Дата документу 07.09.2023 Справа № 317/3398/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/626/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/3398/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 02 грудня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він разом із особою, апеляційне провадження щодо якої зупинено (надалі Особа-1) 10.02.2020 року в період з 00 годин 00 хвилин по 00 годин 40 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів та за попередньою змовою, впевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, шляхом пошкодження хвіртки проникли на територію домоволодіння, а після шляхом злому до житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , з якого таємно, спільно викрали майно, яке належить потерпілому ОСОБА_9 , після чого залишили місце скоєння злочину, чим завдали потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 21906 грн. 12 коп.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 прокурором були кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане із проникненням у житло.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд першої інстанції оцінив докази у провадженні з огляду на показання самого обвинуваченого, який свою вину не визнав, що не узгоджується з вимогами ст.94 КПК. Крім того, суд не оцінив докази обвинувачення у їх сукупності, фактично лише перелічив їх не надавши їм належну оцінку та не обґрунтувавши мотиви прийнятого рішення. Висновки суду про виправдання обвинуваченого суперечать доказам, дослідженим під час судового розгляду. Суд в основу вироку поклав покази обвинуваченого, незважаючи на те, що покази обвинуваченого спростовуються показами потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 та письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення. Також суд не надав оцінки як доказу протоколу огляду дисків від 25.03.2020 року та взагалі не звернув уваги на покази Особа-1, який пояснив, що провину визнає частково та визнає, що викрав два мішки із будівельними матеріалами. Крім того, в своїх показах обвинувачений стверджував про те, що все викрадене майно вони знайшли на пустирі. Проте обвинувачений, знаючи, що майно йому не належить, не вчинив дій щодо виявлення законного власника майна та не повідомив поліції або органу місцевого самоврядування про знайдені речі, а розпорядився ним на свій розсуд. Проте навіть якщо брати до уваги твердження, що обвинувачений знайшов майно потерпілого, то судом взагалі зазначена версія у вироку не підтверджена та не спростована. Окрім цього, судом не взято до уваги і не надано належної оцінки протоколу слідчого експерименту за участю Особи-1. Досліджена в судовому засіданні заява Особи-1 є допустимим доказом, оскільки відповідає вимогам ст.ст.85, 86 КПК. Твердження обвинуваченого про вплив на нього працівників поліції жодним чином не підтверджені, оскільки постановою від 31.05.2021 року закрито кримінальне провадження за ч.2 ст.365 КК за фактом перевищення службових повноважень працівниками правоохоронного органу. Отже сукупність зібраних у справі доказів повністю доводить винуватість обвинуваченого.

Також прокурор просив під час апеляційного розгляду дослідити звукозапис допитів потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та дослідити письмові докази, зазначені в апеляційній скарзі.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення через необґрунтованість наведених в ній доводів, а вирок суду залишити без змін.

У зв`язку із призовом Особи-1 до лав Збройних сил України під час мобілізації, 25.07.2023 року апеляційне провадження у відповідності до ст. 335 КПК щодо нього було зупинено і продовжено лише щодо обвинуваченого ОСОБА_8 . Тому апеляційним судом вирішувалось питання щодо законності і обґрунтованості вироку суду лише щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга (в частині, що стосується обвинуваченого ОСОБА_8 ) не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як визначено положеннями ч.2 ст.62 Конституції України, ст.17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до змісту ст.92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом Тобто, пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) КК, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

За змістом ст.23, ч.1 ст.89 КПК суд вирішує питання допустимості й достатності доказів на підставі їх безпосереднього дослідження, оцінюючи всі фактичні дані в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Дотримання цих вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист.

Частиною 1 ст.373 КПК передбачено, що у разі, якщо у кримінальному провадженні не доведено вчинення обвинуваченим злочину, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту.

Як визначено в ст.370 КПК, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом за ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції виконав зазначені вимоги закону, провівши розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 згідно з положеннями ч.1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, а також принципу диспозитивності.

