Справа №585/2419/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/705/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 листопада 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся захисник ОСОБА_8 ОСОБА_7 з клопотанням про звільнення ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання, призначеного йому на підставі вироку Апеляційного суду АР Крим від 24.03.2008 року в рамках кримінальної справи №6.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що на момент постановлення даної ухвали, КК України та КПК України не визначали за судом права і можливості звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку з чим у суду відсутні повноваження приймати рішення не передбачені законодавством України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_8 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 листопада 2022 року та винести нову ухвалу, якою задовольнити вимоги клопотання захисника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 ..

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник вказував, що не зважаючи на те, що чинне кримінальне та кримінально-процесуальне законодавство наразі не визначає конкретних підстав та процедури звільнення осіб від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі чи заміни такого покарання на певний строк, звернення захисника в інтересах ОСОБА_8 все одно повинно було бути розглянуто судом по суті на підставі норм ст. ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України як норм прямої дії, у системному зв`язку із положеннями ст. ст. 7,1 Пакту.

На думку апелянта, відсутність, неповнота, нечіткість чи суперечливість законодавства, що регулює спірне питання, не є підставою для відмови у розгляді справи по суті. Протилежні висновки суперечать п. 1 ст. 6 Конвенції та порушують право особи на справедливий судовий розгляд компетентним судом.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги; прокурора, який заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 засуджений вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 24.03.2008 року за ч. 3 ст.15, п.10 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 152, п. п. 6, 10, 13 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 152, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 1ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Згідно розпорядження про виконання вироку, даний вирок суду набрав законної сили 5 травня 2008 року.

Захисник ОСОБА_8 ОСОБА_7 з клопотанням про звільнення ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання, призначеного йому на підставі вироку Апеляційного суду АР Крим від 24.03.2008 року в рамках кримінальної справи №6.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні даного клопотання, виходив з того, що на моменту ухвалення оскаржуваного рішення, а саме 09 листопада 2022 року, КК України та КПК України, не визначали за судом права і можливості звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі, у зв`язку з чим, у суду відсутні повноваження приймати рішення не передбачені законодавством України. Відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання захисника.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів провадження вбачається, що захисник, звертаючись до суду із клопотанням про звільнення ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання, посилався на рішення Конституційного Суду №6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року та на практику Європейського суду з прав людини.

Колегією суддів встановлено, що засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Таке покарання передбачено ст.64 КК і вказана норма кримінального закону не визнана такою, що не відповідає Конституції України.

В рішенні №6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року Конституційний Суд України прямо зазначив про те, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28 Конституції України. Даним рішенням було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), лише ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відтак, наразі засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання, яке само по собі як вид покарання не суперечить приписам ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28 Конституції України.

Крім того, цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст.81, 82 КК, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Колегія суддів зауважує, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2» зазначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою.

Поряд із цим у п.194 даного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду.

Проте, на момент постановлення оскаржуваної ухвали реформа системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі не була впроваджена та механізм такого перегляду законодавством України не було визначено.

Відповідно до ч.1 ст.74 КК звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування може застосовуватися тільки судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, суд першої інстанції при вирішенні клопотання захисника засудженого діяв виключно в межах своїх повноважень, визначених чинним на той час законодавством.

При цьому, суд правильно зазначив, що системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на момент ухвалення оскаржуваного рішення, не відноситься розгляд і вирішення питання про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Можливість застосування положень ст.ст.81, 82 КК щодо засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі осіб кримінальним законом України (в редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) передбачено не було.

Отже, суд першої інстанції, проаналізувавши чинні на момент ухвалення судового рішення норми національного законодавства, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_8 про звільнення від подальшого відбування покарання. У зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового судового розгляду даного провадження відсутні.

Доводи апеляційної скарги захисника висновків суду не спростовують та не дають колегії суддів підстав ставити під сумнів обґрунтованість та законність прийнятого судом рішення.

Перевіряючи можливість застосування до ОСОБА_8 чинних на момент апеляційного розгляду положень ст.ст.81, 82 КК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2» Законом України №2690-IX від 18.10.2022 року, який набрав чинності 26.11.2022 року, було внесено зміни, в тому числі, до ст.ст.81, 82 КК, тобто вже після ухвалення оскаржуваної ухвали, а відтак суд першої інстанції не мав можливості враховувати його положення.

Згідно положень ч.ч.1, 5 ст.82 КК невідбута частина покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

Відтак, на момент апеляційного розгляду національним законодавством України передбачено право засуджених, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Крім того, визначено чіткий механізм реалізації такого права.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 19.01.2023 року №294/5 затверджено Порядок та Методику визначення ступеня виправлення засудженого, форму індивідуального плану виправлення та ресоціалізації, відповідно до яких встановлено процедуру визначення ступеня виправлення засудженого, перелік та форму документів, які додаються до клопотання адміністрації установи виконання покарань щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

Вказаний ступінь виправлення засудженого відображається у відповідному висновку. Крім того, засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації.

Даних, які отримані згідно вказаного вище Порядку та свідчать про те, що засуджений став на шлях виправлення (довів своє виправлення) і має бути представлений до заміни покарання на підставі ст.ст.81, 82 КК, надані матеріали провадження не містять та під час апеляційного перегляду стороною захисту надано не було.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 листопада 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання - залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4