ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2680/23 Справа № 220/395/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000100 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 24 травня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Карла Маркса Великоновосілківського району Донецької області, громадянку України, не заміжню, не працюючу, з середньою освітою, раніше судиму: 1) 08.12.2015 р. Великоновосілківським районним судом Донецької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт; 2) 20.04.2016 р. Великоновосілківським районним судом Донецької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з іспитовим строком 1 рік 6 місяців; 3) 20.07.2016 р. Великоновосілківським районним судом Донецької області за ч. 3 ст. 185, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, фактично мешкаючу за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винною за ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки, -

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини

За вироком суду ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

01.04.2023 року ОСОБА_7 , маючи злочинний намір на незаконне заволодіння чужим майном, а саме кріпленням настінним для РК телевізорів марки Digital SA245, для задоволення власних потреб, умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, близько 12 години 00 хвилини, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 з корисливих мотивів, шляхом зловживання довірою вплинула на ОСОБА_8 , що полягало у використанні довірливих відносин, заснованих на знайомстві з останньою, пообіцявши останній, що зазначений предмет поверне 01 квітня 2023 року у вечірній час, спокусила ОСОБА_8 добровільно передати кріплення настінне для РК телевізорів марки Digital SA245 вартістю 758 гривень 88 копійок, отримавши яке, ОСОБА_7 пішла з будинку ОСОБА_8 і таким чином заволоділа вказаним кріпленням, яким в подальшому розпорядилася на власний розсуд, чим спричинила потерпілій ОСОБА_8 матеріальні збитки на загальну суму 758 гривень 88 копійок.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 та її вину вказує на м`якість призначеного обвинуваченій покарання та неправильне застосування КК України. Зазначає, що обвинувачена систематично вчиняє злочини з метою отримання злочинного прибутку. Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала її необґрунтованою та просила відмовити в її задоволенні.

Мотиви суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Оскільки, відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах апеляційної скарги, з огляду на те, що в своїй апеляційній скарзі прокурор оскаржує вирок суду виключно в частині призначеного покарання, колегія суддів переглядає вирок суду виключно в цій частині.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Також, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо однакового і правильного застосування положень статті 75 КК України, які містяться в абз. 2 п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

При вирішенні питання про застосування ст. 75 КК України суд першої інстанції повинен був належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи, у тому числі обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь суспільної небезпеки, відношення обвинуваченої до вчиненого кримінального правопорушення та належним чином обґрунтувати підстави для висновків про можливість виправлення обвинувачено та попередження вчинення нею нових злочинів без реального відбування покарання.

Проте, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та не зазначив підстав, за наявності яких він дійшов такого висновку й належним чином не мотивував свого рішення про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання.

Так, звільняючи обвинувачену ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження у скороченому порядку на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставину, що пом`якшує покарання, зокрема щире каяття обвинуваченої, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також дані про особу обвинуваченої, яка раніше судима, на диспансерному обліку не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, позбавлена батьківських прав відносно малолітніх дітей 2008 та 2010 року народження.

Наведені обставини, за висновком суду першої інстанції, свідчили про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання.

Разом з тим, звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 із застосуванням статей 75, 76 КК України від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, колегія суддів вважає таким, що повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, не сприятиме її виправленню та попередженню вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а отже і досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України.

Оскільки по кримінальному провадженню має місце невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання на підставі ст. 414 КПК України підлягає скасуванню з постановленням у відповідності до положень ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання були залишені без належної уваги наступні обставини.

Звертаючись до характеризуючи даних, слід відмітити, що обвинувачена ОСОБА_7 раніше неодноразово судима, у тому числі за аналогічні злочини проти власності, маючи не зняту та не погашену судимість знову вчинила кримінальне правопорушення під час військового стану, офіційно не працевлаштована, суспільно-корисною працею не займається, не має міцних соціальних зв`язків, позбавлена батьківських прав щодо своїх малолітніх дітей.

Вказані обставини щодо свідомого нехтування обвинуваченою встановлених загальносуспільних правил переконливо свідчать про усталеність протиправної поведінки обвинуваченої ОСОБА_7 , підвищену суспільну небезпечність обвинуваченої і одночасно вказують на недоцільність застосування до останньої положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що до обвинуваченої ОСОБА_7 раніше вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, проте остання відповідних висновків для себе не зробила та продовжувала вчиняти кримінальні правопорушення, що засвідчує неефективність застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України.

Судова колегія не знаходить вагомих та переконливих обставин, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 без реального відбування покарання.

З урахуванням відсутності виключних обставин справи, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання, колегія суддів вважає, що виправлення останньої неможливе без реального відбування покарання, оскільки в іншому випадку не буде досягнуто мети призначення покарання.

Що стосується щирого каяття та визнання ОСОБА_7 своєї вини, то це само по собі, при наявності вищевказаних обставин, не є підставою для застосування ст. 75 КК України і звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням та враховується колегією суддів на користь мінімального виду та розміру покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 190 КК України.

Враховуючи вищенаведені дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , фактичні обставини кримінального провадження та тяжкість вчиненого злочину, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченій ОСОБА_7 потрібно призначити покарання у виді обмеження волі строком 1 рік, яке відповідатиме визначеній ст. 50 КК України меті призначення покарання та особі обвинуваченої.

За таких обставин вирок суду в частині призначення покарання підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку, яким ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України слід призначити покарання у вигляді 1 року обмеження волі, в решті вирок залишити без змін.

На пдіставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 24.05.2023 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України призначити покарання у вигляді 1 року обмеження волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді: