Справа № 744/12/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/653/23
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000252 від 02.10.2022 року, за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Семенівка, Чернігівської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_11

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - адвоката ОСОБА_12 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанцій обставини

Вироком Корюківського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років; за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України - 15 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю злочинів, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому визначено рахувати з часу його затримання, тобто з 02.10.2022 року.

Позбавлено ОСОБА_7 спеціального звання «старшина служби цивільного захисту»

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 800 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування спричиненої їй моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 700 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування спричиненої їй моральної шкоди. В іншій частині позову у задоволенні відмовлено за недоведеністю.

Стягнуто з обвинуваченого на користь держави 4908,28 грн. процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Питання про речові докази вирішено у порядку ст.100 КПК України.

За вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 , працюючи згідно наказу т.в.о. начальника Головного управління ДСНС України у Чернігівській області № 67 від 24.05.2021 водієм 11-ої Державної пожежно-рятувальної частини (м. Семенівка) 2-го Державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Чернігівській області, у невстановлений слідством час, однак не пізніше 01.10.2022, маючи умисел на незаконне придбання бойових припасів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, у порушення вимог п. 1 Постанови Верховної Ради України № 2471-XII від 17.06.1992 «Про право власності на окремі види майна», Положення про Дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992, Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998, придбав без передбаченого законом дозволу у невстановлений слідством спосіб у невстановленої слідством особи бойовий припас, а саме ручну осколкову наступальну гранату «РГД-5».

У подальшому, ОСОБА_7 упродовж невстановленого слідством часу по 01.10.2022, маючи умисел на незаконне зберігання бойових припасів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, зберігав без передбаченого законом дозволу ручну осколкову наступальну гранату «РГД-5» у невстановленому місці та спосіб.

Після цього, ОСОБА_7 , 01.10.2022 близько 22.00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на незаконне носіння бойових припасів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, без передбаченого законом дозволу перевіз ручну осколкову наступальну гранату «РГД-5» на автомобілі марки «ВАЗ 21154», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в якому проживала ОСОБА_13 , та, тримаючи зазначену гранату при собі, заніс її до житлового будинку, розташованого за вказаною адресою.

У невстановлений слідством час та місці, але не пізніше 22.00 год. 01.10.2022, у ОСОБА_7 з мотивів ревнощів виник умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З метою реалізації свого злочинного умислу щодо заподіяння смерті ОСОБА_13 , 01.10.2022 близько 22.00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи при собі ручну осколкову наступальну гранату «РГД-5», прибув на автомобілі марки «ВАЗ 21154», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де проживала ОСОБА_13 .

У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне позбавлення життя ОСОБА_13 , маючи при собі заздалегідь придбане знаряддя вчинення кримінального правопорушення, а саме ручну осколкову наступальну гранату «РГД-5», ОСОБА_7 зайшов до кухні житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час перебували ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та неповнолітній ОСОБА_15 .

Після цього, ОСОБА_7 , перебуваючи на кухні житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_13 , з мотивів ревнощів, усвідомлюючи, що застосовує спосіб вбивства, небезпечний для життя не тільки ОСОБА_13 , а й інших осіб, які перебували на той час в будинку, а саме: ОСОБА_14 та неповнолітнього ОСОБА_15 , посягаючи на найвищу соціальну цінність - життя людини, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, дістав з кишені кофти, в яку він був вдягнений, ручну осколкову наступальну гранату «РГД-5», від`єднав від неї кільце, привівши таким чином її у бойову готовність, та кинув вказану гранату на стіл в напрямку ОСОБА_13 , внаслідок чого відбувався вибух.

У результаті вказаних умисних протиправних дій ОСОБА_7 . ОСОБА_13 отримала вибухову травму, що включає в себе численні ушкодження м`яких тканин передніх поверхонь тіла, травматичної ампутації лівої верхньої кінцівки на рівні середньої третини передпліччя, нігтьової фаланги 5-го пальця правої кисті, 4-го пальця правої кисті по середньому суглобу, проникаючого поранення грудної порожнини з ушкодженням внутрішніх органів та гемотораксом, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпечними для життя, від яких настала смерть ОСОБА_13 на місці події.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вказаний вирок суду змінити та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі. У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в суді 1 інстанції ОСОБА_7 вину визнав повністю та щиро розкаявся.

При призначенні покарання суд 1 інстанції не врахував, що його підзахисний має постійне місце проживання та роботи, де характеризується з позитивної сторони, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні неповнолітнього сина, є потерпілим від наслідків на ЧАЕС, учасником бойових дій, нагороджуваний відзнакою та почесною грамотою.

Крім того, цивільний позов ОСОБА_9 задоволений необґрунтовано, так як вона не входить до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, визначених ч. 2 ст. 1168 ЦК України.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, а також призначеного покарання за ч. 1 ст. 263 КК України, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років; за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 спеціального звання «старшина служби цивільного захисту».

В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що при призначенні покарання судом 1 інстанції не в повній мірі враховано, що злочин, передбачений п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, є особливо тяжким. ОСОБА_7 частково визнав вину, вказавши, що заподіювати смерть потерпілій він не бажав, а хотів її лише налякати. Показав, що гранату знайшов у лісі та вирішив, що вона не бойова, а є лише муляжем. Такі свідчення вказують на відсутність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, та відсутність бажання залагодити провину.

Під час досудового слідства та судового розгляду не встановлено жодної обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому.

Також при призначенні покарання поза увагою суду 1 інстанції спосіб вчинення обвинуваченим злочину, зокрема те, що ним вчинено умисне вбивство способом,небезпечним для життя багатьох осіб, так як він підірвав гранату в середині житлового будинку, де крім потерпілої ОСОБА_13 також перебували ОСОБА_14 та малолітній син обвинуваченого ОСОБА_15 , що підвищує суспільну небезпечність вчиненого діяння та особи обвинуваченого.

Крім того, злочин ним було вчинено в стані алкогольного сп`яніння та за допомогою заздалегідь підготовленого та принесеного до домоволодіння ОСОБА_13 засобу для його вчинення - гранати.

Також суд залишив поза увагою посткримінальну поведінку обвинуваченого, який медичної допомоги потерпілій не надав та після вчинення злочину залишив місце події, до свого місця проживання не прибув та поїхав у напрямку болота, що вказує на його спроби переховуватися від правоохоронних органів.

Зазначає, що будь-якого бажання зі сторони обвинуваченого залагодити провину, добровільно відшкодувати завдану шкоду встановлено не було. Щирого каяття ОСОБА_7 не проявив.

В апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є аналогічними за змістом, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просять скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років; за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 спеціального звання «старшина служби цивільного захисту».

В обґрунтування апеляційних вимог зазначають, що вчинений обвинуваченим злочин є особливо тяжким, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі.

На думку потерпілих, у даній справі, при визначенні міри покарання, підлягає врахуванню не тільки холоднокровність та жорстокість вчинення заздалегідь спланованого вбивства, а й найвища міра цинізму у поведінці ОСОБА_7 після вчинення вбивства, зокрема, усвідомлюючи наслідки своїх дій, він не піклувався про долю малолітнього сина та про подальший розвиток подій.

Звертають увагу, що після спливу певного проміжку часу ОСОБА_7 фактично не визнав вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів, що свідчить про відсутність критичної оцінки своїм злочинним діям. У кримінальному провадженні відсутні обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

При призначенні покарання поза увагою суду залишився спосіб вчинення умисних дій ОСОБА_7 при скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, який є небезпечним для життя багатьох осіб, у тому числі і свого малолітнього сина, про перебування якого у будинку на незначній відстані від підриву гранати було відомо обвинуваченому. Також мали місце факти того, що до вчинення вбивства потерпілої обвинувачений, перебуваючи у запоях, часто застосовував по відношенню до потерпілої фізичне насильство, постійно висловлював погрози такого застосування.

Також при визначенні міри покарання суд фактично не врахував думку потерпілих, які наполягали на призначенні покарання у виді довічного позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор, потерпіла ОСОБА_9 , представник потерпілих у судовому засіданні підтримали подані стороною обвинувачення апеляційні скарги та просили задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечували.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілих, апеляційну скаргу захисника підтримали з викладених в ній підстав.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, його дії вірно кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 263, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, як носіння, зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, та як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, та в апеляційній скарзі не оспорюється.

Згідно ст.50 КК України рішення суду про призначення покарання з-поміж інших завдань повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так й іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

У відповідності до п.п. 2,3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання, суди повинні всебічно враховувати фактичні обставини кримінального провадження у їх сукупності та визначати тяжкість конкретних злочинів враховуючи їх індивідуальний ступінь. Визначаючи ступінь тяжкості злочину судам необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків. Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку. На неї впливають різні об`єктивні та суб`єктивні обставини, зокрема цінність тих суспільних відносин на які посягає винний, тяжкість наслідків (характер посягання), спосіб посягання форма й ступінь вини наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 судом 1 інстанції не в повній мірі враховано тяжкість та суспільна небезпечність вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень та спосіб їх вчинення.

В Україні право на життя гарантується Конституцією України. Відповідно до ст.3 Конституції України життя людини визнано найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя і ніхто не може свавільно позбавити її життя. Тому охорона життя людини найважливіше завдання кримінального права. Серед злочинів проти особи вбивство становить особливу небезпеку.

Санкцією ч. 2 ст.115 КК України, окрім іншого, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, тобто лише тоді, коли воно встановлене у санкції статті, за якою засуджується особа (лише за вчинення злочинів, за які визначено покарання у виді довічного позбавлення волі), якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Як вбачається з роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного і однакового застосування вказаної норми, які містяться в п.2Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», довічне позбавлення волі призначається лише у випадках, спеціально передбачених КК України, і за умови, що суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Призначення цього покарання повинно мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.

В даному конкретному випадку суд 1 інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не в повній мірі врахував, що останній вчинив умисний особливо тяжкий злочин. Також належним чином не було враховано обставини скоєння умисного позбавлення життя потерпілої, а саме, підриву гранати, яку обвинувачений заздалегідь підготовив, підірвав в середині житлового будинку, де крім потерпілої ОСОБА_13 також перебували ОСОБА_14 та малолітній син обвинуваченого ОСОБА_15 , що є способом, небезпечним для життя багатьох осіб. Також колегією суддів враховується те, що під час вчинення злочину обвинувачений, кинувши ручну гранату у бік потерпілої, уникаючи вибухової хвилі та отримання пошкоджень, сховався у ванну кімнату. Зазначені обставини підвищують суспільну небезпечність вчиненого діяння та особи обвинуваченого.

Також судом 1 інстанції залишено поза увагою думку потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які внаслідок злочинних дій обвинуваченого втратили доньку та сестру, наполягали на призначенні обвинуваченому покарання у виді довічного позбавлення волі.

З показань потерпілих та матеріалів кримінального провадження встановлено, що обвинувачений добровільно не відшкодував завдану шкоду, вибачення перед потерпілим не попрохав, щирого каяття не проявив.

Також колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 частково визнав вину та показав, що заподіювати смерть потерпілій він не бажав, а хотів її лише налякати. Гранату знайшов у лісі та вирішив, що вона не бойова, а є лише муляжем. Такі свідчення вказують на відсутність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, та відсутність бажання залагодити провину.

Обвинувачений ОСОБА_7 після вчинення злочину не намагався надати медичної допомоги потерпілій, після його скоєння залишив місце події та продовжував вживати спиртні напої, а так само вчиняв дії, що свідчили про намагання переховуватися від правоохоронних органів.

На думку колегії суддів, поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 свідчить про чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що судом 1 інстанції не встановлено обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 . До обставин, що обтяжують покарання обвинувачених, суд відніс вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у близьких відносинах. З такими висновками суду 1 інстанції погоджується і апеляційний суд.

Розкаяння передбачає окрім визнання особою провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав частково, що не може свідчити про почуття каяття та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинені ним кримінальні правопорушення.

Таким чином, з урахуванням вище наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому судом 1 інстанції покарання не є достатнім і необхідним для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зважаючи на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, зокрема, умисне позбавлення життя особи з обтяжуючими обставинами, а також спосіб, яким позбавлено життя потерпілої, який є небезпечним для життя багатьох осіб, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставини, що обтяжують покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у близьких відносинах, думку потерпілих, які наполягали на найсуворішому виді покарання, колегія суддів приходить до висновку про призначення обвинуваченому за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України виняткової міри покарання у виді довічного позбавлення волі, із застосуванням вимог ст. 70 КК України, та відповідно до вимог ст. 54 КК України з позбавленням спеціального звання «старшина служби цивільного захисту». Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд 1 інстанції порушив вимоги ст. 1168 ЦК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

Як убачається з положень ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Разом з тим, колегія суддів Касаційного кримінального суду у постанові від 24.11.2020 року у справі №182/6265/18 зазначила, що кримінальне процесуальне законодавство, на відміну від ЦК України, передбачає ширше коло осіб, які можуть бути визнані потерпілими від злочину.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути, зокрема, фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Приписами ч. 6 ст. 55 КПК України, визначено, що, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сімї такої особи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України, близькими родичами та членами сім`ї є чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження убачається, що потерпіла ОСОБА_9 є рідною сестрою померлої, із самого початку досудового розслідування відповідно до ст. 55 КПК України була визнана потерпілою у цьому провадженні, а також одночасно вона є цивільним позивачем, неповнолітній син обвинуваченого проживає разом з нею, тому суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення про стягнення на її користь коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди.

З наведених вище підстав апеляційні скарги прокурора та потерпілих підлягають задоволенню, а апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора та потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2023 року стосовно ОСОБА_7 - скасувати в частині призначення покарання.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 6 років позбавлення волі;

- за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 спеціального звання «старшина служби цивільного захисту».

Строк відбування покрання обвинуваченому ОСОБА_7 рахувати з часу його затримання, тобто з 02.10.2022 року.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4