Також суд першої інстанції дослідив зібрані докази, перевірив доводи сторін обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків та, витлумачивши, як того вимагає процесуальний закон, усі сумніви на користь обвинуваченого, обґрунтовано визнав ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК і виправдав його у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене ним.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні не визнав та пояснив, що ввечері 09.02.2020 йому подзвонив Особа-1 та попросив допомогти у ремонті автомобілю. Ремонтували довго, почало холодати та вони вирішили йти додому, пішли через поля. Пройшовши майже весь шлях, побачили біля дороги велику кучу будматеріалів біля сміття. Прийняли рішення подзвонити другу Особа-1 і після того як той приїхав усі разом почали завантажувати в його автомобіль зазначені матеріали. Коли приїхали чоловік та жінка та повідомили, що це їх речі, тут же ж повернули всі матеріали на їх вимогу.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, прокурором були надані письмові докази, а також заявлені показання потерпілого та свідків.

Разом з тим, допитавши свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , суд першої інстанції встановив, що зазначені особи не були безпосередніми очевидцями події вчинення кримінального правопорушення, а лише надали покази, які не суперечать версії події обвинуваченого щодо знахідки будівельних матеріалів у полі. Свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_10 впізнали ОСОБА_8 , як одного з осіб, яких вони побачили під час завантаження майна в автомобіль на пустирі. Дана обставина не заперечується стороною захисту. Проте цей доказ не є інформативним щодо доведення викрадення майна ОСОБА_8 із будинку потерпілого.

Дослідивши відеозапис, що проводився свідком ОСОБА_11 на ділянці поля, суд першої інстанції встановив, що цим відеозаписом також не підтверджується факт проникнення обвинуваченого ОСОБА_8 до житлового будинку потерпілого.

Що стосується заявленого стороною обвинувачення свідка ОСОБА_12 , то виходячи зі змісту його показів, він також не був безпосереднім свідком кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , а лише надав покази стосовно змісту відеозапису із камер спостереження, які були встановлені на його будинку.

Втім, відеозапис із камер спостереження, який був переданий свідком ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_9 та у подальшому наданий останнім органам досудового слідства і який був досліджений судом першої інстанції, через велику віддаленість, зйомку в темний час доби і її низьку якість, не надав можливості будь-яким чином ідентифікувати осіб, які проникають до житлового будинку потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.3 ст.185 КК кримінального правопорушення прокурор переважною мірою обґрунтовував протоколом слідчого експерименту від 30.03.2020 року, проведеного за участю Особи-1.

Відповідно до висновку, викладеному об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2020 року у справі №740/3597/17, метою слідчого експерименту відповідно до ч.1 ст.240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч.1 ст.240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч.2 ст.84 та п.3 ч.2 ст.99 КПК є документом.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч.1 ст.95 КПК, у системному зв`язку із ч.2 ст.84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту. При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного, обвинуваченого не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч.4 ст.95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст.225 КПК.

Під час апеляційного розгляду апеляційним судом було повторно досліджено відеозапис, долучений до протоколу слідчого експерименту за участю Особи-1.

За результатами такого дослідження, колегія суддів як і суд першої інстанції встановила, що зміст цієї слідчої дії зведено лише до дачі показів Особою-1 стосовно обставин кримінального правопорушення з метою їх процесуального закріплення, що не узгоджується з положеннями ст.240 КПК. Особа-1 під час даної слідчої дії не відтворював сам обставини вчинення злочину, зокрема безпосередньо не вчиняв дій направлених на викрадення майна та не відтворював їх послідовність. Особа-1 не відтворював, яким чином він з ОСОБА_8 проникали на територію домоволодіння, потім в сам будинок та на горище. Більш того, під час так званого слідчого експерименту Особа-1, знаходячись поряд із будинком, з якого було здійснено крадіжку, не дивлячись на те, що вхідні двері до нього були відчинені, навіть не пройшов усередину будівлі. А відтак на той момент Особа-1 не вказував місце знаходження в будинку викраденого майна, як і де воно було розташовано всередині будинку; не показував, яким чином він з іншою особою виносили викрадене майно та інші обставини злочину. Зазначивши, що вхідні двері до будинку були зачинені на навісний замок, який було зірвано арматурою, з дослідженого відео неможливо пересвідчитись чи насправді на вказаних дверях були якісь навіси, петлі, чи сліди від них, які б дозволяли зачиняти двері на навісний замок. Дані двері на момент проведення слідчого експерименту взагалі не обладнані запірним пристроєм чи його елементами. Під час даної слідчої дії не пояснювався механізм чи спосіб пошкодження даного замка. Не з`ясовувалось у потерпілого чи дійсно таким замком було обладнано вхідні двері.

