У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000509, за апеляційною скаргою прокурора Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2021 року відносно

ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Романова Балка Первомайського району Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 ,

обвинувачена ОСОБА_6 ,

потерпіла ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та виправдано, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю того, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення.

Ухвалено цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 залишити без розгляду.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за яким призначити покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.

На обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор вважає, що суд оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення, рішення суду про невинуватість ОСОБА_6 прийнято без повного та всебічного дослідження матеріалів провадження, без належного аналізу всіх здобутих доказів. У вироку не викладено змісту всіх досліджених доказів, не проведено їх ґрунтовного аналізу з точки зору належності й взаємозв`язку.

На думку апелянта, суд не в повному обсязі надав оцінку показанням потерпілої ОСОБА_8 та даним відеозаписів з камер спостереження, які підтверджують пояснення потерпілої, про крадіжку ОСОБА_6 грошових коштів.

Апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_6 , працюючи в магазині та, маючи доступ до каси, мала можливість, за згодою ОСОБА_8 , брати грошові кошти, які проходили через касовий апарат, в рахунок заробітної плати, проте боргові грошові кошти у сумі 2 700 грн. не проходили через касовий апарат, і ОСОБА_6 не знала про те, що ОСОБА_8 спілкувалась з ОСОБА_9 з приводу повернення боргу того дня.

Судом не враховано того, що потерпіла ОСОБА_8 відразу не хотіла звертатись до правоохоронних органів, оскільки домовилась з ОСОБА_6 про те, що остання поверне грошові кошти та при цьому, сторони дійшли згоди стосовно звільнення за угодою сторін, але в подальшому ОСОБА_6 відмовилась повертати грошові кошти, у зв`язку з чим, ОСОБА_8 лише через деякий час звернулась до правоохоронних органів.

Вказані обставини наводились стороною обвинувачення, які є взаємопов`язаними та спростовують показання обвинуваченої, однак суд аналізу цим доводам не надав, переконливих і об`єктивних підстав, з яких відкинув їх не навів.

За наведених обставин, прокурор вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, дав їм неправильну оцінку та безпідставно інтерпретував їх на користь сторони захисту.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

29.09.2020 р. ОСОБА_6 , будучи офіційно працевлаштованою, перебувала на роботі в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого в АДРЕСА_2 .

29.09.2020 р. об 11.00 год. до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » прийшла ОСОБА_9 з метою віддати борг власниці магазину ОСОБА_8 у сумі 2 700 грн., але останньої на місці не було, тоді ОСОБА_9 віддала гроші продавцю продовольчих товарів ОСОБА_6 з проханням передати їх ОСОБА_8 , після чого ОСОБА_6 , перерахувавши грошові кошти, поклала їх до каси магазину.

В цей же день, о 23.00 год. у ОСОБА_6 , яка зачинила магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 », перебуваючи всередині приміщення, виник умисел на таємне заволодіння грошовими коштами, які належать власниці магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_8 . Достовірно знаючи, що в касі наявні грошові кошти у сумі 2 700 грн., ОСОБА_6 , виконуючи задумане, переслідуючи корисливий мотив, розуміючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає та маючи вільний доступ до каси, шухляді у столі, відчинила її, звідки таємно викрала грошові кошти у сумі 2 700 грн., якими розпорядилась за власним розсудом, чим завдала ОСОБА_8 майнової шкоди на зазначену суму.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Суд першої інстанції, врахувавши положення ст. 62 Конституції України, ст. ст. 91, 92, 94 КПК України, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та показання потерпілої ОСОБА_8 дослідивши письмові докази та відеозаписи події, дійшов висновку, що в даному випадку є сумніви в наявності вини обвинуваченої у вигляді умислу на таємне заволодіння грошовими коштами.

Суд встановив, що ОСОБА_6 звільнена з посади продавця продовольчих товарів 30.09.2020 р. за наказом № 010 за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Тобто наступного дня після подій, потерпіла, як роботодавець, не мала претензій до працівниці ОСОБА_6 , і звернулась до поліції із заявою про кримінальне правопорушення лише 07.10.2020 р. Натомість, ОСОБА_8 , як роботодавець, мала право ініціювати звільнення ОСОБА_6 за своєю ініціативою на підставі п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проте не зробила цього, а звільнення ОСОБА_6 оформлене саме за угодою сторін. При цьому, суд не виключав можливу наявність грошових зобов`язань у ОСОБА_6 перед ОСОБА_8 , але такі обставини носять цивільно-правовий характер і можуть бути встановлені саме в такому порядку.

