Справа № 742/810/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/518/23
Категорія - ч.1 ст. 286 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

обвинуваченої ОСОБА_6

її захисника адвоката ОСОБА_7

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

Розглянула у відкритому судовому засіданні одночасно в режимі відеоконференції Лубенським міськрайонним судом, Сумським апеляційним судом та Оболонським районним судом м. Києва кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001065 від 16 жовтня 2021 року, за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Суми, громадянки України, з вищою освітою, працюючої тренером-викладачем Київської комплексної дитячо-юнацької спортивної школи «Маяк», не одруженої, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , фактично проживаючої по АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджена за ч. 1 ст. 286 КК України до 1 року виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням в дохід держави 15 відсотків із суми заробітку, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 15 000 грн. витрат понесених на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 8 237 грн.76 коп. процесуальних витрат на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як установив суд, 15 жовтня 2021 року, близько 19 год. 30 хв., ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки FORD FOCUS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись проїзною частиною «другорядної дороги» по вул. Густинська в м. Прилуки в напрямку с. Замістя Прилуцького району, на перехресті нерівнозначних доріг вулиць Густинська-Боброва в м. Прилуки, порушила вимоги п. 16.1 (у разі вимкнення світлофора або його роботи в режимі миготіння сигналу жовтого кольору та відсутності регулювальника перехрестя вважається нерегульованим і водії повинні керуватись правилами проїзду нерегульованих перехресть та установленими на перехресті відповідними дорожніми знаками), п. 16.11 (на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху) Правил дорожнього руху, внаслідок чого на вищевказаному перехресті допустила зіткнення з автомобілем марки VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , що рухався «головною дорогою», проїзною частиною вул. Боброва в м. Прилуки в напрямку вул. Котляревського.

Внаслідок зіткнення транспортних засобів, пасажир автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , неповнолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому плечового кінця правої ключиці зі зміщенням відламків, які згідно висновку судово-медичної експертизи №271 від 30 грудня 2021 року, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я терміном більше ніж на 21 день.

В апеляційні скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, через невідповідність призначеного судом покарання ступню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість покарання та явну несправедливість, що суперечить положенням ст.ст. 50, 65 КК України. Знизити її підзахисній ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді виправних робіт на строк до шести місяців, а також позбавлення права керування транспортними засобами до 6 місяців. Вирок суду в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 15 000 грн. витрат на правову допомогу скасувати, у зв`язку з необґрунтованістю та в цій частині потерпілій стороні у задоволенні позову відмовити.

Аргументує тим, що призначаючи покарання суд не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Так, вчинений ОСОБА_6 злочин відноситься до категорії нетяжких та був вчинений з необережності, жодних обтяжуючих її вину обставин встановлено не було.

ОСОБА_6 щиро розкаялася у вчиненому і активно сприяла судовому розгляду кримінального провадження, пожалкувала про скоєне, визнала ті обставини, що ставляться їй у провину, засуджує свій вчинок і готова понести відповідальність. Суд не в повній мірі врахував при обранні основного та додаткового виду покарання те, що обвинувачена молодого віку, має вищу освіту, працює викладачем-тренером дитячої спортивної школи, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, раніше не судима.

Колектив Комплексної дитячо-юнацької спортивної школи «Маяк» подав до суду клопотання про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст.47 КК України з передачею її на поруки трудовому колективу, однак суд, безпідставно та необґрунтовано відмовив у задоволенні цього клопотання, про що стороною захисту були подані окремі заперечення на адресу Чернігівського апеляційного суду, в яких захисник просила ухвалу про відмову у задоволені клопотання скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на підставі ст. 47 КК України, передавши її на поруки трудовому колективу.

Не погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_6 не вживались заходи по відшкодування шкоди потерпілому, оскільки поза увагою суду залишився той факт, що цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, а сума збитків законним представником потерпілого та потерпілим не визначалась. Разом з тим, за відсутності позову про відшкодування збитків. ОСОБА_6 добровільно намагалась відшкодувати та передати потерпілим 5 000 грн., але останні відмовились від цієї суми, чого не заперечували в судовому засіданні.

У постанові Касаційного кримінального суду від 11 травня 2021року було визначено чотири обов`язкові ознаки для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, які були встановлені у даному кримінальному провадженні, проте, суд без наведення обґрунтованих мотивів у задоволенні клопотання про передачу засудженої на поруки трудовому колективу відмовив. При цьому, не відшкодування збитків потерпілій стороні, за відсутності визначення її розміру та цивільного позову, не може свідчити про формальне визнання винуватою особою тих обставин, які їй ставляться у провину, та не свідчить про відсутність щирого каяття.

При вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу суд першої інстанції повинен був врахувати, на якій стадії процесу надавалась правова допомога, рівень складності справи, затрачений адвокатом час та вид і об`єм наданих послуг або виконаних робіт.

