Справа №635/497/23
Провадження по справі №1-в/635/43/2023
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю прокурора ОСОБА_2

секретар судових засідань ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Клайпеда Литва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 засуджений вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 березня 2014 року за п.6 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ст.70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого. Строк відбування покарання рахувати з 08 вересня 2012 року. Вирок набрав законної сили 29.05.2014.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2014 року вирок Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 березня 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.04.2016 року вирок Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2019 року зараховано ОСОБА_4 в строк покарання, призначеного вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 березня 2014 року, строк попереднього ув`язнення з 08 вересня 2012 року до 29 травня 2014 року відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання 08 вересня 2012 року.

Кінець строку відбування покарання 18 грудня 2023 року.

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив звільнити його від відбування покарання умовно-достроково на підставі ст. 81 КК України.

Засуджений та представник установи виконання покарань надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого, посилаючись на відсутність підстав для задоволення клопотання.

Суд, вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання та особову справу на засудженого, вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за змістом ст.81 КК України є правом, а не обов`язком суду.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 Кримінального кодексу України.

При цьому, однією із найважливіших підстав для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, є виправлення засудженого, яке він довів своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Вирішальне значення має саме активна діяльність засудженого, який своєю поведінкою, системою вчинків доводить, що виправився і заслуговує на умовно-дострокове звільнення. Висновок суду про виправлення особи повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про її поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передував вирішенню питання про звільнення, ставленні засудженого до вчиненого злочину.

Доцільність і необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, а саме: особа виправилася і немає необхідності в подальшому відбуванні покарання.

Як вбачається з матеріалів особової справи засудженого, він з 19.09.2012 року знаходиться в місцях позбавлення волі.

Так, з 19.09.2012 засуджений утримувався в СІЗО м.Харкова, де характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав, до праці не залучався. З 05.04.2012 засуджений тримався в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)», де характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав, до праці не залучався. З 12.04.2013 ОСОБА_4 тримався в СІЗО міста Харків, де характеризувався негативно, за порушення вимог режиму тримання притягувався до дисциплінарної відповідальності 1 раз, стягнення на даний час погашено в законному порядку, заохочень не мав. З 19.06.2014 засуджений тримався в державній установі «Олексіївська виправна колонія (№25)», де характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав, до праці не залучався. З 12.09.2014 ОСОБА_4 тримався в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)», де характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав, до праці не залучався. З 09.10.2014 засуджений тримався в державній установі «Олексіївська виправна колонія (№25)», де характеризувався негативно, за порушення вимог режиму тримання притягувався до дисциплінарної відповідальності 2 рази, стягнення на даний час погашені в законному порядку, заохочень не мав. З 04.03.2016 ОСОБА_4 тримався в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)», де характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав, до праці не залучався. З 05.04.2016 засуджений утримувався в СІЗО міста Київ, де характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав. З 06.08.2016 ОСОБА_4 тримався в державній установі "Харківська установа виконання покарань (№ 27)", де характеризувався негативно, за порушення вимог режиму тримання притягувався до дисциплінарної відповідальності 1 раз, стягнення на даний час погашено в законному порядку, заохочень не мав.

З 22.08.2017 засуджений відбував покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)». За час відбування покарання ОСОБА_4 характеризувався посередньо, з метою стимулювання правослухняної поведінки заохочувався чотири рази, дисциплінарних стягнень не мав.

З 15.12.2019 відбував покарання в ДУ «Харківська установа виконання покарань (№27)», де характеризувався посередньо, стягнень тазаохочень не мав.

З 16.04.2020 відбуває покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія № 100».

З 18.12.2020 відбував покарання в державній установі "Харківська слідчий ізолятор", де характеризувався негативно, за порушення вимог режиму тримання притягувався до дисциплінарної відповідальності 1 раз, заохочень не мав.

З 31.04.2022 відбуває покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія № 100».

