Справа № 216/2545/17
Провадження № 1-кп/216/38/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000073 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Луківці Вижницького району Чернівецької області, українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, на утриманні має одну неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , не судимого, має статус ветерана війни - учасника бойових дій, колишнього військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації НОМЕР_1 (військова частина - польова пошта НОМЕР_2 ), поза штатом, у військовому званні солдата, наразі працюючого в КП «Швидкісний трамвай» на посаді водія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 402 КК України, -

учасники кримінального провадження:

прокурор - ОСОБА_4 ,

обвинувачений - ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від 14.01.2015 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-?ІІІ від 15.01.2015 року, відповідно до ст.106 ч.1 п.п.1, 17, 20, ст.112 Конституції України та ст. ст. 4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993 року оголошено проведення, зокрема, на території Дніпропетровської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991 року та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993 року особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

29.09.2015 року ОСОБА_3 на добровільній основі уклав контракт на три роки про проходження військової служби у Збройних Силах України, яку згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 42-РС від 29.09.2015 року (особовому складу) став проходити у цій частині (військова частина - польова пошта НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на посаді водія у військовому званні солдата.

Згідно ст.24 ч. 1 п.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року з 29.09.2015 року ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця військової служби за контрактом і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст. ст.6, 11, 16, 30, 37, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548- XIV від 24.03.1999 року, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-ХІ? від 24.03.1999 року, та умов укладеного контракту, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази начальника, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

10.03.2017 року біля 08 год. 00 хв. на території військової частини НОМЕР_1 (військова частина - польова пошта НОМЕР_2 ) ОСОБА_3 від тимчасово виконуючого обов`язки командира цієї частини підполковника ОСОБА_5 , який відповідно до вимог ст.ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІ? від 24.03.1999 року, є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням, отримав усний наказ з вимогою убути 10.03.2017 року з іншими військовослужбовцями частини згідно наказу № 85 від 10.03.2017 (по стройовій частині) в оперативне підпорядкування керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Тоді ж ОСОБА_3 , діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, відмовитися виконувати цей наказ начальника.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 10.03.2017 року біля 08 год. 00 хв. відкрито, у присутності підполковника ОСОБА_5 , який віддав наказ, та інших військовослужбовців, безпідставно відмовився виконувати зазначений наказ, хоча об`єктивно міг і повинен був це зробити, внаслідок чого не був відправлений для виконання обов`язків військової служби в зоні проведення антитерористичної операції в адміністративних межах Донецької та Луганської областей.

Таким чином, ОСОБА_3 , являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 (військова частина - польова пошта НОМЕР_2 ) на посаді водія у військовому званні солдата, 10.03.2017 року біля 08 год. 00 хв. на території цієї частини ( АДРЕСА_3 ), діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби і з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, у порушення вимог ст.ст.6, 11, 16, 30, 37, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-ХІ? від 24.03.1999 року, ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551- XIV від 24.03.1999 року, та умов укладеного контракту про проходження військової служби, отримавши від тимчасово виконуючого обов`язки командира частини підполковника ОСОБА_5 , який відповідно до вимог ст. ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-ХІ? від 24.03.1999 року, є його начальником за службовим становищем та військовим званням, усний наказ з вимогою убути 10.03.2017 року з іншими військовослужбовцями частини згідно наказу № 85 від 10.03.2017 (по стройовій частині) в оперативне підпорядкування керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, відкрито, у присутності підполковника ОСОБА_5 , який віддав наказ, та інших військовослужбовців, безпідставно відмовився його виконувати, хоча об`єктивно міг і повинен був це зробити, внаслідок чого не був відправлений для виконання обов`язків військової служби в зоні проведення антитерористичної операції в адміністративних межах Донецької та Луганської областей, чим вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника. Вказані дії солдата ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфікуються за ч. 3 ст. 402 КК України як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, щиро розкаявся та повністю підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини, пояснюючи тим, що дійсно був наказ командира військової частини поїхати до АТО, проте він відмовився виконати вказаний наказ, оскільки чекав на наказ про його переведення.

Показання ОСОБА_3 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

За згодою сторін згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження таких доказів по справі, як покази свідків та інших доказів, що були зібрані в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також фактичні обставини справи ніхто не оспорює.

Тому суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням таких матеріалів кримінальної справи, що характеризують особу обвинуваченого:

-медичної довідки медичної служби військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , згідно якої обвинувачений ОСОБА_3 признаний обмежено придатним до військової служби, на обліку у нарколога та психіатра не знаходився (а.с. 8);

-службової характеристики від 13.03.2017 року відповідно до якої ОСОБА_3 займаній посаді не відповідає, доцільно звільнити з військової служби за службовою невідповідністю (а.с. 9, 10);

-довідки СІП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області № 36- 14042017/12050 від 14.04.2017 року, згідно якої обвинувачений ОСОБА_3 раніше не засуджений (а.с. 16).

Оцінюючи в сукупності всі досліджені докази, суд вважає встановленим, що своїми умисними діями, які виразились у відкритій відмові виконати наказ командира, вчиненій в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто непокорі, ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 402 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, який є учасником бойових дій, раніше не засуджений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 , суд визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При призначенні покарання суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, і вважає, що виправлення ОСОБА_3 і попередження скоєння ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.

Також орган пробації Саксаганського РВ Державної установи «Центр пробації» Філія ДУ "Центр пробації" у Дніпропетровській області за наслідками вивчення особи обвинуваченого ОСОБА_3 його способу життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб.

Беручи до уваги вказані обставини в їх сукупності та відсутність тяжких наслідків, а також враховуючи дані про особу, суд вважає за можливе у даному випадку, призначивши ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні надав заяву та просив застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2016 році», звільнивши його від покарання, оскільки на день набрання чинності цим Законом він мав одну неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Прокурор в судовому засіданні просив суд при призначенні покарання ОСОБА_3 призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, при цьому не заперечував щодо звільнення останнього від відбування покарання на підставі ст. 1 п. в Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07 вересня 2017 року набув законної сили Закон України «Про амністію у 2016 року» від 22 грудня 2016 року.

Стаття ст. 1 п. в Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачає звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили:

в) не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Згідно до ст. 13 Закону України «Про амністію у 2016 році» дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжуванні злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 вчинив злочин до дня набрання чинності вищезазначеного закону, має одну неповнолітню дитину, 2008 року народження, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Свою вину ОСОБА_3 у вчиненні вказаного злочину за ч. 3 ст. 402 КК України, який згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, визнає повністю, щиро кається у вчиненому.

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 амністії, передбачених ч. 4 ст.86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась.

За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_3 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання. Наслідки застосування амністії обвинуваченому роз`яснено.

Крім того, враховуючи, що під час досудового розслідування обвинуваченому був обраний запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, а жодних обставин, які б свідчили про те, що на теперішній час існує необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході у суда відсутні, тому суд вважає за необхідне обраний раніше запобіжний захід ОСОБА_3 скасувати.

Майнова шкода не завдана, цивільний позов не заявлено.

Судових витрат та речових доказів по справі немає.

Керуючись ст. ст. 368, 369,371, 373- 376 КПК України, ЗУ «Про амністію у 2016 році», суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 402 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді особистого зобов`язання, скасувати.

На підставі ст. 1 п. в Закону України "Про амністію у 2016 році" звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного за цим вироком покарання, у зв`язку з амністією.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Подання апеляційної скарги на вирок зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченому його право подати клопотання про помилування Президенту України, право ознайомитись із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції (у разі перебування під вартою).

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1