Провадження №11-кп/801/1086/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, -

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про вирішення питання пов`язаного із виконанням вироку. Засуджений просив застосувати правове положення ч.1 ст.25 КК України 1960 року та звільнити його від довічного позбавлення волі, яким його засуджено за вироком Вінницького обласного суду від 15.09.1997. В клопотанні вказує на те, що довічне позбавлення волі йому було призначено за правопорушення згідно ст. 93 КК України, яке сталось 1997. Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Санкція ст. 93 КК України 1960 року станом на травень 1994 року передбачала покарання за це правопорушення у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання. Враховуючи, що на час вчинення діяння кримінальний кодекс не передбачав покарання у виді довічного позбавлення волі, тому вважає, що було посилено кримінальну відповідальність за ст. 93 КК України 1960 року. Відтак, він підлягає звільненню від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні вищевказаного клопотання.

Мотивуючи прийняте рішення суд вказав, що клопотання засудженого не відповідає вимогам закону, оскільки чинними положеннями КК України, в тому числі й нормами розділу ХІІ не передбачено звільнення особи від покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_8 у клопотанні.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що її подали.

В апеляційній скарзі захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 ставиться питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2023. Просить винести нове рішення, яким призначити новий розгляд у суді першої інстанції даного клопотання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Також вказує, що судове провадження здійснено відносно іншої особи.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою

Засуджений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги захисника з підстав, викладених в ній та просили задовольнити її в повному об`ємі.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновки суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, є обґрунтованими.

Відповідно до п.п. 2, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 засуджений вироком Вінницького обласного суду від 15.09.1997 до смертної кари. В подальшому ухвалою суду від 22.06.2000 смертну кару замінено на довічне позбавлення волі.

Положень, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, норми КК України 1960 року не містять. Також, чинні положення КК України не містять положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006).

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В Рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Таким чином, ОСОБА_8 обґрунтовано визначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.

Чинними положеннями КК України, в тому числі й нормами розділу ХІІ не передбачено звільнення особи від покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_8 у клопотанні.

Довічне позбавлення волі є найсуворішим видом покарання, передбаченим КК України і відповідно до ст. 64 КК України встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

На даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Таким правом вправі скористатися засуджений ОСОБА_8 .

Доводи ж захисника з приводу того, що підставою для звільнення засудженого від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є приписи ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року), є надуманими, оскільки відповідне покарання призначено засудженому ОСОБА_8 правомірно, а тому наявні законні підстави для подальшого його утримання в місцях позбавлення волі.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги захисника в частині істотних порушень кримінального процесуального закону (здійснення провадження стосовно іншої особи), суд зазначає, що в абзацах 18-19 та 21-22 мотивувальної частини ухвали міститься посилання на іншу особу ( ОСОБА_9 ), проте з журналу судового засідання убачається, що провадження здійснено саме за участю ОСОБА_8 та за його клопотанням, також судове рішення постановлено за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_8 .

Зазначене ж в мотивувальній частині ухвали прізвище іншої особи є очевидною опискою, яка може бути усунута шляхом її виправлення відповідно до ст. 379 КПК України.

На підставі викладеного, підстав для скасування ухвали суду за наведеними в апеляційній скарзі мотивами немає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 537, 539 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку - залишити без змін.

Ухвала оскарження не підлягає.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді: