Кримінальне провадження №629/3206/23
Номер провадження 1-кп/629/142/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисників - ОСОБА_4 ,

- ОСОБА_5 ,

законного представника

неповнолітнього

обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ,

представника служби у справах

дітей - ОСОБА_8 ,

обвинувачених - ОСОБА_9 ,

- ОСОБА_6 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лозова, судовий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова Харківської області, громадянина України, не одруженого, військовозобов`язаного, з незакінченою середньою спеціальною освітою, який навчається на 3 курсі Лозівського центру професійної освіти Харківської області в групі № 25, не працює, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Лозова Харківської області, громадянина України, не одруженого, не військовозобов`язаного, з незакінченою середньою освітою, який навчається на 1 курсі Лозівського центру професійної освіти Харківської області в групі № 20, не працює, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні обома кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 4 КК України, суд

ВСТАНОВИВ:

12.01.2023, близько 22:00, більш точний час не встановлено, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, разом з неповнолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який також перебував в стані алкогольного сп`яніння, знаходилися в квартирі останнього, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , де також знаходилися і неповнолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . В цей час у ОСОБА_9 раптово виник умисел відкрито заволодіти мобільним телефоном марки «Хіаоmі» моделі «Redmi 9А», який належить неповнолітньому ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_9 запропонував неповнолітньому ОСОБА_6 разом з ним здійснити відкрите заволодіння мобільним телефоном у неповнолітнього ОСОБА_12 на що неповнолітній ОСОБА_6 надав на це свою згоду та вони між собою узгодили і розподілили свої дії, спрямовані на здійснення заволодіння чужим майном шляхом грабежу.

Після цього, з метою здійснення кримінального правопорушення, ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_6 попросили неповнолітнього ОСОБА_10 запросити неповнолітнього ОСОБА_12 підійти до будинку АДРЕСА_3 , на що неповнолітній ОСОБА_10 погодився та зателефонував неповнолітньому ОСОБА_12 і попросив останнього прийти до вказаного будинку. Після цього ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_6 разом з неповнолітніми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вийшли з квартири та почали чекати біля будинку неповнолітнього ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом грабежу, ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_6 діючи за попередньою змовою між собою, з корисливого мотиву, та з метою наживи, достовірно знаючи про те, що на території України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, яке полягає у заволодінні шляхом грабежу чужим майном, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння майнової шкоди потерпілому та свідомо бажаючи їх настання, ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_6 побачили неповнолітнього ОСОБА_12 , який підійшов до них, та діючи по узгодженому між собою плану, неповнолітній ОСОБА_6 , діючи відкрито, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, один раз вдарив рукою по обличчю неповнолітнього ОСОБА_12 , завдавши йому фізичного болю, після чого відкрито забрав з руки неповнолітнього ОСОБА_12 його мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «Redmi 9А», який був у використанні, вартістю 3784 гривні, разом з чохлом-бампером марки «ColorWay Хіаоті Redmi 9 A Smart Matte», який був у використанні, вартістю 260 гривень, які відразу передав ОСОБА_9 .

Після вчинення вказаного злочину ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зникли, викраденим майном розпорядилися на свій розсуд, чим завдали потерпілому неповнолітньому ОСОБА_12 майнову шкоду в розмірі 4044 гривень.

ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення визнали повністю, у вчиненому щиросердно розкаялися, підтвердили факт і обставини вчинення правопорушення, викладені в обвинувальному акті, не заперечували визнати недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин які ніким не оспорюються, пояснили, що 12.01.2023, приблизно о 22:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходилися в квартирі ОСОБА_6 , розташованій за адресою: АДРЕСА_4 , де ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_12 винен йому грощі, у зв`язку з чим ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вирішили забрати у ОСОБА_12 телефон і віддати в ломбард. Після чого, попросили ОСОБА_10 , щоб він подзвонив ОСОБА_13 і попросив його підійти. ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_14 . Потерпілий підійшов до будинку, обвинувачені підійшли до нього, ОСОБА_6 тильною стороною руки вдарив по обличчю потерпілого і забрав телефон. Потім всі разом пішли до ОСОБА_15 додому, щоб забрати у мами ОСОБА_15 грощі та віддати їй телефон. Двері квартири відчинила мама ОСОБА_16 . ОСОБА_9 попросив ОСОБА_6 і ОСОБА_10 зачекати внизу, а сам залишився. ОСОБА_9 розповів матері ОСОБА_15 , що її син винен кошти, на що вона сказала, що віддасть кошти в кінці місяці, після чого ОСОБА_9 віддав їй телефон і пішов.

