Справа №756/1216/19 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2683/2024 Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

30 січня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Оболонського районного суду м. Києва на розгляді перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, п.п.6, 12 ч.2 ст. 115 КК України.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року клопотання прокурора задоволено, продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 16.03.2024 року включно.

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані під час обрання обвинуваченій запобіжного заходу, не зменшились настільки, щоб зробити висновок про доцільність обрання більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вона обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, судовий розгляд ще триває, дані про те, що обвинувачена не може утримуватись в умовах слідчого ізолятора або з`явились якійсь нові обставини, що свідчать про необхідність зміни запобіжного заходу в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з електронним засобом контролю або інший, альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що вказані прокурором ризики не підтверджуються належними та допустимими доказами, а прокурор посилається на документи, які слугували підставою для затримання обвинуваченої в порядку ст. 208 КПК України. Щодо ризику ухилятися від суду, захисник вказує, що ризик втечі обвинуваченої не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання. Оцінка цього ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Вказує також, що в матеріалах справи відсутні докази ризику впливати на потерпілу та свідків, оскільки потерпіла вже була допитана безпосередньо в судовому засіданні, а заявлені стороною обвинувачення свідки були допитані органом досудового розслідування. Також зазначає, що ризик вчинити інше кримінальне правопорушення не має ніякого підґрунтя. Оскільки в обвинуваченої наявне житло, в якому вона зареєстрована та має право проживати, її мати має намір фінансово утримувати свою доньку ОСОБА_7 у разі заміни запобіжного заходу на непов`язаний з триманням під вартою.

Крім того, зазначає, що продовжуючи ОСОБА_7 найбільш суворий запобіжний захід, суд першої інстанції не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити її належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Також зазначає, що сторона обвинувачення уже понад чотири роки не може довести мотиву вчинення злочину, що є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочинів, передбачених ч.4 ст. 187, п.п.6, 12 ч.2 ст. 115 КК України.

Вказує, що відсутні будь-які докази для підтвердження ризиків. Зазначає, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, навчалась до затримання, раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, на момент вчинення кримінального правопорушення являлася особою з неповною цивільною дієздатністю та в силу свого віку не до кінця розуміла та усвідомлювала суть всієї справи, яка відбулася.

Заслухавши думки обвинуваченої та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини, з якими закон пов`язує можливість, як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

На думку колегії суддів, в сукупності з існуючими ризиками, особою обвинуваченої, тяжкістю кримінального правопорушення та його наслідками, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 є обґрунтованим, а тому підстав вважати його занадто суворим - немає.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке аргументовано тим, що продовжують існувати ризики того, що обвинувачена може переховуватися від суду, незаконно впливати та свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, суд і своє рішення мотивував тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані під час обрання обвинуваченій запобіжного заходу, не зменшились настільки, щоб зробити висновок про доцільність обрання більш м`якого запобіжного заходу, оскільки судовий розгляд ще триває, а дані про те, що з`явилися якість нові обставини, що свідчать про необхідність зміни запобіжного заходу, в матеріалах кримінального провадження відсутні, тому визнав необхідним продовжити обвинуваченій строк тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід не забезпечить її належної процесуальної поведінки, з чим погоджується колегія суддів.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні двох особливо тяжких кримінальних правопорушеннях, в тому числі і особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, його конкретних обставин і наслідків згідно обвинувального акта, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях, а також приймаючи до уваги всі наявні у матеріалах провадження дані про особу обвинуваченої, її вік та стан здоров`я, соціальні зв`язки, репутацію та майновий стан, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачена може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які у суді ще не допитані, вчинити інше кримінальне правопорушення, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Твердження захисника про відсутність існування ризику переховування обвинуваченої від суду через не підтвердження його доказами та з огляду на те, що досудове розслідування було закінчене та кримінальне провадження передано до суду, а тому обов`язку з`являтися до органу досудового розслідування у обвинуваченої ОСОБА_7 не має, є непереконливими, зважаючи на характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання її винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а це 15 років позбавлення волі, які переконливо доводять існування ризику втечі, який, з урахуванням вищенаведених обставин, є досить високим, тому, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_7 під вартою, щоб завадити цьому.