Як убачається з вироку, задовольняючи клопотання представника неповнолітнього потерпілого про стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції послався на свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правової допомоги та оригінал квитанції на суму 15 000 грн. з угодою від 18.10.2021 щодо надання правничої допомоги. Проте, зазначені документи, без надання потерпілою стороною розрахунку наданих послуг з їх детальним описом, акту передачі-приймання виконаних робіт, платіжного доручення з відміткою банку, і не дозволяють в повній мірі та точно визначити, який був затрачений адвокатом на надання послуг, вид і об`єм наданих послуг або виконаних робіт, а так само і те, що потерпілою стороною адвокату було сплачено саме 15 000 грн., а не значно меншу суму.

Більш того, потерпілою стороною цивільний позов, в тому числі і про стягнення витрат на правову допомогу, поданий не був, тому суд розглянув питання про відшкодування цих витрат всупереч вимог кримінального процесуального закону, без врахування того, що квитанція про сплату адвокату 15 000 грн. не була відкрита та не надавалась для ознайомлення стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили врахувати дані про особу винної, щирість її каяття, відомості про те, що вона працює і колектив просить передати її на поруки трудовому колективу та кримінальне провадження закрити, зауважили про те, що потерпілим не було надано належних доказів на підтвердження витрат понесених на правову допомогу, тому в цій частині вирок суду підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні цих вимог, у разі, якщо суд не погодиться звільнити від кримінальної відповідальності, знизити термін виправних робіт до півроку і не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керування, з огляду на військовий стан та потребу у транспортному засобі, законного представника потерпілого та представника потерпілих, які не погодились з доводами апеляційної скарги захисника та просили вирок суду залишити без зміни, прокурора, який не погодився з доводами сторони захисту, вказав на те, що підстав для закриття кримінального провадження та передачу ОСОБА_6 на поруки трудовому колективу встановлено не було, а призначене судом покарання не можна вважати явно не справедливим з урахуванням наслідків, які наступили від дій винної, вірним вважав рішення суду в частині стягнення витрат потерпілого на правову допомогу, які є процесуальними витратами та не вимагають подання окремого цивільного позову, як про це вказала захисник, тому просив вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвело до зіткнення транспортних засобів та травмування неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , який отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним у судовому засіданні доказам, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому в апеляційному порядку не перевіряються.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції відбувався за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до ст. ст. 50,65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного, наслідками, які наступили в результаті скоєного кримінального правопорушення від дій винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

На несправедливість призначеного вироком суду першої інстанції покарання має вказувати істотна (очевидна диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді виправних робіт за місцем роботи строком на один рік та відмовляючи у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження та передачу обвинуваченої на поруки трудовому колективу, суд першої інстанції врахував щирість каяття винної та дані про її особу, позицію щодо вчиненого, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, вчиненим з необережності за відсутності обтяжуючих покарання обставин, та вірно призначив покарання у виді виправних робіт на строк один рік.

Призначене судом покарання не може вважатись явно несправедливим та надмірно суворим, як про стверджує сторона захисту, при цьому, посилається на всі ті обставини, які вже були враховані судом при призначенні покарання та розцінюються судом, як незгода сторони захисту з наданою оцінкою вказаним обставинам.

Колегія суддів звертає увагу, що поряд з позитивними даними про особу винної матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей, які б вказували на дійсну щирість каяття ОСОБА_6 та які б давали підстави для закриття кримінального провадження, як на цьому наполягає сторона захисту.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися не перед трудовим колективом та судом, до якого обвинувачена звернулась із заявою про щире каяття, а в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

З наявних матеріалів убачається, що дорожньо-транспортна пригода сталася 15 жовтня 2021 року, в результаті недотримання ОСОБА_6 вимог Правил дорожнього руху травми отримала неповнолітня дитина. 30 грудня 2021 року висновком експерта був визначений ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих неповнолітнім ОСОБА_11 .

Матеріали кримінального провадження надійшли на розгляд до суду 27 лютого 2022 року, а лише 11 листопада 2022 року ОСОБА_6 звернулась на адресу суду із заявою про щирість каяття та клопотанням від трудового колективу про закриття кримінального провадження.

Тобто, більше року ОСОБА_6 не було вжито жодних заходів для того, щоб віднайти можливість знайти спільну мову з потерпілими, попросити вибачення та відшкодувати вартість лікування, моральні збитки, тощо. За такий значний проміжок часу, при наявності бажання, можливо було домовитись з потерпілими, навіть у разі коли вони відмовлялись від запропонованих 5 000 гривень, ці грошові кошти можна було надіслати грошовим переказом, або ж відшкодувати іншим шляхом. Просто відвідати дитину в лікарні, поговорити з батьками або вчинити інші дії, адже обвинувачена працює з дітьми, а тому повинна знаходити спільну мову не тільки з дітьми, а з їхніми батьками.