Враховуючи те, що обвинувачені визнали свою вину в повному обсязі, а також те, що ними не оскаржуються фактичні обставини кримінального провадження, які зазначені в обвинувальному акті, обвинувачені вірно розуміють зміст цих обставин, не наполягають на дослідженні інших доказів по кримінальному провадженню, у суду відсутні сумніви в добровільності та істинності позиції обвинувачених, тому відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд обмежив дослідження доказів по кримінальному провадженню, обмежившись допитом обвинувачених, та вивченням особистості обвинувачених, та визнав недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин які ніким не оскаржуються.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає вина ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_6 в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні доведена.

Таким чином дії ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 186 КК України - тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

При вивченні особи обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що він є громадянином України, українцем, з незакінченою середньою спеціальною освітою, який навчається на 3 курсі Лозівського центру професійної освіти Харківської області в групі № 20, не працює, раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно, за місцем навчання характеризується посередньо, перебуває на обліку у лікаря нарколога з 2019 року з приводу вживання алкоголю зі шкідливими наслідками. З 25.01.2019 року перебуває на обліку у лікаря психіатра, діагноз : змішаний розлад емоцій та поведінки на органічному фоні. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 257 від 18.05.2023 ОСОБА_6 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі соціалізованого розладу поведінки. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_6 виявляв ознаки вищевказаного хронічного психічного захворювання та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_6 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. ОСОБА_6 мешкає в багатодітній родині разом з матір`ю, вітчимом, 3 братами та сестрою: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 13.03.2015 р. ОСОБА_7 була позбавлена батьківських прав відносно свого малолітнього сина ОСОБА_6 . Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.06.2019р. батьківські права ОСОБА_7 відносно її малолітнього сина, були поновлені. ОСОБА_6 є внутрішньо переміщеною особою.

При вивченні особи неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 встановлено, що він є громадянином України, українцем, з незакінченою середньою освітою, який навчається на 3 курсі Лозівського центру професійної освіти Харківської області в групі № 25, не працює, за місцем мешкання характеризується позитивно, за місцем навчання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, раніше не судимий.

При призначенні та визначенні виду покарання для обвинувачених ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_6 суд враховує те, що вони вчинили тяжкий злочин, передбачений ч. 5 ст. 12 КК України.

Згідно ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_9 , суд вважає його щире каяття в скоєному, активне сприяння розкриттю злочину.

Згідно ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання неповнолітнього ОСОБА_6 , суд вважає його щире каяття в скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Відповідно до ст. 67 КК України обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст. 67 КК України обставини, які обтяжують покарання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до положень ст. 69 КК України суд за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.

Таким чином, санкцією ч. 4 ст. 186 КК України передбачено тільки покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні злочину, будучи неповнолітнім, суд враховує, що при здійсненні кримінального провадження щодо неповнолітніх необхідно забезпечувати точне й неухильне застосування діючого законодавства, своєчасний та якісний їх розгляд, керуватися Конституцією України, Кримінальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Мінімальними стандартними правилами ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх від 29 листопада 1985 року ("Пекінські правила"), а також враховувати практику Європейського суду з прав людини, запроваджуючи їх положення у вітчизняну правозастосовну практику.

Відповідно до ст. 37 Конвенції ООН про права дитини тюремне ув`язнення дитини використовується лише як крайній захід.

Крім того, суд повинен ухвалювати судове рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29КПК та розділу XI КК України. При цьому суд при постановленні вироку щодо неповнолітньої особи зобов`язаний суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості покарання. Суд має максимально індивідуалізувати покарання, призначаючи його конкретній неповнолітній особі за конкретне кримінальне правопорушення. Індивідуалізація покарання є важливою вимогою принципового характеру, що передбачає персоніфікацію кримінальної відповідальності: вона настає лише щодо конкретної особи, яка вчинила злочин (статті 2, 18, 50 КК України). Тому призначення покарання з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи неповнолітнього та обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, яка полягає у виправленні неповнолітнього засудженого, його вихованні та соціальній реабілітації.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, яке в санкції ч. 4 ст. 186 КК України закріплене, як безальтернативне, може бути "надмірним тягарем" для нього, що призведе до порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конвенції ООН про права дитини, а також не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає у виправленні неповнолітнього засудженого, його вихованні та соціальній реабілітації.