Доводи сторони захисту про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження ризику незаконного впливу на потерпілу чи свідків, а лише формально зазначено, що ОСОБА_7 відомі місця проживання та роботи потерпілої, яка була уже допитана безпосередньо в судовому засіданні та на стадії досудового розслідування, а також були допитані органом досудового розслідування і заявлені стороною обвинувачення свідки, не заслуговують на увагу, оскільки безпосередній допит свідків судом у кримінальному провадженні наразі не здійснено, при цьому прокурор має право заявити про допит потерпілих та свідків на будь-якій стадії судового розгляду, відповідно до визначеного судом обсягу доказів, які будуть досліджуватися, та порядку їх дослідження.

Аналогічним чином вищевказане стосується і інших наведених захисником як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду, даних про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , як те, що на момент вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення вона являлася неповнолітньою особою та те, що до моменту затримання проживала разом зі своїми батьками, має стійкі соціальні зв`язки, які існують і на даний час, бо її мати підтримує з нею спілкування, а дідусь обвинуваченої звернувся до суду із заявою про те, що не заперечує проти того щоб вона проживала у належному йому житлі, а також те, що ОСОБА_7 проживає у повній сім`ї, де батьки піклуються про її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ОСОБА_7 допомагала своїм батькам у веденні господарства та догляді двох молодших дітей, і до моменту затримання навчалася у вечірній школі, раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності та нею не вчинялося жодного адміністративного правопорушення, що свідчить про її законослухняне життя та позитивну репутацію перед правоохоронними органами, скарг від сусідів за місцем її проживання ніколи не надходило, серед оточуючих вона завжди позиціонувалася позитивною людиною, конфліктів ні з ким не мала, та й за час перебування у ДУ «Київський слідчий ізолятор» умов запобіжного заходу у виді тримання під вартою не порушувала, які самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення вищевказаних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до неї іншого, більш м`якого запобіжного заходу, адже попри все це, ці обставини не стали для ОСОБА_7 стримуючим фактором у вчиненні тих особливо тяжких злочинів, в яких вона обвинувачується у даному кримінальному провадженні.

Щодо доводів захисника про необґрунтованість підозри, оскільки сторона обвинувачення уже понад п`ять років не може довести мотиву вчинення злочину, що є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто поза розумним сумнівом не довела вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, то на стадії судового розгляду кримінального провадження суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості підозри, яка оголошена обвинуваченій, оскільки судом розглядається обвинувальний акт, у якому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які потребують перевірки на предмет доведеності чи недоведеності висунутого обвинувачення.

Отже, приймаючи рішення про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

На думку колегії суддів, обставини, які зазначені захисником в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки вони не виключають наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Щодо розумності строку тримання обвинуваченої під вартою та строків розгляду даного кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці і законність тримання під вартою необхідно оцінювати виходячи з особливостей конкретної справи. Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст.5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п.70). Відповідальність за дотримання розумних строків тримання обвинуваченого під вартою покладається, в першу чергу, на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п.100). Однак суд звертає увагу на те, що незавершення до цього часу судового провадження у справі викликано її складністю, великим обсягом доказів, які підлягають дослідженню та поведінкою учасників судового провадження, обставинами справи тощо. Суд наголошує, що вживаються усі передбачені законом заходи з метою дотримання розумних строків розгляду справи, обвинувачений у якій тримається під вартою.

Гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, частково співпадають з гарантією, передбаченою пунктом 1 статті 6 Конвенції, і дійсно вимагають, щоб відносно особи, яка тримається під вартою, органи державної влади виявляли «особливу ретельність в ході провадження по справі», однак це не має гальмувати зусилля суду щодо відповідального виконання своїх завдань (рішення ЄСПЛ у справі «Херцегфальві проти Австрії», «Садегул Оздемір проти Туреччини»).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції має бути залишена без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Суддя Суддя