З огляду на наведене, усі сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченої суд тлумачив на її користь та дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, у зв`язку з недоведеністю того, що в діях обвинуваченої є склад кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора повторно допитавши потерпілу ОСОБА_8 , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі статтею 62 Конституції України та положеннями статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яке є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З огляду на положення ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ, визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.02.2019 р. № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким, при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди, при оцінці доказів, керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

У ст. 373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченої ОСОБА_6 вказаним вимогам відповідає в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 185 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченої із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

В судах першої та апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку заперечувала.

В апеляційному суді обвинувачена ОСОБА_6 пояснила, що 29.09.2020 р. вона, після того, як отримала від ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 2 700 грн., поклала їх до каси магазину, і, на прохання ОСОБА_8 , після закінчення роботи, забрала з собою, щоб наступного дня передати останній. Наступного дня (30.09.2020 р.), вона, за місцем мешкання свого брата, віддала ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 2 700 грн., які передала ОСОБА_9 та 1 300 грн. виплаченої наперед заробітної плати, за невідпрацьовані дні, у зв`язку зі звільненням. Рішення про її звільнення було узгоджено з ОСОБА_8 за 2 тижні до цих подій, через те, що в ході переобліку в магазині «Пивна лавка» виявлено нестачу грошових коштів. Під час передачі грошових коштів був присутній свідок, але цього свідка, під час досудового розслідування, ніхто не допитував, крім того ОСОБА_8 сказала, що не має до неї претензій. Повідомила, що крім неї у магазині неофіційно працювала й інша особа.

Стороною обвинувачення на підтвердження доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України надано низку документів, які дослідженні судом першої інстанції, зокрема: протокол перегляду відеозапису від 15.10.2020 р. з DVD-R диском; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07.10.2020 р.; копію трудового договору № 0106/20-2; копію заяви ОСОБА_6 про прийняття на роботу від 05.06.2020 р.; копію заяви про застосування податкової соціальної пільги від 07.06.2020 р.; копію заяви ОСОБА_6 про звільнення за угодою сторін від 30.09.2020 р.; копію наказу від 07.06.2020 р. про прийняття ОСОБА_6 на роботу; копію наказу від 30.09.2020 р. про звільнення ОСОБА_6 ; копії розрахунково-платіжних відомостей з червня по вересень 2020 року; заяву ОСОБА_8 про надання працівникам поліції відеозаписів з камер спостереження від 15.10.2020 р.; інші матеріали, що характеризують особу обвинуваченої. Судом допитана потерпіла ОСОБА_8 .

Не погоджуючись з рішенням суду про виправдання ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні, прокурор, вимагаючи визнати ОСОБА_6 винуватою у вчиненні крадіжки, в апеляційні скарзі просив повторно допитати потерпілу ОСОБА_8 та дослідити протокол перегляду відеозапису від 15.10.2020 р.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд не вбачає підстав для дослідження протоколу перегляду відеозапису від 15.10.2020 р., оскільки прокурором не доведено того, що вказаний протокол досліджений судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Крім того, обставини зафіксовані на відеокамерах спостереження, на підставі яких складений вказаний протокол, в тому числі, факт взяття ОСОБА_10 грошових коштів у сумі 2 700 грн., переданих ОСОБА_9 , обвинуваченою ОСОБА_6 не заперечується, тому підстав для дослідження вказаного протоколу та диску з відеозаписами до нього не має.

Допитана під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_6 почала працювала в її магазині «Пивна лавка», з моменту відкриття, а саме з червня 2020 року, у них були трудові та майже дружні стосунки. У вересні 2020 року її знайома ОСОБА_9 хотіла віддати борг у сумі 2 700 грн., проте у зв`язку з відсутністю її у місті, вона попросила залишити ці кошти у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де на той час працювала ОСОБА_6 . Через деякий час, ОСОБА_9 зателефонувала їй та повідомила, що залишила 2 700 грн. у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Через декілька днів, коли вона прийшла до магазину, і, хотіла забрати передані ОСОБА_9 грошові кошти, виявила їх відсутність, у касі магазину залишились грошові кошти (близько 7 000 грн.), які перебували на балансі магазину. Передивишись відеозаписи з камер спостереження, вона зрозуміла, що передані ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 2 700 грн. забрала ОСОБА_6 . На телефонні дзвінки ОСОБА_6 не відповідала, пізніше ОСОБА_6 зізналась, що грошові кошти, у сумі 2 700 грн., взяла для власних потреб, обіцяла повернути. У зв`язку з викраденням ОСОБА_6 грошових коштів, вона, вирішила звільнити ОСОБА_6 , і звільнила її 30.09.2020 р., за згодою сторін, оскільки остання пообіцяла повернути грошові кошти у сумі 2 700 грн. Протягом тривалого часу ОСОБА_6 не повертала гроші, тому вона звернулась до поліції, за фактом крадіжки ОСОБА_6 грошових коштів з приміщення магазину. Зазначила, що ОСОБА_6 , після крадіжки, наступного дня (30.09.2023 р.), у приміщенні магазину, повернула їй грошові кошти у сумі 4 000 грн., які брала у борг.