Згідно характеристики на засудженого, складеної начальником відділення соціально-психологічної служби ДУ «Темнівська ВК №100» капітаном внутрішньої служби ОСОБА_5 та погодженої із заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи підполковником внутрішньої служби ОСОБА_6 від 14.02.2023 року, засуджений характеризується з посереднього боку, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, стягнень тазаохочень не має, до промислової зони установи не працевлаштований, залучається до робіт з благоустрою; у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний; дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом установи; до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту не організованість; намагається утримувати у чистоті і порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд; не приділяє увагу до необхідності дбайливого ставитись до майна установи і предметів, якими користується; намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, достатні навичок для самостійного їх виконання не має; безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні; намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Засуджений приймає участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу «Правова просвіта», до реалізації якої ставиться позитивно; до вдосконалення наявних професійно-технічних навичок ставиться байдуже, не вбачає необхідності; участь у роботі самодільних організацій не приймає; підтримує соціально-корисні зв`язки з братом та співмешканкою шляхом листування, телефонних розмов, посилок та передач.

За висновком адміністрації установи ОСОБА_4 за час відбування покарання не довів свого виправлення, застосування до нього ст.81 КК України вважає не доцільним.

Як вбачається з матеріалів особової справи на засудженого ОСОБА_4 , останній має ряд непогашених та не знятих судимостей, а саме засуджений:

- 30 грудня 2004 року Апеляційним судом Харківської області за ч.1 ст.396, ст.198 КК України до 3 років позбавлення волі; звільнений 22.12.2005 року умовно-достроково на невідбутий строк 5 місяців 6 днів;

- 23 березня 2007 року Чугуївським міським судом Харківської області за ч.1 ст.185, ч.2 ст.309, ч.1 ст.315 КК України до 4 років позбавлення волі; звільнений з місць відбування покарання по відбуттю призначеного строку покарання 05.01.2011;

- 12 березня 2014 року Комінтернівським районним судом міста Харкова за п.6 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ст.70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого,

На даний час ОСОБА_4 відбуває покарання за вирокомКомінтернівського районного суду міста Харкова від 12 березня 2014 року за вчинення злочинів, які, відповідно до ст. 12 КК України (в редакції на день вчинення) відносились до злочинів середньої тяжкості, тяжких та особливо тяжких злочинів, за якими винним себе не визнав.

Суд враховує також ту обставину, що засуджений вже був неодноразово засуджений до позбавлення волі, після відбуття покарання знову вчиняв злочини та був засуджений, крім того, до засудженого вже застосовувалось умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у 2005 році, після чого він знову був засуджений за вчинення злочинів.

Зазначене свідчать про стійку тенденцію засудженого на систематичне вчинення злочинів та небажання ставати на шлях перевиховання та виправлення, а також про неефективність застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким № 2 від 26 квітня 2002 року визначено, що умовно-дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення. Матеріали про умовно дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної ради.

Тобто, умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.

У відповідності до положень п. 17 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України суду слід ретельно з`ясувати: ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, а також його наміри щодо прилучення до праці. Висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений за весь час відбування покарання і з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а також даних, що характеризують його особу. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Як вбачається зі змісту довідки про працевлаштування засудженого, виданої заступником начальника планово-економічного відділу ОСОБА_7 , та довідки про заробітну плату ОСОБА_4 , виданої бухгалтером установи ОСОБА_8 , засуджений в період з липні по вересень 2020 року був працевлаштований до 2 цеху з виготовлення стільців та крісла, а також в період з серпня по листопада 2022 року був працевлаштований до 2 цеху з виготовлення розкладачок, крісел, шезлонгів, стільців, санок, та швацьких виробів. За виконання вказаної роботи йому нараховувалась заробітна плата. В інші місяці засуджений не працював.

Згідно довідки, виданої бухгалтером ДУ «Темнівська виправна колонія (№100)» ОСОБА_9 від 09.02.2023, за вироком суду у засудженого ОСОБА_4 виконавчі листи відсутні.

