ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/926/24 Справа № 204/3992/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (приймають

участь в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_9 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000032 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16 березня 2024 року включно,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст.184, ч.3 ст.199 КПК України, крім того, до нього не було додано жодного додатку.

Стверджує, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зазначає, що прокурором не було доведено наявності обгрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, а також існування ризиків.

Вказує на те, що посилання суду на ч.6 ст.176, абз.8 ч.4 ст.183 КПК України суперечить Конституції України, порушує принцип верховенства права та обмежує право особи на свободу та особисту недоторканість.

Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_9 майже 2 роки тримається під вартою.

Стверджує, що обвинувачений ОСОБА_9 має постійне місце проживання, працює, займається громадською діяльністю, є автором книг та публікацій, має на утриманні неповнолітню дитину, є особою призовного віку, тому не має можливості виїхати за межі України.

Вважає, що до обвинуваченого можливо застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або застави, з покладенням обов`язків, передбачених п. 2, 3, 9 ч.5 ст.194 КПК України.

Стверджує, що суд, зазначивши в ухвалі про відсутність підстав для визначення застави, вийшов за межі клопотання прокурора, в якому не зазначено щодо неможливості запобігання ризикам шляхом застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що ризики є недоведеними.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, 2011 року народження, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, працює, раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Посилається на те, що судом не була надана оцінка тривалості часу перебування ОСОБА_9 під вартою.

Стверджує, що судом не було розглянуто можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Вказує на те, що тяжкість обвинувачення не може слугувати обгрунтуванням застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вважає, що враховуючи особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, відсутність обгрунтованої підозри, обставини справи є можливість для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року ОСОБА_9 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16 березня 2024 року включно.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що ОСОБА_9 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується, оскільки обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, окрім того, враховано покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, фактичні обставини та характер інкримінованих ОСОБА_9 злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, наявність введеного в Україні воєнного стану, а також особу обвинуваченого, який має паспорти Російської Федерації, неодноразово посилався на пропозиції його обміну до Російської Федерації, від яких відмовився, втім такі обставини можуть свідчити про певну зацікавленість відповідних російських спецслужб, та тієї обставини, що відносно ОСОБА_9 є кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190, ч.3 ст.27 ч.3 ст.209, ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.2 ст.28 ч.4 ст.358 КК України, в межах якого застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційні скарги захисників та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг та просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційних скарг захисників не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт № 0000032 щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що постановою прокурора від 05.03.2022 року до обвинуваченого ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому ухвалами слідчих суддів та суду продовжувався.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції 17.01.2024 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлена наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи на свободі, може:

- переховуватись від суду, оскільки обвинувачується, в тому числі, у вчиненні особливо тяжких злочинів, при цьому враховано обставини та характер інкримінованих ОСОБА_9 злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, а також особу обвинуваченого, який у своїх виступах у підготовчому судовому засіданні підтверджував, що має паспорти Російської Федерації, певні зв`язки та знайомих на цій території, неодноразово виїжджав до Російської Федерації. Окрім того, суд першої інстанції обгрунтовано в ухвалі зазначив, що з наявністю в Україні воєнного стану у обвинуваченого ОСОБА_9 збільшуються можливості для ухилення від суду, оскільки здійснення належного контролю за поведінкою обвинуваченого з об`єктивних причин значно знижується;

- вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується, оскільки ОСОБА_9 інкримінується протягом тривалого часу спілкування та передача відомостей щодо можливої обороноздатності держави Україна працівникам спецслужб Російської Федерації, здійснення відрахувань податків на користь держави агресора з отриманих доходів від підприємницької діяльності на окупованій державою агресором території тощо, а також тієї обставини, що відносно ОСОБА_9 наявне інше кримінальне провадження за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, в межах якого до нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, доводи апеляційних скарг захисників щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується зазначеними обставинами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Також, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, та встановлені ризики; - заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; - домашній арешт, з огляду на інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення, а саме, що ОСОБА_9 ставиться у провину, що протягом тривалого часу він спілкувався з представниками іноземної держави та передавав їм відповідні відомості, здійснював фінансування дій країни агресора, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки вказаний запобіжний захід не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії його належної процесуальної поведінки, та тієї обставини, що відносно ОСОБА_9 наявне інше кримінальне провадження, в межах якого до нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Окрім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, а тому, відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України, враховуючи наведене, а також обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, доводи захисників щодо не визначення судом застави не заслуговують на увагу.