Оцінюючи пояснення обвинуваченої та показання потерпілої на предмет їх належності, допустимості та достовірності, апеляційний суд доходить наступного.

Так, з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07.10.2020 р. вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 вказала, що «невідома особа» здійснила крадіжку грошових коштів у сумі 2 700 грн., в той час, як, на момент подання заяви до правоохоронного органу, потерпіла була обізнана про те, що саме ОСОБА_6 взяла ці кошти, і, зі слів потерпілої, ОСОБА_6 не заперечувала цих обставин, обіцяла повернути грошові кошти, але згодом не повернула, що й стало підставою для звернення потерпілої до поліції.

Як, показала потерпіла ОСОБА_8 , то вона, шукала грошові кошти, які їй передала ОСОБА_9 , у шухляді за барною стійкою, в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Про місце знаходження цих грошових коштів, їй повідомила сама ОСОБА_6 , проте, в даному випадку, ОСОБА_6 повідомляти ОСОБА_8 про місце знаходження цих коштів не було сенсу, оскільки цього ж дня, ОСОБА_6 , після закінчення роботи, забрала кошти із шухляди. Слід зазначити, що вказані показання потерпілої спростовують твердження прокурора про те, що ОСОБА_6 начебто не знала про те, що ОСОБА_8 спілкувалась з ОСОБА_9 з приводу повернення того дня боргу.

Як показала потерпіла, заробітна плата працівникам магазину виплачувалась 15 та 30 числа. Разом з тим, за наявності у потерпілої даних про вчинення 29.09.2023 р. ОСОБА_6 крадіжки у сумі 2 700 грн., потерпіла ОСОБА_8 , відповідно копії розрахунково-платіжної відомості за вересень 2020 року (друга частина), яка підписана, як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_6 , виплатила 30.09.2020 р. ОСОБА_6 заробітну плату у сумі 970,43 грн., тобто після вчинення ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Потерпіла ОСОБА_8 повідомила, що виявила відсутність переданих ОСОБА_9 грошових коштів у шухляді магазину через декілька днів після їх передачі, але рішення про звільнення ОСОБА_6 , як зазначила сама потерпіла, прийнято саме через те, що остання викрала кошти. ОСОБА_6 , за даними копії трудової книжки, звільнена 30.06.2020 р., тобто в даному випадку показання потерпілої є суперечливими.

Як зазначила потерпіла ОСОБА_8 , після крадіжки, обвинувачена повернула їй 4 000 грн., які начебто раніше брала у борг, проте за версією обвинуваченої ОСОБА_6 , вона повернула ОСОБА_8 2 700 грн., які передала ОСОБА_9 та 1 300 грн. отриманої наперед заробітної плати, у зв`язку з не відпрацьованими днями, через звільнення.

Отже, факт передачі ОСОБА_6 . ОСОБА_8 грошових коштів у сумі 4 000 грн., не заперечується ані, потерпілою ані обвинуваченою, проте кожна з них зазначає свою версію, щодо підстав та обставин поверення грошових коштів у сумі 4 000 грн.

Так, з пояснень ОСОБА_6 , вбачається, що під час передачі грошових коштів у сумі 4 000 грн., за місцем мешкання її брата, були присутні інші особи, зокрема чоловік ОСОБА_8 та її невістка, але як показала ОСОБА_8 передача вказаних грошових коштів відбулась у приміщенні магазину «Пивна лавка» без свідків.

Разом з тим, органом досудового розслідування наведені обставини не перевірялись, тобто не допитано жодної особи, а також не вилучено можливо зафіксованих відеозаписів передачі коштів в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що підтвердив й прокурор під час апеляційного розгляду.

Отже, ані підтвердити ані спростувати, як пояснення обвинуваченої, так і показання потерпілої, щодо обставин та причин передачі грошових коштів у сумі 4 000 грн., не представляється за можливе.

За наведених обставин, апеляційний суд доходить висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна грошових коштів з приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » грунтується лише на показаннях потерпілої ОСОБА_8 , які не тільки викликають сумніви у своїй правдивості, з огляду на їх суперечність та непослідовність, а й не підтверджуються будь-якими іншими доказами.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку, а саме таємному викраденні 29.09.2020 р. належних ОСОБА_8 коштів у сумі 2 700 грн. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про виправдання ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 409, 412, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2021 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

_____________________ _________ ______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3