Також із даного відеозапису вбачається, що Особа-1 вказує на те, що вони проникли з ОСОБА_8 на територію домоволодіння через хвіртку. Разом з тим, на відеозаписові чітко видно, що ніякої хвіртки там нема, а тим більше, яка була б оснащена будь-яким замком.

Крім того, під час даної слідчої дії Особа-1 зазначає, що першу партію викраденого майна вони віднесли в сторону Бородинського мікрорайону та сховали його в підвалі недобудованого будинку, а другу партію викраденого майна віднесли в поле. Разом з тим, Особі-1 не пропонувалося показати ці місця і відповідно він не приводив учасників слідчої дії до місць схову такого майна. Слідчим взагалі не з`ясовувалось і не перевірялось, чи дійсно існує підвал, про який зазначав Особа-1, і чи мала ця особа доступ до нього і чи можливо там було сховати майно. Під час слідчого експерименту так і не було встановлено чи співпадають місце, куди нібито Особа-1 з його слів виносила викрадене майно, і місце, де обвинувачених і свідка ОСОБА_14 було виявлено свідками ОСОБА_11 і ОСОБА_10 .

Також під час даної слідчої дії Особа-1 пояснив про те, що на горище вони проникли по дошці. Між тим, під час цієї дії не було перевірено експериментальним шляхом дійсна можливість проникнення на горище в такий спосіб з огляду на висоту, на якій знаходиться вказане горище, і фізичні можливості для цього Особи-1. Особа-1 не відтворював і не показував яким саме чином обвинувачені нібито проникли на горище за допомогою дошки, не називав її розміру, довжини тощо. Не йшлося під час слідчого експерименту й про те, як відчинялось ним дане горище.

Більш того, під час даної слідчої дії Особа-1 фактично весь час стоїть на місці, а слідчий ставить йому навідні питання, зокрема сам називає перелік викраденого майна, озвучує спосіб проникнення у домоволодіння потерпілого, а Особа-1 лише погоджується із цим.

Крім того, зміст відеозапису слідчого експерименту, долученого до протоколу слідчого експерименту, свідчить про те, що на час початку даної слідчої дії Особа-1 вже перебуває на місці події. Відтак ні з протоколу слідчого експерименту, ні з відеозапису не вбачається, щоб Особа-1 самостійно вказала на конкретне місце розташування будинку, де було вчинено злочин, а учасники цієї слідчої дії прибули на місце події саме за вказівками Особи-1.

Такі обставини обґрунтовано були розцінені судом першої інстанції як те, що слідчий експеримент за участі Особи-1 був проведений слідчим з метою задокументувати показання Особи-1, а не з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Адже дана слідча дія фактично не містить ознак відтворення, натомість фактично підміняє за своїм змістом інший вид доказу - показання, який за правилами частини 1 статті 23 КПК може бути отриманий безпосередньо судом.

Судова колегія відмічає, що потерпілий не був в такий же спосіб допитаний на місці вчинення злочину. А відтак співставити покази потерпілого і Особи-1 та перевірити показання останнього на предмет їх об`єктивності було неможливим.

За наведених обставин суд першої інстанції цілком законно зазначив у вироку про те, що протокол слідчого експерименту за участю Особи-1 не має доказового значення в суді, з чим погоджується і колегія суддів.

За наведених обставин колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора про ненадання судом першої інстанції належної оцінки протоколу слідчого експерименту за участі Особи-1. Висновки суду першої інстанції в цій частині прокурором жодним чином не спростовано.

