ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2023 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

провівши відкритий судовий розгляд кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002420 від 03.11.2021, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Києва, зареєстрованого та жителя цього АДРЕСА_1 , офіційно непрацевлаштованого, такого, що в силу ст. 89 КК України судимості немає,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілий ОСОБА_8 ,

представник потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и в:

Судом установлено, що ОСОБА_5 вчинив злочин за наступних обставин.

03.11.2021 приблизно о 00:40 між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , які перебували на ділянці місцевості поблизу під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_2 , відбувся конфлікт, у ході якого в ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя останнього в момент заподіяння.

Реалізуючи свій вищевказаний злочинний умисел, того ж дня в той же час та в тому ж місці ОСОБА_5 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, дістав ніж з правої кишені штанів, в які був одягнений, після чого, стоячи обличчям до ОСОБА_8 , тримаючи ніж у правій руці, завдав один удар лезом ножа в область живота останнього, чим спричинив тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення живота, яке за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Своїми умисними діями ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді:

- проникаючого колото-різане поранення живота: рана (визначена клінічними лікарями як колото-різана, розмірами 12*0,5*5 (см) передньої черевної стінки (нижче пупка), від якої спрямований рановий канал, який проходить у напрямку ззовні у середину, спереду назад, справа наліво, з пошаровим ушкодженням шкіри, м`яких тканин, м`язів передньої черевної стінки, очеревини (наскрізного характеру), проникає в черевну порожнину (яке супроводжувалося внутрішньочеревною кровотечою, мінімально відомим об`ємом щонайменше 200 мл рідкої крові та згортків, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Характер виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані, обставини події, дозволяють стверджувати про те, що виявлене тілесне ушкодження утворилося внаслідок однократної ударної дії предмету, якому притаманні колюче-ріжучі властивості (на кшталт ножа) у строк 03.11.2021.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, визнав повністю, щиро покаявся, зазначив, що жалкує, що так сталося, був тверезий, попросив вибачення за вчинене, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, при цьому не оспорював день, час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним злочину відповідно до висунутого обвинувачення й показав наступне.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 показав, що 03.11.2021 в нічний період доби він, будучи тверезим, перебуваючи поблизу під`їзду будинку за місцем свого проживання, під час конфлікту з потерпілим та його братом вдарив потерпілого ОСОБА_8 ножем у тулуб, удар прийшовся в живіт, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

При цьому, про обставини, які передували події, обвинувачений повідомив наступне.

Того вечора, напередодні події, його дружина пішла вигулювати собаку. Звернув увагу, що під час вигулу собаки, коли собаку вигулює жінка, собака завжди одягнена в намордник, а коли собаку вигулює він, то намордник може висіти на шиї собаки. Він готувався лягати відпочивати, оскільки зранку необхідно було йти на роботу. Додому прийшла дружина з прогулянки в сльозах, була дуже засмучена та плакала через те, що біля входу до під`їзду її образили/обізвали чоловіки, які були з ознаками алкогольного сп`яніння та виказали їй претензії щодо вигулу собаки. Як пояснила дружина, вона попросила молодих людей, щоб вони відійшли від входу до під`їзду, на що її обізвали нецензурною лексикою. Він (обвинувачений) був обурений такою поведінкою чоловіків, бажаючи заступитися за свою дружину, «вскочив» у спортивні штани, взяв металевий прут, який був удома, та вийшов на вулицю. Вийшовши на вулицю, він побачив незнайомих двох хлопців та дівчину, яку він деколи бачив біля будинку. Відразу почався конфлікт між ним з одного боку та братом потерпілого з іншого, на що підскочив до них потерпілий і почав заступатися за брата, у нього (обвинуваченого) забрали металевий прут, декілька разів він отримав удари від чоловіків, хто саме і куди саме бив обвинувачений повідомити не зміг. Після того, як він зрозумів, що «програє» в бійці, та у разі, якщо від ударів та поштовхів чоловіків він упаде на землю, то його «заб`ють», він застосував складний ніж, який висів на тих спортивних штанах, які він одягнув, пояснивши, що цей ніж він не носив з собою кожного дня й у момент події ніж опинився з ним випадково. Так, обвинувачений показав, що він вдарив ножем потерпілого по інерції на рівні руки, завдав один удар ножем, який прийшовся в живіт потерпілого, після цього він пішов до своєї квартири і більше не виходив. Жінка вийшла до потерпілого, запропонувала надати медичні препарати, які були в них вдома, а також запропонувала викликати швидку допомогу, на що хлопці відмовилися. Після події він не спілкувався з потерпілим, оскільки під час досудового розслідування слідчим суддею було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту стосовно нього з покладенням відповідних обов`язків, серед яких, заборона спілкування з потерпілим, а тому до закінчення досудового розслідування він особисто уникав спілкування з потерпілим, однак після закінчення досудового розслідування він через захисника особисто сформулював лист-вибачення за вчинене до потерпілого, скерувавши його за допомогою мобільного застосунку «ВАЙБЕР», встановленого в мобільному телефоні захисника, на номер мобільного телефону потерпілого, який їм надав слідчий після закінчення досудового розслідування.

