ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1882/23 Справа № 204/4145/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.402 КК України.

За матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2023 року відносно ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Під час підготовчого судового засідання ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 02 червня 2023 року, включно та альтернативою внесення застави у розмірі 75 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 201 300,00 грн.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зупинення провадження у справі.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю фактичним обставинам кримінального правопорушення.

В обґрунтування зазначає, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не відповідає вимогам ст.184 КПК України, оскільки до клопотання не долучено жодного доказу на підтвердження обґрунтованості підозри та відсутні додатки, на підставі яких суд першої інстанції мав би переконатися в цьому.

Також, посилаючись на практику ЄСПЛ зазначає, що ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК прокурором доведені не були, є надуманими, грунтуються виключного не припущеннях, не підтверджуються жодними доказами та спростовуються наданою службовою характеристикою. Аргументує тим, що ОСОБА_8 не має на меті переховуватися від суду, оскільки ще з початку листопада 2022 року йому було відомо про проведення службового розслідування за фактом події, внесення відомостей до ЄРДР та повідомлено про підозру, тобто в нього була реальна можливість переховуватися, але він цього не зробив. При цьому, звертає увагу, що до слідчого судді для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу обвинувачений з`явився самостійно, будучи повідомлений телефоном. Крім того, вказує, що свідками у даному кримінальному провадженні є особи керівного складу військової частини, які не перебувають у безпосередній близькості зі ОСОБА_8 , що виключає навіть гіпотетичну можливість скоєння відносно них будь-яких дій.

Водночас, зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання навіть не намагався встановити матеріальний стан ОСОБА_8 та на власний розсуд визначив йому заставу, яка є надмірно великою для нього та робить запобіжний захід у вигляді тримання під вартою безальтернативним.

З урахуванням наведеного, захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року та ухвалити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з під-варти.

Одночасно просить поновити їй строк на апеляційне оскарження. В обґрунтування зазначає, що в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, повний текст в ЄДРСР не оприлюднено та було направлено їй на Viber лише 10 квітня 2023 року. Тому, на переконання захисника, вказані обставини свідчать про поважність причин пропуску нею строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, яка наполягала на її задоволенні, просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 відмовити, вислухавши думку прокурора, який не заперечував проти поновлення строку на апеляційне оскарження, але заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з п.3 ч.2 ст.395 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвали слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Правило дотримання строку на оскарження ухвали слідчого судді з дня її оголошення, передбачене п.3 ч.2 ст. 395 КПК, надає потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції. Це правило чітко визначає як для осіб, так і для органів влади період, після закінчення якого контрольна функція суду не здійснюється.

Процедура визначення строків для подання скарги має на меті забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання принципу правової визначеності.

За змістом ч.1 ст.117 КПК строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин.

Під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати скаргу у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Зазначені обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

З цього питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 27.05.2019 (справа № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18) зробила правовий висновок про те, що у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч.2 ст.376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Натомість у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч.1 ст.117 КПК.

Свою правову позицію щодо тлумачення поняття поважності причин, які можуть бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд. Зокрема у Постанові Першої судової палати ККС ВС від 30 жовтня 2018 року (справа №299/2987/15-к провадження № 51-4594 км18) зазначено наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, оскільки в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності) (див.: рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року; рішення у справі «Устименко проти України» (Ustimenko v. Ukraine), заява №32053/13, п. 47, від 29 жовтня 2015 року).

Частиною 1 статті 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин. Отже, в ініційованому учасником кримінального провадження клопотанні про поновлення процесуального строку має бути наведено причини, через які цей строк пропущено.

При цьому Суд визначив, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали можливість своєчасного звернення до суду у вищезазначений законом строк.

Як убачається з матеріалів контрольного кримінального провадження розгляд клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 та ухвалення судом оскаржуваного рішення відбулися 04 квітня 2023 року. Натомість судом цього дня було оголошено лише вступну та резолютивну частину свого рішення (а.с.26).

У свою чергу матеріали справи не містять підтвердження тому, що адвокат ОСОБА_7 своєчасно отримала копію повного тексту ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2023 року. Строк подання апеляційної скарги спливав 09 квітня 2023 року, що свідчить про відсутність у сторони захисту достатнього часу для ознайомлення з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення та підготовки і подання апеляційної скарги.

Враховуючи приписи п.3 ч.2 ст.395 КПК та вищенаведені правові позиції, як Об`єднаної палата ККС ВС, так і Першої судової палати ККС ВС, суд апеляційної інстанції вважає, що у даній справі наявні поважні причини, які унеможливили захисника ОСОБА_7 своєчасно звернутися з апеляційною скаргою до суду у визначений законом строк, а тому цей строк підлягає поновленню відповідно до приписів ч.1 ст.117 КПК.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, який згідно ст.12 КК є тяжким злочином, та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, які слугували підставою для застосування даного запобіжного заходу відносно обвинуваченого, не змінилися та продовжують існувати на теперішній час.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд даного кримінального провадження по суті тільки розпочато, по справі ще не допитано свідків згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 02 червня 2023 року, включно. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Таким чином, підстави визначені ст.194 КПК для відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , про що зазначає у своїй апеляційній скарзі захисник, у наданих матеріалах кримінального провадження відсутні.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК, та відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушень, а встановлені слідчим суддею ризики під час обрання запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

У той же час, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту суд першої інстанції вирішуючи питання про визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні, в повній мірі врахував підстави та обставини, передбачені ст.177,178 та ч.5 ст.182, ч.3 ст.183 КПК, згідно яких суд вправі визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Зокрема, приписами п.2 ч.5 ст.182 КПК передбачено, що розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про необхідність визначення застави в розмірі 75 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 201 300,00 грн., оскільки вважає такий розмір застави пропорційним щодо особи обвинуваченого ОСОБА_8 , враховуючи відомості, які містяться в матеріалах справи та обставини вчинення злочину, в якому він обвинувачується, а також майновий та сімейний стан обвинуваченого, в тому числі отримання ним постійного, систематичного доходу під час проходження служби в Збройних Силах України та достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків, та який буде належним запобіжником для встановлених ризиків, що належним чином забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Отже, підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, суд апеляційної інстанції не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Водночас доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованої підозри, відсутності доказів на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та щодо невідповідності клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою вимогам ст.184 КПК, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду справи по суті.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись статтею 117, ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Клопотання захисника ОСОБА_7 задовольнити та поновити їй строк на апеляційне оскарження ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 02 червня 2023 року, включно та альтернативою внесення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4