Вказані обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, оскільки телефон, яким заволоділи обвинувачені, в той же день був ними повернутий законному представнику потерпілого ОСОБА_12 , який не має до неповнолітнього обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру та просив не позбавляти ОСОБА_6 волі.

З урахуванням викладеного, тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , 3-х обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, висновок органу пробації, який закріплений у досудовій доповіді, про можливість його виправлення без позбавлення волі, думку потерпілого та законного представника потерпілого, які просили не позбавляти ОСОБА_6 волі, думку представника служби у справах дітей, який також просив не позбавляти неповнолітнього ОСОБА_6 волі, дати можливість отримати освіту, додержуючись принципу законності, індивідуалізації,справедливості та обґрунтованості покарання, а також враховуючи, що згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, суд приходить до переконання щодо призначення неповнолітньому обвинуваченому, покарання із застосуванням ст. 69 КК України, та вважає, що виправлення та перевиховання неповнолітнього ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням статей 75, 104 КК України. Таке покарання, на думку суду, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

При вирішенні питання про призначення міри та виду покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , судом враховується наступне.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Значення покарання визначається не його жорстокістю, а справедливістю, невідворотністю, своєчасністю і неминучістю його застосування за злочин, вчинений обвинуваченими.

Також, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, судом встановлено наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, думку потерпілого та законного представника потерпілого, які просили не позбавляти ОСОБА_9 волі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення основного покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті ч. 4 ст. 186 КК України.

Крім того, суд враховує поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 після вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що телефон, яким заволоділи обвинувачені, в той же день був ними повернутий законному представнику потерпілого ОСОБА_12 , який не має до неповнолітнього обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру та потерпілий та законний представник також просили не позбавляти ОСОБА_9 волі.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, яке в санкції ч. 4 ст. 186 КК України закріплене, як безальтернативне, може бути "надмірним тягарем" для нього та покарання у виді позбавлення волі не перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З урахуванням викладеного, тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, (раніше не судимий, молодий за віком, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога, психіатра), обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину), обставину, що обтяжує покарання, з урахуванням відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, так як останній не тільки критично оцінив свою злочинну поведінку, а несе кримінальну відповідальність не оспорюючи кваліфікацію дій, який своїми зізнавальними показаннями, сприяв органам досудового слідства у з`ясуванні обставин вчинення злочину, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також враховуючи, що згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, також враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, суд вважає, що покарання у виді реального позбавлення волі не відповідатиме особі обвинуваченого ОСОБА_9 та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який перебував під вартою з 08.06.2023 року по 22.08.2023 року, і відчув на собі каральну та виховну функцію кримінального покарання, тому суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із застосуванням ст. 75 КК України, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. На переконання суду, таке покарання для обвинуваченого ОСОБА_9 буде необхідним та достатнім для його виправлення, досягнення інших цілей покарання, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до вимог ст.124 КПК України із обвинувачених ОСОБА_9 та з законного представника неповнолітнього обвинуваченого - ОСОБА_7 необхідно стягнути процесуальні витрати, які пов`язані з проведенням у справі експертизи в сумі 755,12 грн.

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368-370, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 186 ч. 4 КК України, та із застосуванням ст. 69 КК України призначити йому покарання у виді 5( п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та з застосуванням ст. 69 КК України призначити йому покарання виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 3 роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_9 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Звільнити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з під варти негайно, в залі суду.

Стягнути з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та з законного представника ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в рівних частинах, на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта по кримінальному провадженню №0000273 за проведення товарознавчої експертизи №СЕ-19/121-23/6871-ТВ від 10.04.2023 в сумі 755 гривень 12 копійок.

Речові докази по кримінальному провадженню: телефон марки «Хіаоmі» моделі «Redmi 9А», ІМЕІ: № НОМЕР_1 ТА № НОМЕР_2 та силіконовий чохол-бампер до мобільного телефону, які знаходяться на відповідальному зберіганні у законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_20 залишити в розпорядженні останньої.

На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Наталія ЦЕНДР