Згідно Витягу з протоколу №50 від 22.11.2017 року засідання комісії державної установи «Темнівська виправна колонія №100» по розгляду матеріалів засуджених щодо переведення до колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання (або до дільниці соціальної реабілітації) на підставі ст.ст.100, 101 КВК України, засудженому ОСОБА_4 відмовлено в представленні матеріалів до регіональної комісії на переведення до колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання (або до дільниці соціальної реабілітації) на підставі ст.ст. 100,101 КВК України як особі, яка не стає на шлях виправлення.

Згідно Витягу з протоколу №26 від 27.06.2018 року засідання комісії державної установи «Темнівська виправна колонія №100» по розгляду матеріалів щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України, засудженому ОСОБА_4 відмовлено в представленні матеріалів до Харківського районного суду Харківської області на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким засудженого ОСОБА_4 на підставі ст. 82 КК України, як особі, яка не стала на шлях виправлення. Крім того, з зазначеного питання засудженому неодноразово було відмовлено ухвалами суду.

Згідно Витягу з протоколу №41 від 07.10.2020 року засідання комісії державної установи «Темнівська виправна колонія №100» по розгляду матеріалів щодо умовно-дострокового звільнення на підставі ст. 81 КК України, засудженому ОСОБА_4 відмовлено в представленні матеріалів до Харківського районного суду Харківської області на умовно-дострокове звільнення на підставі ст. 81 КК України як особі, яка не довела свого виправлення.

Вирішальне значення має активна діяльність засудженого, який своєю поведінкою, системою вчинків доводить, що виправився і заслуговує на умовно-дострокове звільнення. Висновок суду про виправлення особи повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про її поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передував вирішенню питання про звільнення, ставленні засудженого до вчиненого злочину.

Разом з тим, як вбачається в матеріалів особової справи на засудженого, останній за час відбування покарання в різних установах виконання покарань характеризувався здебільшого з посереднього боку та негативно, за порушення вимог режиму тримання, правил техніки безпеки, порушення форми одягу та неввічливого ставлення до представників адміністрації, вживання нецензурних та жаргонних слів, а також зберігання заборонених предметів притягався до дисциплінарних стягнень у виді доган та ДІЗО (24.04.2023, 26.02.2015, 05.06.2015, 07.02.2017, 03.05.2022).

Отже, бездоганної поведінки засудженого протягом всього строку відбування покарання судом не встановлено, оскільки факт, того, що засуджений виконує свої прямі обов`язки та претензій з боку працівників установи до нього немає, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком всіх засуджених, а умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, каяття у скоєному злочині, а в конкретному випадку наявні лише формально-юридичні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Застосування до засудженого заохочення у вигляді чотирьох заохочень за виконання обов`язків покладених КВК України та правилами внутрішнього розпорядку колонії, виконання правил трудового розпорядку та дотримання вимог пожежної безпеки (10.10.2018, 15.04.2019, 15.07.2019, 15.102019), відбуття ОСОБА_4 2/3 строку покарання та сам факт працевлаштування засудженого протягом трьох місяців у 2020 році та чотирьох місяців у 2022 році без наявності будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про сумлінне ставлення до праці, не є достатніми даними, які б давали безсумнівні підстави суду вважати, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. Зазначене не може слугувати достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання.

Також, судом враховується, що після відмови у 2020 році засудженому ОСОБА_4 комісією державної установи «Темнівська виправна колонія №100» в представленні матеріалів до Харківського районного суду Харківської області на умовно-дострокове звільнення на підставі ст. 81 КК України як особі, яка не довела свого виправлення, поведінка засудженого не змінилась.

З огляду на наведене, у суду виникають сумніви щодо виправлення засудженого, що є необхідною умовою під час застосування умовно-дострокового звільнення, матеріали справи на засудженого не містять об`єктивних даних, які б давали безсумнівні підстави суду вважати, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення на протязі всього періоду відбування ним покарання, та не свідчать, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 березня 2014 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 березня 2014 року та вважає клопотання захисника засудженого таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 березня 2014 року - відмовити.

Ухвала протягом семи днів з дня її проголошення може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області, а засудженим в той же строк, але з моменту вручення йому ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 22 травня 2023 року.

Суддя ОСОБА_1