При цьому, обвинувачений, висловивши самозасудження свого вчинку та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, щиро покаявся, вибачився, при цьому повідомив, що критична оцінка ним своїх дій та засудження своїх дій, призвели до різкого погіршення стану здоров`я, що підтверджується наявною в матеріалах кримінального провадження медичною документацією, відповідно до якої він страждає на ішемічну хворобу серця, гіпертонічну хворобу ІІ ступеня, а також цукровий діабет ІІ типу (важка форма, стадія декомпенсації) у зв`язку з чим після події він перебував на стаціонарному лікуванні.

При призначенні покарання поклався на розсуд суду.

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, та приведеним до присяги, надав суду наступні показання. Так, потерпілий показав, що ввечері напередодні події, тобто 02.11.2021 він разом із дівчиною на ім`я ОСОБА_11 були в кафе, де спільно вживали алкогольні напої, вцілому він особисто випив пляшку вина, після цього він пішов проводити дівчину додому, по дорозі зустріли його брата і втрьох пішли до місця проживання дівчини. Підійшовши до під`їзду, вони стали біля лавочки, розмовляли й курили. Повз них до під`їзду проходила жінка з собакою, собака по типу породи АЛАБАЯ, собака була на короткому поводі, нібито без намордника. Він зробив зауваження жінці стосовно неналежного вигулу собаки, вона відповіла (не пригадав, що саме), на що він у свою чергу їй різко відповів, можливо використовуючи нецензурну лексику (не зміг пригадати, що саме), жінка зайшла в під`їзд. Через деякий час з під`їзду вийшов обвинувачений, тримаючи в руці металевий предмет, за ним йшла та жінка, а за ними вибігла собака без повідка, яка постійно притримувалася жінки. Підійшовши до нього, обвинувачений замахнувся металевим предметом на нього, а потім він відчув поріз живота, подумав, що поріз поверховий, далі продовжувалась сутичка між ними трьома, а саме, між обвинуваченим, потерпілим та його братом. При цьому, собака була постійно на місці події, спроб напасти на них не вчиняла. Потім хтось із будинку викрикнув, що викликає поліцію. Після цього, він виявив, що з рани йде кров, приїхала швидка допомога і його забрали до лікарні. При цьому, підтвердив, що захисник обвинуваченого робив спроби узгодити розмір відшкодування, а саме на початку січня 2022 року, після того як обвинувальний акт було скеровано на розгляд на суду. Згадав, що через захисника обвинувачений приносив свої вибачення в письмовому вигляді та пропонував узгодити компенсацію, однак вони не дійшли згоди. При цьому, адресний переказ коштів у сумі 5 000 грн від обвинуваченого він не отримав, оскільки змінив адресу проживання у місті Києві, про що не повідомляв ані суду ані учасникам кримінального провадження. При призначенні покарання підтримав позицію свого представника про призначення максимального строку покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією статті.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженням процесуальних рішень, що стосуються долі речових доказів, а також матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у кримінальному провадженні. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 в межах пред`явленого обвинувачення, допитавши останнього, потерпілого, дослідивши долучені стороною обвинувачення письмові матеріали кримінального провадження відповідно до встановленого порядку, а також відомості, що характеризують особу обвинуваченого, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у заподіянні потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2004) слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, призначаючи покарання обвинуваченому та встановлюючи ступінь його вини у вчиненому, суд повинен дати оцінку не лише кримінально караним діянням, а й обставинам кримінального провадження у сукупності з даними про особу обвинуваченого, зокрема, відомостями про схильність такої особи до вчинення кримінальних правопорушень та відомостями про поведінку до вчинення злочинних дій, про його соціальні зв`язки, спосіб життя та інші обставини, які впливають на прийняття рішення.

Так, суд враховує ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_5 злочину, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи.

