріальна шкода у великих розмірах, сума якої уточнюється ЄО 14703 від 21.11.2023.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у 4.2 ст. 167 цього Кодексу, зокрема, якщо вони використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

Частиною 3 статті 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям; зазначеним у статті 98 КПК України.

Ст. 98 КПК України передбачає, що речовими доказами с матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В клопотанні слідчий посилається на те, що з метою притягнення винних до кримінальної відповідальності, визнання належними доказами речей, необхідно накласти арешт на житловий будинок літ.«А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60.1 кв.м, житловою площею 33.1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 242), тому як він має доказове значення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 173 КПК України, передбачено, що при прийняті рішення про арешт майна, повинен бути застосований такий спосіб арешту, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування приведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Також, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94,132,173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держави здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінал провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Посилаючись у клопотанні, що майно відповідає критеріям зазначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України та наявні правові підстави, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України для його арешту, слідчий, прокурор повинні були б зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку. Між тим, жодних доказів того, що дане майно є предметом та доказом розслідуваного кримінального правопорушення, набуте кримінально протиправним шляхом, в клопотанні про арешт майна не наведено.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Більш того, у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, а це, в свою чергу, підтверджує, що у цій справі орган досудового розслідування на даному етапі кримінального провадження не зібрав достатньої сукупності доказів, які б в тій чи іншій мірі доводили існування обґрунтованої підозри у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

З урахуванням викладеного, а саме того, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно на яке прокурор просить накласти арешт, є доказом злочину та таким чином у даному кримінальному провадженні прокурор не довів необхідності у накладенні арешту на вказане майно, що відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України свідчить про відсутність підстави для застосування саме такого заходу забезпечення кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 98, 167, 169, 170-173, 395 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_16 по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001711 від 21.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, про арешт майна залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1