УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року

м. Київ

справа № 543/389/17

провадження № 51-3883ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 05 березня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 березня 2023 року в кримінальному провадженні

№ 0000083 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Оржицького районного суду Полтавської області від 05 березня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців.

Вирішено питання щодо цивільних позовів, процесуальних витрат та речових доказів

у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 10 березня 2017 року приблизно о 20:00, керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним службовим автомобілем марки ВАЗ 211010, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить

СТОВ «АГРОФІРМА «ДРУЖБА», рухаючись проїжджою частиною вулиці Центральної

у с. Круподеринці Оржицького (Лубенського) Полтавської області, проїжджаючи будинок № 33, в темний час доби та в умовах недостатньої видимості з увімкненим ближнім світлом фар із швидкістю 60 км/год в порушення п. 2.9 «а», пунктів 12.2, 12.3 та 13.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) проявив неуважність, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості та безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, і під час такого об`їзду не дотримався безпечного інтервалу з метою уникнення наїзду на пішохода ОСОБА_5 , яка рухалася по правому краю проїжджої частини вулиці у попутному напрямку руху водія ОСОБА_4 , та передньою правою частиною автомобіля допустив наїзд на вказаного пішохода, внаслідок чого заподіяв

ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 05 березня 2023 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_6 залишив

без задоволення; апеляційну скаргу представника цивільного відповідача

СТОВ «Агрофірма «Дружба» в особі директора ОСОБА_7 задовольнив. Вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 05 березня 2021 року щодо ОСОБА_4 в частині часткового задоволення цивільного позову ОСОБА_5 та стягнення із СТОВ «Агрофірма «Дружба» на користь ОСОБА_5 шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, та моральної шкоди скасував та призначив новий розгляд

у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений у касаційній скарзі, надаючи свою оцінку доказам, посилаючись

на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржені судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції без належного обґрунтування залишив поза увагою висновок експерта № 37 від 30 січня 2018 року, яким встановлено відсутність в його діях невідповідності вимогам ПДР, які б

з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням ДТП. При цьому висновки експерта ОСОБА_8 в експертизі № 2360/2361, на переконання засудженого, суперечать письмовим доказам, що наявні у матеріалах кримінального провадження, експертиза проведена з грубим порушенням методик експертних досліджень.Крім того, засуджений убачає порушення права на захист у тому, що суд першої інстанції відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про проведення комісійної комплексної судово-медичної, трасологічної та автотехнічної експертизи з метою усунення суперечностей у підсумках судових експертиз № 37 від 30 січня 2018 року та

№ 2360/2361 від 07 травня 2019 року, а також у нероз`ясненні судових рішень

за поданою заявою. Вказує на те, що з підстав порушення права на захист захисником були заявлені відводи головуючому судді ОСОБА_9 , в задоволенні яких безпідставно було відмовлено; доводи щодо правомірності мотивів такої відмови,

як зазначає засуджений, залишились поза увагою апеляційного суду. Також

у своїй касаційній скарзі засуджений заперечує правомірність проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 10 квітня 2017 року, оскільки, як він зазначає, один із понятих одночасно виконував роль статиста, а інший не слідкував за слідчою дією, а весь час спілкувався по телефону. Крім того, вказує на те, що суд поклав у обґрунтування обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_10 , надані нею під час досудового розслідування, які свідком під час безпосереднього допиту в суді не підтримано. Вважає, що показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також потерпілої ОСОБА_5 є недопустимими доказами через те, що вони не були очевидцями події та в їхніх показаннях відсутні вихідні дані,

що досліджувалися експертами. Також засуджений заперечує факт свого перебування

у стані алкогольного сп`яніння під час ДТП та вказує на необґрунтованість судових рішень з цього приводу. Крім цього, наголошує, що потерпіла в порушення п. 4.4 ПДР, рухаючись в темну пору доби проїжджою частині, не виділила себе світлоповертальними елементами, на що суди уваги не звернули. Суд апеляційної інстанції, як зазначає засуджений, свої висновки побудував на припущеннях та недопустимих доказах, безпідставно не задовольнивши клопотання сторони захисту про дослідження всіх письмових матеріалів провадження, допит потерпілої та свідків обвинувачення, призначення комісійної комплексної судово-медичної, трасологічної та автотехнічної експертизи, належним чином не перевірив викладених у апеляційній скарзі доводів,

не навів переконливих мотивів для їх спростування та не зазначив обґрунтованих підстав, на яких скаргу залишив без задоволення.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог ст. 438 КПК України не підлягають перегляду в касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, викладених в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи засудженого щодо необхідності скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження щодо нього у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, Суд вважає безпідставними з таких підстав.

Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто

з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених у судовому засіданні доказах, оцінених у сукупності,

та є обґрунтованим.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, висновки суду

про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд зробив із додержанням ст. 23 КПК

на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно

до ст. 94 цього Кодексу, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

В ході судового провадження засуджений ОСОБА_4 , як видно із доданих копій судових рішень, своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, виклавши при цьому свою версію події, яка судом була спростована на підставі ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах із дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту - це дія або бездіяльність особи, яка керує транспортним засобом, пов`язана з порушенням однієї або кількох вимог ПДР або інших нормативних актів, що регламентують безпеку дорожнього руху чи експлуатацію транспорту.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень або заподіяння смерті);

в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими

для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК,

є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність),

є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише

ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків і перебувають із ними

у причинному зв`язку.

Як установлено судами, ОСОБА_4 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем, рухаючись проїжджою частиною в темний час доби та в умовах недостатньої видимості з увімкненим ближнім світлом фар із швидкістю 60 км/год в порушення п. 2.9 «а», пунктів 12.2, 12.3 та 13.3 ПДР проявив неуважність, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості та безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, і під час такого об`їзду не дотримався безпечного інтервалу

з метою уникнення наїзду на пішохода ОСОБА_5 , яка рухалася по правому краю проїжджої частини вулиці у попутному напрямку руху водія ОСОБА_4 , та передньою правою частиною автомобіля допустив наїзд на вказаного пішохода, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення. Порушення ОСОБА_4 пунктів 12.3. та 13.3 ПДР

з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з ДТП. ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, дотримуючись вимог вказаних пунктів ПДР шляхом об`їзду перешкоди.

Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були

предметом дослідження суду першої інстанції, зокрема на показаннях потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , даних, що містяться у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10 березня 2017 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 10 квітня 2017 року за участю свідка ОСОБА_10 , висновку судово-медичної експертизи від 19 квітня 2017 року № 82, висновку судової автотехнічної експертизи від 19 квітня 2017 року № 184, протоколі огляду автомобіля від 04 вересня 2017 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 25 грудня 2017 року

за участю ОСОБА_4 , висновку судової автотехнічної експертизи від 30 січня

2018 року № 37, висновку комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 07 травня 2019 року № 2360/2361, також даних інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Як убачається із судових рішень, потерпіла та свідки безпосередньо надали суду показання про відомі їм обставини у кримінальному провадженні і, хоча вони не бачили момент ДТП, проте посвідчили інші обставини, які у сукупності із письмовими доказами доводять вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому суд першої інстанції, визнаючи неналежним доказом висновок судової автотехнічної експертизи від 30 січня 2018 року № 37, вказав на те, що встановлені ним обставини повністю спростовуються іншими доказами по справі, зокрема висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи

від 07 травня 2019 року № 2360/2361. Як зазначив суд, саме ця експертиза повністю усунула суперечності в оцінці дій водія ОСОБА_4 , які мали місце у висновках судової автотехнічної експертизи від 19 квітня 2017 року № 184 та автотехнічної експертизи від 30 січня 2018 року № 37. Крім того, суд врахував, що вихідні дані

для проведення комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи надавала, в тому числі сторона захисту, тому вони також були враховані експертом в ході проведення комплексної експертизи.

З огляду на наведене підстав для проведення комісійної комплексної судово-медичної, трасологічної та автотехнічної експертизи з метою усунення суперечностей

у підсумках судових експертиз № 37 від 30 січня 2018 року та № 2360/2361

від 07 травня 2019 року не було.

Також при наданні переваги висновку комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи суд врахував пояснення допитаного в судовому засіданні експерта, який вказав на те, що експертне дослідження проводив об`єктивно, швидкість автомобіля визначав мінімальну і при цьому віднімав базу автомобіля; обставину контактування правої передньої частини автомобіля з потерпілою визначав на підставі зруйнованого правого дзеркала та розбитого лобового скла; відстань

до зустрічного транспортного засобу визначав на підставі даних слідчого експерименту. Крім того, експерт вказав на те, що сліди гальмування залишені після наїзду, отже автомобіль міг маневрувати; при цьому, якщо і врахувати базу автомобіля, то висновки не змінилися б, тим більше, що швидкість автомобіля у вихідних даних була вказана 60 км/год.

Викладені в поясненнях ОСОБА_4 обставини щодо неможливості уникнення наїзду, як вірно зазначив суд, повністю спростовуються доказами по справі, зокрема висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 07 травня 2019 року № 2360/2361, висновком судової автотехнічної експертизи від 19 квітня 2017 року № 184 та іншими доказами в сукупності.

Отже, дії ОСОБА_4 перебувають у причинному зв`язку із настанням цієї ДТП.

Що стосується доводів засудженого про необхідність визнання слідчого експерименту та отриманих результатів внаслідок його проведення недопустимими доказами,

то вони є неспроможними.

Відповідно до ч. 7 ст. 223 КПК слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше

2 незаінтересованих осіб (понятих), в тому числі для слідчого експерименту.

Як убачається з оскаржених судових рішень, вказана вимога процесуального закону була дотримана, оскільки для проведення слідчого експерименту за участю свідка

ОСОБА_10 були запрошені двоє осіб - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які і були понятими, про що вони зазначити під час їх допиту у суді першої інстанції.

Вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК, доведена рядом вищезазначених доказів, досліджених під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, які об`єктивно узгоджуються між собою.

З наведеними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Відповідно до положень ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Із долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду

в апеляційному порядку вироку місцевого суду дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі засудженого,

які є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази,

які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення,

що оскаржується.

Тобто обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.

Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд за клопотанням сторони захисту провів одночасний допит експертів ОСОБА_16 (надавав висновок № 37) та

ОСОБА_8 (надавав висновок № 2360/2361).

Зокрема, експерт ОСОБА_16 повідомив суду, що вихідні дані для проведення експертизи він брав із ухвали суду від 19 січня 2018 року, якою було призначено судову автотехнічну експертизу та в якій були наведені показання обвинуваченого. Виходячи

з тих показань, експерт вважав, що в діях ОСОБА_4 відсутні будь-які порушення вимог ПДР, які знаходяться у причинному зв`язку з виникненням пригоди. Експерт вказав, що він не проводив аналіз всіх матеріалів кримінального провадження, оскільки вважає, що він, як експерт, має брати до уваги лише ті вихідні дані, які зазначені в ухвалі суду. Зокрема, ним не проводився порівняльний аналіз фактів, зазначених в ухвалі

з протоколом огляду місця події, протоколом проведення слідчого експерименту

за участю обвинуваченого та з іншими матеріалами кримінального провадження. Крім того, він досліджував можливість водія ОСОБА_4 уникнути ДТП лише шляхом гальмування.

У суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_8 повідомив, що він досліджував всі матеріали кримінального провадження, співставляв показання обвинуваченого, надані ним під час слідчого експерименту за його участю, з протоколом огляду місця пригоди, протоколом огляду автомобіля та іншими доказами. Даючи відповідь на питання

про можливість водія ОСОБА_4 уникнути ДТП, експерт досліджував застосування водієм як гальмування, так і безпечного об`їзду перешкоди. Зважаючи на всі обставини, експерт дійшов переконання, що у ОСОБА_4 була можливість об`їхати перешкоду шляхом виконання маневру ліворуч. Обстановка на місці події, швидкість автомобіля

ВАЗ 211010, видимість, тощо сприяли виконанню маневру ліворуч ОСОБА_4

для безпечного об`їзду пішохода.

З огляду на наведене апеляційний суд обґрунтовано вказав про те, що суд першої інстанції правильно не врахував висновок експерта № 37, оскільки він не ґрунтується на всіх матеріалах кримінального провадження в їх сукупності. Крім того, оскільки суперечності між висновками експертів № 37 та № 2360/2361 були усунуті під час одночасного

допиту експертів, колегія суддів апеляційного суду ствердила про відсутність підстав

для призначення комплексної комісійної судової-медичної, трасологічної та автотехнічної експертизи, а отже про вірне рішення суду, який відмовив стороні захисту у її проведенні.

Зважаючи на наведене, твердження щодо порушення права на захист, на яке вказує засуджений у своїй касаційній скарзі, колегія суддів касаційного суду вважає безпідставним.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи засудженого про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, навівши мотиви постановленого рішення, які містять відповіді на аргументи апеляційної скарги засудженого.

Суд апеляційної інстанції вмотивовано зазначив, що дії ОСОБА_4 за ч. 2

ст. 286 КК кваліфіковано правильно, викладені у вироку висновки суду про доведеність його вини у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами,

які не викликають сумнівів у їх достовірності.

При цьому апеляційний суд не залишив поза увагою твердження сторони захисту

про те, що потерпіла в порушення п. 4.4 ПДР, рухаючись в темну пору доби проїжджою частиною, не виділила себе світлоповертальними елементами, а також щодо факту перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння під час ДТП, про що свідчить зміст постановленої ухвали.

Що стосується заявлених захисником відводів головуючому судді ОСОБА_9 ,

в задоволенні яких, на думку засудженого, безпідставно було відмовлено, а доводи щодо правомірності мотивів такої відмови, як зазначає засуджений, залишились поза увагою апеляційного суду, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Як убачається з оскарженої ухвали, вказане було предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який погодившись із ухваленими рішеннями, обґрунтовано зазначив,

що будь-яких обставин, визначених ст. 75 КПК, сторона захисту у поданих заявах

не навела; натомість в обґрунтування прохання про відвід судді фактично висловила свою незгоду із ухваленими головуючим по справі рішеннями в межах його дискреційних повноважень, з огляду на що колегія суддів ствердила про відсутність порушень права на захист ОСОБА_4 в постановлених ухвалах про відмову

у задоволенні відводу судді ОСОБА_9 .

З приводу порушення права на захист, яке засуджений убачає у нероз`ясненні судового рішення слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 КПК якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення, приватного виконавця ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи

при цьому його зміст. За змістом ст. 380 КПК суд, розглянувши подану заяву

про роз`яснення судового рішення, може постановити ухвалу як про роз`яснення цього рішення, так і про відмову у його роз`ясненні. При цьому рішення суду має бути мотивованим та відповідати положенням процесуального закону.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_4 було подано заяву

про роз`яснення ухвал суду від 18 лютого 2020 року та від 27 липня 2020 року.

Як зазначає сам засуджений, суд, приймаючи рішення про відмову у задоволенні вищевказаної заяви, своє рішення обґрунтував. Сама лише відмова у роз`ясненні судового рішення, можливість якої передбачена процесуальним законом, не може вважатися порушенням права на захист.

На переконання колегії суддів касаційного суду, перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою, зокрема засудженого, здійснено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає приписам статей 370, 419 КПК, а тому доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути безумовними підставами для скасування судових рішень, Судом не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 05 березня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 березня 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3