Оцінюючи особу обвинуваченого, суд зважує на роз`яснення, що містяться в абзаці 3 пункту 3 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до якого, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 одружений, має офіційне місце реєстрації та місце проживання у АДРЕСА_1 , відповідно до характеристики за місцем реєстрації та проживання, наданої головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖБК МЕДИК» ОСОБА_12 , обвинувачений за вказаною адресою проживає з 2013 року, де характеризується виключно з позитивного боку, за останнім офіційним місцем роботи в ТОВ «ГЮРЗА-2007лтд», де обвинувачений працював охоронцем у період часу з 13.10.2017 по 31.10.2021, останній також характеризується виключно позитивно відповідно до характеристики від 08.11.2021 №11, наданої директором указаного товариства ОСОБА_13 , непогашених судимостей немає, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, має захворювання на цукровий діабет ІІ форми (важка форма), ішемічну хворобу серця та гіпертонічну хворобу 2-го ступеню, офіційно непрацевлаштований.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до яких, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Так, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона, щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Так, під час судового провадження обвинувачений ОСОБА_5 , неодноразово висловлюючи щирий жаль і самозасудження своєї кримінально караної поведінки, не оспорював встановлені під час досудового розслідування обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, детально та послідовно розповів про фактичні обставини вчиненого злочину, про причини виникнення конфлікту між ним та потерпілим, свою винуватість у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, готовий нести кримінальну відповідальність, що свідчить про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «щире каяття», про наявність якої також було зазначено стороною обвинувачення в обвинувальному акті, який надійшов до суду.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України суд визнає «щире каяття».

Оцінюючи доводи представника потерпілого про неможливість врахування судом обставини, що пом`якшує покарання, - «щире каяття», оскільки обвинувачений жодним чином не намагався відшкодувати та не відшкодував потерпілому завдані злочином збитки, а також через те, що обвинувачений після події особисто не цікавився безпосередньо в потерпілого ОСОБА_8 про стан здоров`я, то суд приходить до такого висновку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що за результатами розгляду клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу стосовно підозрюваного ОСОБА_5 , затриманого в порядку ст. 208 КПК України, ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 04.11.2021 (справа №756/16899/21) було прийнято рішення про застосування стосовно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний період доби з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, серед яких, обов`язок утримуватися від спілкування з потерпілим у кримінальному провадженні, а також роз`яснено, що не виконання покладених обов`язків може потягнути застосування більш жорсткого запобіжного заходу та накладення грошового стягнення.

У судовому засіданні обвинувачений повідомив, що на виконання умов застосованого слідчим суддею стосовно нього запобіжного заходу, після направлення обвинувального акта до суду ним (обвинуваченим) було прийнято рішення про спілкування з потерпілим через захисника ОСОБА_10 , на підтвердження цього в матеріалах справи наявна копія листа-вибачення за вчинене до потерпілого ОСОБА_8 з пропозицією узгодження розміру шкоди, завданої злочином, підписаного особисто обвинуваченим та скерованого потерпілому за допомогою мобільного застосунку «ВАЙБЕР», на номер мобільного телефону потерпілого, який їм надав слідчий після закінчення досудового розслідування, а також скрін-шоти перепискки між захисником та потерпілим, проти чого не заперечував під час допиту потерпілий ОСОБА_8 .

Зазначене підтвердив захисник ОСОБА_10 та повідомив, що після закінчення досудового розслідування саме через нього відбувалось спілкування з потерпілим щодо відшкодування шкоди, спричиненої злочином, таке спілкування тривало протягом всього часу перебування обвинувального акта в суді на розгляді. Однак, вони не змогли дійти згоди щодо розміру відшкодування шкоди, оскільки потерпілий постійно змінював розмір бажаного відшкодування, визначаючи суму грошей в іноземній валюті. При цьому, не отримавши від потерпілого однозначної відповіді стосовно суми, яка підлягала відшкодуванню, стороною захисту було прийнято рішення про надіслання 5 000 грн поштовим переказом на відому адресу проживання потерпілого у місті Києві в якості часткової компенсації на відшкодування шкоди, про що свідчить копія заяви на приймання переказу (адресного) від 05.05.2023.

З огляду на викладене, той факт, що обвинувачений почав відшкодовувати шкоду потерпілому шляхом надсилання грошей поштовим переказом на відому адресу проживання потерпілого у місті Києві на завершальній стадії судового провадження, на переконання суду, свідчить про намагання обвинуваченого відшкодовувати завдану потерпілому шкоду та не свідчить про протилежне (небажання відшкодовувати шкоду), як і не свідчить про відсутність щирого каяття, оскільки вищевикладені обставини, встановлені судом, свідчать про невизначеність поведінки самого потерпілого ОСОБА_8 стосовно визначення розміру бажаного відшкодування шкоди, завданої злочином.

