Справа № 522/5765/20
Провадження №1-кп/522/1386/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000020 від 02.01.2020 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеси, з вищою освітою, тимчасово непрацюючого, раніше не судимого, неодруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

01.01.2020, приблизно о 14:20 годині в Приморському районі м. Одеси водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «TOYOTA COROLLA», р.н. НОМЕР_1 , на сухому асфальті, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, у світлий час доби, порушуючи «Правила дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), а саме:

п. 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

п. 12.9. «Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7».

здійснював рух із перевищенням швидкості 60 км/год по вул. Колонтаївська з боку вул. Ризовська в напрямку вул. Скісна у м. Одесі, у крайній лівій смузі для руху дороги, яка має по дві смуги руху в одному напрямку.

Будучи неуважним, не стежачи за дорожньою обстановкою, тобто порушуючи п. 2.3. б) «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), якими передбачено:

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти буд. 3 вул. Водопровідна, позначеного дорожніми знаками 5.35.1 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «нерегульований пішохідний, діючи самовпевнено, передбачаючи можливість настання наслідків свого діяння ОСОБА_3 , за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, відповідно не відреагував на її зміну, порушуючи п. 18.1. «Правил дорожнього руху» України, яким передбачено:

п. 18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу, не зупинився, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, які переходять проїзну частини і для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху, маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка здійснювала рух по нерегульованому пішохідному переходу в темпі середнього кроку справа наліво за ходом руху автомобіля «TOYOTA COROLLA», р.н. НОМЕР_1 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 , отримала тілесні ушкодження у вигляді крайового внутрішньо-суглобового перелому латерального (зовнішнього) виростку лівої плечової кістки без зміщення уламків, осколковий компресійний перелом 2-го поперекового хребця. Вказані ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузова легкового автомобіля та дорожнє покриття, в умовах ДТП. Враховуючи дані медичної документації слід вважати, що ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 01.01.2020. Вищевказані ушкодження, складають єдиний морфологічний комплекс ушкоджень і оцінюються разом, спричиняють тривалий розлад здоров`я понад 21 день і відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В умовах події дії водія автомобіля «TOYOTA COROLLA» регламентувалися вимогами пункту 18.1 ПДР України. В даній дорожньо-транспортній ситуації та при заданих вихідних даних, водій автомобіля «TOYOTA COROLLA», р.н. НОМЕР_1 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_5 , своєчасним гальмуванням з зупинкою транспортного засобу до місця наїзду, тобто шляхом виконання вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації та при заданих вихідних даних, в діях водія автомобіля «TOYOTA COROLLA», р.н. НОМЕР_1 , з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам п.п. 12.4., 12.9. б), 18.1. Правил дорожнього руху України, а дії, які не відповідали вимогам п. 18.1. Правил дорожнього руху України, знаходяться в причинному зв`язку із настанням даної події.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, просив суворо його не карати, підтвердив обставини злочину, зокрема, що він 01.01.2020, приблизно о 14:20 годині в Приморському районі м. Одеси, керуючи автомобілем «TOYOTA COROLLA», р.н. НОМЕР_1 , на сухому асфальті, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, у світлий час доби, порушуючи Правила дорожнього руху України, не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу, не зупинився, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, які переходять проїзну частини і для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху, маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 .

Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_3 , дослідженням висновку експерта №244 від 29.01.2020 року та доказів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Потерпіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка республіки Білорусь, громадянка України, проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Судом встановлено, що згідно з висновком експерта №244 від 29.01.2020 року у гр-ки ОСОБА_5 виявлені наступні тілесні ушкодження: крайовий внутрішньо-суглобовий перелом латерального (зовнішнього) виростку лівої плечової кістки без зміщення уламків, осколковий компресійний перелом 2-го поперекового хребця, які спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм згідно п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши вказані письмові докази, з`ясувавши ступінь участі водія у спричиненні злочинного наслідку, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Беручи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки він, керуючи транспортним засобом, допустив порушення 12.4., 12.9. б), 2.3. б), 18.1 Правил дорожнього руху України, що спричинило потерпілій тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Дослідивши дані про особу обвинуваченого, суд встановив, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, не одружений.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, передбачені ст. 66 КК України, судом не встановлені.

При цьому суд не може вважати, що обвинувачений щиро розкаявся, оскільки щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.

Посилання обвинуваченого на щире каяття як на обставини, що пом`якшують покарання, є непереконливим.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

В свою чергу, у даному випадку обвинувачений не вибачився перед ОСОБА_5 , шкоду їй не відшкодував.

Таким чином, жодні підтвердження щиро каяття в матеріалах кримінального провадження відсутні і в судовому засіданні не встановлені.