Посилання захисника на відсутність цивільного позову через завищені вимоги та неможливість потерпілих визначитись із сумою відшкодування, у даному випадку, не виправдовують бездіяльність самої обвинуваченої, саме від дій якої наступили ці наслідки і постраждала дитина. Потерпілі наділені правом звернутись із цивільним позовом після ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні в порядку цивільного судочинства, якщо до цього часу винна особа не здійснить дій по відшкодуванню шкоди у добровільному порядку або ж страховою компанією.

У даному провадженні, за встановлених даних про обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки які наступили від дій винної, характер допущених порушень Правил дорожнього руху, коли даної ситуації можливо було б не допустити, проявивши елементарну уважність та дотримання цих правил, а також особу обвинуваченої, колегія суддів приходить до висновку про неможливість її виправлення при призначенні меншого строку покарання, адже таке покарання суперечитиме загальним принципам призначенням покарання та меті, якої воно повинно досягти.

Отже, при обранні строку покарання обвинуваченій, згідно з вимогами ст. 65 КК України, суд першої інстанції в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, необережну форму вини, особу винної, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які б його обтяжували, призначив його у межах санкції частини 1 статті 286 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Підстав для закриття кримінального провадження та передачу ОСОБА_6 на поруки трудовому колективу колегією суддів не встановлено. Більш того, ухвалення такого рішення є правом, а не обов"язком суду. У даному провадженні при відсутності відшкодування матеріальної шкоди потерпілому на лікування, заперечення представників потерпілого проти такого рішення, для застосування положень ст. 47 КК України, відсутні законні підстави.

Санкція ч.1 ст. 286 КК України передбачає обов"язкове призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Для застосування ст. 69 КК України і не призначення додаткового покарання, також відсутні правові підстави.

Не заслуговують на увагу і доводи захисника про те, що суд безпідставно стягнув з обвинуваченої на користь законного представника потерпілого суму витрат на правову допомогу в сумі 15 000 гривень, які вона вважає не підтвердженими належним чином, та які суд не мав права стягувати за відсутності належно оформленого цивільного позову.

Так, статтею 118 КПК України визначені такі види процесуальних витрат: витрати на правову допомогу; витрати, пов`язані з прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрати, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрати, пов`язані зі зберіганням і пересиланням речей та документів.

Процесуальні витрати виникають і пов`язані зі здійсненням кримінального провадження. Це матеріальні витрати органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників провадження, в тому числі і потерпілого, його законного представника. Натомість шкода в кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими учиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння.

Процесуальні витрати на правову допомогу, передбачені статтею 118 КПК України і понесені потерпілим або іншим учасником кримінального провадження не є збитками, тому не стягуються шляхом подання цивільного позову у кримінальному провадження або окремого цивільного позову після закриття кримінального провадження, як помилково вважає захисник. Тим більше, що потерпілий взагалі може не заявити цивільний позов.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц нагадала, що процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими гл. 8 КПК України, отже, цей спір не може розглядатися за правилами цивільного судочинства, перелік рішень яких описала захисник у своїй апеляційній скарзі.

У разі заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Разом з тим, представником потерпілих адвокатом ОСОБА_8 були надані свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю та ордер, які підтверджують, що він є кваліфікованим юристом та має право надавати юридичні послуги, уповноважений на здійснення представництва інтересів законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , угода про надання правничої допомоги під час досудового слідства та в суді та квитанція про сплату 15 000 грн. гонорару за надані послуги.

Вказані документи були долучені до матеріалів справи 26 жовтня 2022 року, що не позбавляло можливості ні обвинувачену, ні її захисника з ними ознайомитись та висловити свої заперечення щодо їх змісту або ж оформлення. Натомість, сторона захисту у вирішенні питання про можливість задоволення клопотання представника потерпілого про стягнення витрат на правову допомогу не виявила бажання знайомитись з наданими документами, жодних заперечень не висловила, поклавшись у цьому питанні на розсуд суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість стягнення суми витрат понесених законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 в розмірі 15 000 гривень з обвинуваченої, з огляду на те, що заявлений розмір процесуальних витрат, які підлягають стягненню за вироком, відповідає критерію реальних адвокатських витрат, розумності їх розміру, співмірності цих витрат із ціною, визначений з урахуванням обставин кримінального провадження та майнового стану ОСОБА_6 .

Підстав вважати, що ОСОБА_12 вказана в квитанції сума не була сплачена, або ж була сплачена в меншому розмірі, ні під час судового розгляду, ні під час апеляційного перегляду не встановлено.

За таких обставин, коли рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального законів, підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15