Доводи захисників про те, що обвинувачений ОСОБА_9 має постійне місце проживання, працює, займається громадською діяльністю, є автором книг та публікацій, має на утриманні неповнолітню дитину, є особою призовного віку, має постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується, його паспорти громадянина Російської Федерації вилучено ще під час досудового розслідування, а також доводи обвинуваченого в суді апеляційної інстанції, що він не пропонував його обміняти до Російської Федерації, колегія суддів вважає такими, що не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, враховуючи те, що він обвинувачується у вчиненні злочинів, в тому числі проти основ національної безпеки та громадської безпеки, що в умовах оголошеного на території України воєнного стану, враховуючи його виїзди до країни-агресора, лише посилює ризики переховування від суду та продовження ним злочинної діяльності.

Таким чином, підстав для застосування судом до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Доводи апеляційних скарг про те, що тяжкість обвинувачення не може слугувати обгрунтуванням застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також, що суд в ухвалі незаконно послався на ч.6 ст.176, абз.8 ч.4 ст.183 КПК України не може бути взято до уваги, оскільки запобіжний захід продовжено з урахуванням всіх обставин, особи обвинуваченого та наявних ризиків.

Окрім того, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що рішенням Великої палати Конституційного Суду України № 7-р/2019 року від 25.06.2019 року, положення частини 5 статті 176 КПК України, яким передбачено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1141, 258-2585, 260, 261 КК України, визнане неконституційним.

Статтю 176 доповнено частиною шостою згідно із Законом № 2198-IX від 14.04.2022 року, із змінами внесеними згідно із Законами № 2531- IX від 16.08.2022 року, № 2997- IX від 21.03.2023 року.

Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що питання щодо визнання неконституційним під час дії воєнного стану положення частини 6 статті 176 КПК України, яка діє з 14.04.2022 року, не визнане Конституційним судом України таким, що не відповідає Конституції України, а тому порушень судом верховенства права в цьому випадку не вбачається.

Посилання захисника ОСОБА_7 на те, що суд, зазначивши в ухвалі про відсутність підстав для визначення застави, вийшов за межі клопотання прокурора, в якому не зазначено щодо неможливості запобігання ризикам шляхом застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави є безпідставним, оскільки з клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 вбачається, що він просив не визначати заставу, пославшись на ч.4 ст.183 КПК України, якою визначено право суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України, а також на неможливість застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Враховуючи наведене, колегією суддів встановлено, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам КПК України, оскільки містить всі необхідні відомості, передбачені п. 2, 3 ч.1 ст.196 КПК України, так як суд з урахуванням особи обвинуваченого, встановлених ризиків продовжив обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Твердження захисника ОСОБА_7 про те, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст.184, ч.3 ст.199 КПК України, крім того, до нього не було додано жодного додатку, - не заслуговують на увагу, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України, у якій передбачено вимоги лише про зазначення відомостей, які викладені в клопотанні.

Зокрема у клопотанні прокурора зазначені короткий виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_9 , обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, а також щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Крім того, за положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання захисників на відсутність обгрунтованої підозри, а також, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, не можуть бути взяті до уваги, оскільки як зазначив суд першої інстанції у своїй ухвалі судовий розгляд цього кримінального провадження ще не розпочатий, що унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення. При цьому, обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні, з чим погоджується колегія суддів.

Твердження захисників, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою колегія суддів вважає таким, що не є підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу або скасування запобіжного заходу, оскільки розгляд провадження триває, встановлено наявність ризиків переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується, крім того, відповідно до листа суду першої інстанції, матеріали цього кримінального провадження надійшли до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 03.05.2023 року, при цьому тривалість розгляду справи пов`язана з неодноразовою неявкою в підготовче судове засідання захисників обвинуваченого та розглядом клопотань і заяв сторони захисту, в тому числі про відвід прокурора та головуючого судді.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.28 КПК України критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є, в тому числі, складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, та поведінка учасників кримінального провадження.

Доводи сторони захисту про те, що ухвала судом постановлена, коли попередня ухвала про продовження дії запобіжного заходу оскаржувалась в суді апеляційної інстанції не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні обгрунтовано зазначив, що відповідно до ст.331 КПК України суд за клопотанням сторони обвинувачення зобов`язаний вирішити питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до спливу двомісячного строку з дня його застосування.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні ухвали, що оскаржується, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційні скарги захисників залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4