Суд враховує, що аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 серпня 2020 року по справі № 750/1503/19.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_3 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді обмеження волі строком один рік із застосуванням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.

В даному випадку, за переконанням суду, саме таке покарання як обмеження волі повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Суд вважає вказане покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, суд приходить до висновку про доцільність та призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, при цьому суд враховує у тому числі те, що ОСОБА_3 на протязі року до скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, п`ять разів притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, шкоду потерпілій не відшкодував, і тому вважає, що таке додаткове покарання також буде сприяти виправленню обвинуваченого та попередженню скоєння ним нових правопорушень.

Така позиція суду також узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Судом встановлено, що ОСОБА_3 до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України не звертався, в судовому засіданні йому роз`яснено право на заявлення такого клопотання та його наслідки, проте обвинувачений відмовився, про що надав письмову заяву.

Частиною 5 ст. 74 КК передбачено можливість звільнення особи за вироком суду від покарання у зв`язку із закінченням строків давності без виконання будь-яких додаткових умов (без звернення до суду з клопотанням). Зазначена правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду (постанова по справі №512/380/19).

Ураховуючи, що станом на теперішній час минуло 3 роки від часу скоєння кримінального правопорушення, а отже сплинули строки давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, водночас, за відсутності клопотання сторін кримінального провадження про звільнення від кримінальної відповідальності, суд вважає за необхідне звільнити засудженого від покарання за ч. 1 ст. 286 КК на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні не затримувався та під вартою не тримався, запобіжні заходи відносно нього не застосовувалися.

У відповідності до ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_3 мають бути стягнуті на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням судових експертиз (виконавець: Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз, (р/р 0989 в Головному Управлінні Державної Казначейської Служби України в Одеській області, МФО-828011, , код платежу 25010100/272) на загальну суму 4963 гривень 00 коп., з яких:

- судова авто-технічна експертиза, вартістю 628,00 гривень.

- судова авто-технічна експертиза, вартістю 628,00 гривень.

- судова авто-технічна експертиза, вартістю 628,00 гривень.

- судова авто-технічна експертиза, вартістю 628,00 гривень.

- судова авто-технічна експертиза за обставинами події ДТП, вартістю 2451,00 гривень.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Щодо цивільного позову суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Потерпілою ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_3 було заявлено цивільний позов, в якому після уточнення позовних вимог вона просила стягнути матеріальну шкоду (витрати на лікування внаслідок ДТП) у розмірі 25000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн.

ОСОБА_3 відзив на позов не надав, у судовому засіданні визнав позов частково, а саме вважав, що має відшкодувати потерпілій моральну шкоду, але з сумою не визначився.

Разом з тим, судом встановлено, що на момент вчинення кримінального правопорушення транспортний засіб «TOYOTA COROLLA», р.н. НОМЕР_1 , був забезпечений полісом № AO41107 Страхової компанії АТ «СК Інго».

За приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон України № 1961-IV), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).

Враховуючи викладене, зважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з АТ «СК «ІНГО», згідно з яким страхова сума відшкодування покриває визначений розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, та роз`яснює потерпілій її права на звернення з відповідними вимогами до страховика в порядку цивільного судочинства.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Судом встановлено наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями ОСОБА_3 та завданою ОСОБА_5 моральною шкодою.

Також суд вважає, що ОСОБА_5 доведено, що неправомірними діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (тілесні ушкодження середньої тяжкості), особливо враховуючи похилий вік потерпілої.

Таким чином, установивши, що порушення законних інтересів ОСОБА_5 призвели до моральних страждань та переживань, втрати нормальних життєвих зв`язків, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень.

При цьому суд враховує, що з огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373-375 КПК,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком 1 (один) рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення матеріально та моральної шкоди, завданої ДТП, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 5000,00 гривень (п`ять тисяч гривень 00 коп.).

В іншій частині вимог цивільного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз:

- судової авто-технічної експертизи №20-144 від 16.01.2020 року вартістю 628,00 гривень (шістсот двадцять вісім гривень 00 коп.);

- судової авто-технічної експертизи №20-147 від 16.01.2020 року вартістю 628,00 гривень (шістсот двадцять вісім гривень 00 коп.);

- судової авто-технічної експертизи №20-146 від 16.01.2020 року вартістю 628,00 гривень (шістсот двадцять вісім гривень 00 коп.);

- судової авто-технічної експертизи №20-145 від 16.01.2020 року вартістю 628,00 гривень (шістсот двадцять вісім гривень 00 коп.);

- судової авто-технічної експертизи №20-1085 від 03.03.2020 року вартістю 2451,00 гривень (дві тисячі чотириста п`ятсот одна гривня 00 коп.).

Речовий доказ - автомобіль «TOYOTA COROLLA», р.н. НОМЕР_1 повернути власнику.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1