Справа № 743/305/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/660/23
Категорія - ч. 3 ст. 286 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження:

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000418 від 30 грудня 2022 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2023 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коробки Ріпкинського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 25.10.2017 Ріпкинським районним судом Чернігівської області за ч. 1 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, який 05 квітня 2022 року звільнився з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі, без позбавленням права керувати транспортними засобами.

Стягнуто із засудженого ОСОБА_6 на користь держави 1 510 грн. 24 коп. процесуальних витрат на залучення експертів.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 по 500 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, кожній.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до ст. 100 КПК України.

Як установив суд, 29 грудня 2022 року, ОСОБА_6 , не маючи посвідчення водія, керуючи автомобілем «Toyota-RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по автодорозі Т2506 «Любеч Славутич» Чернігівського району Чернігівської області від смт. Любеч до м. Славутич, рухаючись у вказаному напрямку о 17 годині 20 хвилин на відстані 1,5 км від с. Редьківка, на порушення вимог п. 2.3 «б» (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну) та п. 10.1. (перед будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) Правил дорожнього руху, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, на прямому відрізку автодороги виїхав за межі проїзної частини дороги на ліве узбіччя, де здійснив наїзд на придорожнє дерево.

Внаслідок зіткнення автомобіля з придорожнім деревом пасажири автомобіля «Toyota-RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , які сиділи на задньому пасажирському сидінні, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 отримали тяжкі тілесні ушкодження у вигляді політравм. Пасажир ОСОБА_11 помер на місці пригоди від масивної крововтрати, а пасажир ОСОБА_12 - від травматичного шоку.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації, просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, пом`якшивши його шляхом звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Аргументує тим, що при призначенні покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував наявність ряду пом`якшуючих обставин таких, як визнання своє вини, щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, та інших обставин, що істотно знижують суспільну небезпечність обвинуваченого. При цьому, не встановлено жодних обтяжуючих вину ОСОБА_6 обставин.

На думку захисника, суд не врахував позицію потерпілих, які не наполягали на призначенні суворої міри покарання обвинуваченому, вказавши на те, що п`ять років позбавлення волі це занадто сувора міра покарання, при цьому потерпілі охарактеризували обвинуваченого як добру, чуйну людину, готову прийти на допомогу.

Звертає увагу на встановлені під час судового розгляду обставини щодо віктимної поведінки загиблих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , власника автомобіля, щодо допуску до керування вказаним автомобілем обвинуваченого, як особи, що не має права керування транспортними засобами.

Вказує на посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , який не притягувався ні до кримінальної , ні до адміністративної відповідальності, а дане кримінальне правопорушення класифікується, як таке, що вчинене через необережність. При цьому, ОСОБА_6 має постійне місце проживання, тісні соціальні зв`язки, що вказує про становлення обвинуваченого на шлях виправлення та відсутність необхідності ізоляції його від суспільства.

Наведені обставини, встановлені під час судового розгляду, в сукупності з іншими пом`якшуючими обставинами надавали суду можливість призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України з урахуванням положень ст.75 КК України, не пов`язане з ізоляцією від суспільства у виді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки, що було б необхідною та остатньою мірою покарання для виправлення обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили про пом`якшення покарання, потерпіла ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, потерпіла ОСОБА_9 погодилася з тим, щоб обвинуваченому було призначене покарання з випробувальним терміном, прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у невиконанні вимог пункту 2.3 «б» та 10.1 Правил дорожнього руху як особою, яка керувала транспортним засобом, що призвело до смерті двох пасажирів потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в апеляційній скарзі не оспорюються.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції відбувався без дослідження доказів щодо фактичних обставин вчиненого правопорушення, за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до ст. ст. 50,65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з їх класифікації, що передбачена нормами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Отже, справедливість розглядається як рівновага між вчиненим кримінальним правопорушенням і наслідками для особи, яка його вчинила, тобто між вчинком і покаранням.

На несправедливість призначеного вироком суду першої інстанції покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

У будь-якому разі призначене покарання має відповідати характеру протиправного діяння, його небезпечності, наслідкам, що наступили в результаті злочинних дій, даним, що всебічно характеризують особу винного й відображають його посткримінальну поведінку як прояв ставлення до скоєного. Адже така співмірність є критерієм справедливості кримінальної відповідальності.

Виходячи зі змісту вимог ст. 65 КК України та загальних засад призначення покарання, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України, що відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі винного та меті покарання, яке повинне сприяти виправленню та запобіганню вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

ОСОБА_6 вчинив, хоча і необережне, але тяжке кримінальне правопорушення, наслідком якого є загибель двох людей, що є невідворотними наслідками для родин потерпілих, навіть з урахуванням думки потерпілих про особу обвинуваченого та їх переконання в тому, що покарання у виді позбавлення волі є занадто суворою мірою покарання.

Попри думку потерпілих, які не наполягали на призначенні ОСОБА_6 покарання, яке він має відбувати реально, колегія суддів враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, суспільну небезпеку кримінального правопорушення, що стосується інтересів не лише потерпілих, а й усіх учасників дорожнього руху, а також той факт, що обвинувачений сів за кермо автомобіля в той час, коли достеменно знав, що не має права на керування транспортними засобами, тобто усвідомлював, що наражає себе, пасажирів та інших учасників дорожнього руху на небезпеку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого є необережною, однак він грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків смерті двох людей.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілої сторони щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча враховується судом в сукупності з іншими обставинами, проте, сама по собі не може бути вирішальною при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції належним чином врахував характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які б його обтяжували, дані про особу обвинуваченого, який негативно характеризується за місцем проживання, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, думку потерпілих та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК України.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що захисник в апеляційній скарзі вказує на те, що до моменту ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_6 ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності не притягувався, що не відповідає дійсності, адже обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та лише 05 квітня 2022 року звільнився з місць позбавлення волі.

Крім того, ОСОБА_6 негативно характеризується за місцем проживання, як особа, що ніде не працює та зловживає алкогольними напоями

Усі наведені захисником обставини, що характеризують особу ОСОБА_6 та пом`якшують його вину, були відомі суду та враховувалися при призначенні покарання, що і дало змогу суду визначити мінімальне покарання, яке передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК України.

Таке покарання відповідає загальним засадам призначення покарання та принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не знаходить.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 , без зміни

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16