Доводи представника потерпілого про те, що обвинувачений ОСОБА_5 є суспільно небезпечною особою, оскільки раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти статевої свободи до покарання у виді позбавлення волі, яке відбував реально, то суд вважає, що ці доводи не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому, строки погашення судимості регламентовано ст. 89 цього Кодексу, а обчислення строків погашення судимості - ст. 90 КК України.

Як вбачається з вимоги на судимість від 16.11.2021, ОСОБА_5 раніше притягався до кримінальної відповідальності за вироком Мінського районного суду міста Києва від 24.02.1987 за сукупністю злочинів, передбачених ст. 17 ч. 1 ст. 117 та ч. 2 ст. 118 КК УРСР, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке відбував реально та 02.12.1993 був звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання.

Однак, суд звертає увагу, що припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашено або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Отже, з огляду на матеріали кримінального провадження, враховуючи принципи й загальні засади призначення покарання, а також мотиви, характер, спосіб вчинення ОСОБА_5 злочину, який відноситься до категорії тяжких, в сукупності зі ставленням обвинуваченого до вчиненого, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, що передбачено санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки, на переконання суду, саме такий розмір покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

У постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа №206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Враховуючи суспільну небезпеку вчиненого злочину, його наслідки, у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, в тому числі відомостями про поведінку потерпілого, яка передувала події, а також з даними про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , його негативним ставленням до вчиненого, критичною оцінкою своїх дій, з огляду на відсутність відомостей про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних та/або адміністративних правопорушень, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів про притягнення ОСОБА_5 до юридичної відповідальності з моменту події по день постановлення вироку, зважаючи на поведінку останнього з моменту відбуття покарання за попереднім вироком до вчинення цього злочину та на його процесуальну поведінку на стадії досудового розслідування та судового провадження у цій справі, відомості про соціальні зв`язки, спосіб його життя та стан його здоров`я, беручи до уваги наявність відомостей про намагання обвинуваченого відшкодувати шкоду, завдану злочином, тобто, про часткове відшкодування шкоди, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки вважає, що виправлення та попередження вчинення останнім нових кримінальних правопорушень можливо без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов під час досудового розслідування та судового провадження не заявлявся, однак це не позбавляє потерпілого права подати цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

При цьому, згідно з положеннями пунктів 2, 6 ч. 1 ст. 5 Закону України №3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір» звільненими від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви є позивачі у справах: про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення відповідно. Вказані правові норми не містять суперечностей і підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної і моральної), завданої в результаті заподіяння будь-якого ушкодження здоров`ю, зважаючи на це, під час розгляду справи в усіх судових інстанціях цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про відшкодування будь-якої шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Приймаючи рішення щодо запобіжного заходу стосовно обвинуваченого, суд враховує, що під час судового провадження стосовно ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби, строк дії якого сплив, однак, незважаючи на відсутність клопотання сторони обвинувачення з цього приводу, з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 основного покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком, а тому з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд вважає правильним до набрання вироком законної сили обрати обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадках виправдування обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 11.11.2021 (справа №756/17024/21) на речові докази у кримінальному провадженні, а саме: - предмет схожий на ніж; - предмет схожий на металеву палку, що належить ОСОБА_5 ; - реглан, труси та джинси, що належить потерпілому ОСОБА_8 , в частині заборони користування, розпоряджання та відчуження будь-кому і будь-яким чином зазначеним майном.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати - в порядку ст. 124 КПК України.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись положеннями статей 100, 124, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

До набрання вироком законної сили обрати стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, зобов`язавши останнього прибувати за кожною вимогою суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 процесуальні обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1) не відлучатися за межі м. Києва та Київської області без дозволу суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 11.11.2021 (справа №756/17024/21) на речові докази у кримінальному провадженні, а саме: - предмет схожий на ніж; - предмет схожий на металеву палку, що належить ОСОБА_5 ; - реглан, труси та джинси, що належить потерпілому ОСОБА_8 , в частині заборони користування, розпоряджання та відчуження будь-кому і будь-яким чином зазначеним майном.

Речові докази:

- предмет схожий на ніж та предмет схожий на металеву палку, що належить ОСОБА_5 , - після набрання вироком законної сили знищити;

- реглан, труси та джинси, що належить потерпілому ОСОБА_8 , - після набрання вироком законної сили залишити власнику (законному володільцю) за належністю.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта (Отримувач: ГУК у м. Києві/Оболонський р-н 24060300; Код отримувача ; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); Номер рахунку (IBAN): UA0026006; Код класифікації доходів бюджету: 24060300; Найменування коду класифікації доходів бюджету: Інші надходження):

- висновок експерта від 22.12.2021 №042-1827-2021: 2 344 (дві тисячі триста сорок чотири) грн 00 коп.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1