Крім того, на підтвердження висунутого ОСОБА_8 обвинувачення прокурором було надано заяву Особи-1 на ім`я слідчого, відповідно до якої Особа-1 надав поліції для огляду власний транспортний засіб з метою добровільної видачі будівельних матеріалів та інструментів, у якій вказано, що матеріали були викрадені ним разом з ОСОБА_8 вночі 10.02.2020 з будинку АДРЕСА_2 .

Разом з тим, відповідно до загальних засад кримінального провадження (ст.7 КПК) особі гарантуються свобода від самовикриття.

Відповідно до статті 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Порівняно з положенням зазначеної вище статті Конституції України, стаття 18 КПК конкретизувала зміст та розширила обсяг гарантій свободи від самовикриття, зазначивши, що жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення (частина 1 статті 18 КПК), та що кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права (частина 2 статті 18 КПК).

Зі змісту статті 18 КПК слідує, що інформування особи про гарантоване їй право зберігати мовчання має бути забезпечене у разі наявності підстав вважати, що було вчинене кримінальне правопорушення та за умови ймовірної причетності цієї особи до скоєння злочину. Нероз`яснення за таких обставин права особи на свободу від самовикриття має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, а докази, одержані на їх підставі, - недопустимими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що зазначена заява Особи-1 була подана у той час, коли у працівників поліції вже були наявні підстави вважати, що було вчинене кримінальне правопорушення і що Особа-1 ймовірно причетна до скоєння злочину.

Між тим, матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що за таких обставин Особі-1 при написанні вказаної заяви було роз`яснено зміст його прав, зокрема і права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою підозри, обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення.

Відтак інформація, яка міститься в заяві Особи-1, за умови відсутності доказів дотримання права особи на мовчання та свободи від самовикриття, не може бути врахована при встановленні винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 . З цих же підстав колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги прокурора про допустимість як доказу вказаної заяви.

Судова колегія повторно відзначає, що ухвалою апеляційного суду від 25.07.2023 року апеляційне провадження щодо Особи-1 зупинено у відповідності до ст.335 КПК до його звільнення з військової служби і судове провадження продовжено лише щодо ОСОБА_8 , який своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину ніколи не визнавав і дій, які б свідчили про це, не вчиняв.

Таким чином, обвинувачення обґрунтовувало своє твердження про доведення вини ОСОБА_8 переважно на даних слідчого експерименту з Особою-1 і її заяви про добровільну видачу будівельних матеріалів та інструментів, у якій вказано, що матеріали були викрадені разом з ОСОБА_8 .

Проте ні в першому ні в другому випадку Особа-1 не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень. Більш того, під час судового розгляду Особа-1 повністю відмовився від своїх показів щодо вчинення ним крадіжки майна ОСОБА_9 у співучасті із ОСОБА_8 , зазначивши про те, що вказане майно було ними віднайдено на пустирі. Частину даного майна з пустиря він потайки від ОСОБА_8 самостійно приховав і потім згодом видав правоохоронцям. Відтак такі пояснення Особи-1 щодо його співучасті у вчиненні злочину з ОСОБА_8 не можливо покласти в основу обвинувачення останнього.

Судова колегія відзначає, і про це також йдеться в апеляційній скарзі прокурора, що свідок ОСОБА_10 пояснювала, що 10.02.2020 приблизно о 07.00 год ранку вона гуляла з собакою та побачила будівельні матеріали в полі. Поряд з цими будматеріалами нікого не було. Через деякий час разом із сусідом ОСОБА_11 вона повернулась туди знову і побачила обвинувачених разом із свідком ОСОБА_13 , які вже вантажили вказані матеріали до автомобіля останнього.

З такими поясненнями погодився і прокурор і їх не спростовував. Тим самим, сторона обвинувачення погодилась, що викрадені будматеріали знаходились певний час у полі без догляду. А відтак це лише підтверджує вірогідність пояснень ОСОБА_8 , що він разом із Особою-1, так же ж як і свідок ОСОБА_10 , міг віднайти ці будматеріали на пустирі, які перебували там без стороннього догляду. Адже згідно обвинувального акту крадіжку було вчинено 00.00-00.40 год 10.02.2020, а ОСОБА_10 виявила будматеріали, а згодом обвинуваченого ОСОБА_8 поряд із цим майном лише через сім годин.

Таким чином, у контексті наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані прокурором письмові докази, а також показання свідків у судовому засіданні ні самі по собі, ні у своїй сукупності беззаперечно не доводять вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Усупереч доводам прокурора суд першої інстанції, ретельно перевіривши всі зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Твердження прокурора про оцінку судом доказів з огляду на покази самого обвинуваченого, який не визнав своєї винуватості, колегія суддів визнає неспроможними і такими, що повністю спростовуються змістом мотивувальної частини вироку.

Мотиви неприйняття судом наданих стороною обвинувачення доказів детально наведені у вироку з посиланням на відповідні норми кримінального процесуального закону, і колегія суддів повністю погоджується з ними. А тому колегія суддів визнає доводи прокурора в цій частині безпідставними.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про ненадання судом першої інстанції оцінки протоколу огляду дисків від 25.03.2020 року, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже суд першої інстанції дослідив як сам протокол огляду дисків, так і зафіксований на них відеозапис і навів у вироку мотиви неприйняття вказаного доказу.

В своїй апеляційній скарзі прокурор також зазначав про те, що обвинувачений з огляду на його покази, знаючи, що майно йому не належить, не вчинив дій щодо виявлення законного власника майна і вчинив дії направлені на їх викрадення, віднайшовши його на пустирі. Тим самим, прокурор фактично вважав, що такі дії обвинуваченого могли бути кваліфіковані судом першої інстанції за ч.3 ст.15, ч.2 ст.185 КК, тобто як незакінчений замах на вчинення крадіжки групою осіб і без такої кваліфікуючої ознаки як «проникнення у житло». Але при цьому прокурор не врахував, що відповідно до обвинувального акта крадіжка мала місце у АДРЕСА_2 та у нічний час. Між тим, обвинувачений ОСОБА_8 був виявлений свідками у зовсім іншому місці у полі та в денний час доби і ним було припинено вантаження майна, яке за кількістю і номенклатурою істотно відрізняється від того, яке було викрадено вночі у потерпілого. Тим самим прокурор з одного боку вимагав істотно змінити місце та час вчинення злочину, а також перелік викраденого майна, а з іншого все одно вимагав в апеляційній скарзі ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим саме за ч.3 ст.185 КК і саме за обставин, викладених в обвинувальному акті, що свідчить про суперечливість позиції сторони обвинувачення.

Посилання прокурора на наявність постанови від 31.05.2021 року про закриття кримінального провадження за ч.2 ст.365 КПК за фактом перевищення службових повноважень працівниками поліції за встановлених у даній справі обставин на правильність висновків суду першої інстанції за жодних обставин не впливає, оскільки на правильності оцінки слідчого експерименту не позначається.

Підсумовуючи наведене колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що оскаржуваний вирок був постановлений з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження районний суд не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не встановлено колегією суддів і підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав, визначених ч.2 ст. 412 та ст.415 КПК. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 373, 374 КПК. Тому з огляду на вищевказане, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення викладених в апеляційній скарзі вимог.

Крім того, прокурором було заявлено клопотання про допит потерпілого, про дослідження звукозапису допиту свідків, а також про повторне дослідження письмових доказів.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду прокурор відмовилася від допиту потерпілого, оскільки наразі місце його перебування не відоме. Що стосується клопотання прокурора про дослідження звукозапису допитів потерпілого і свідків, то колегія суддів зазначає, що процесуальним законом не передбачено дослідження звукозапису допиту потерпілого в свідків, оскільки відповідно до ст.23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Проте питання про повторний допит свідків прокурором не ставилося. Щодо клопотання прокурора про дослідження письмових доказів, то колегія суддів встановила, що усі докази були досліджені судом повністю та без порушень, з чим погодилась і прокурор, а тому передбачені ч.3 ст. 404 КПК підстави для повторного дослідження цих доказів відсутні, у зв`язку з чим відповідне клопотання прокурора було відхилено колегією суддів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора (в частині, що стосується обвинуваченого ОСОБА_8 ) залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 02 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4