ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3672/20 Номер провадження 11-кп/814/110/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001421, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 липня 2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука, Полтавської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, непрацюючого, одруженого, військовозобов`язаного, учасника бойових дій, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 18.06.2019 Октябрським районним судом м.Полтави за ч.4 ст.407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією 1/2 частини належного йому майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2019 покарання у виді 1 місяця позбавлення волі і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць із конфіскацією 1/2 частини належного йому майна.

Вказано строк відбування покарання рахувати з 25.04.2020.

Вирішено долю речових доказів та порядок стягнення процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду, 25.04.2020 приблизно о 22 годині 28 хвилин, ОСОБА_7 за попередньою змовою з іншою особою, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження, маючи умисел на скоєння розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, перебуваючи поруч з будинком АДРЕСА_3 , побачили потерпілого ОСОБА_10 , до якого підійшли та запропонували зайти у двір вище зазначеного будинку, при цьому ОСОБА_7 сказав потерпілому ОСОБА_10 , що він розуміє навіщо вони його зупинили і що вони з ним культурно розмовляють, а то можуть його порізати, після цього обнявши потерпілого ОСОБА_10 вони з ним зайшли у двір будинку, де знаходячись та реалізуючи свій злочиний умисел направлений на заволодіння чужим майном, погрожуючи йому застосуванням насильства, небезпечним для життя та здоров`я, сказали потерпілому ОСОБА_10 поводити себе тихо, щоб з ним нічого не трапилось,і він побачив в цей час у іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження блиск леза предмета зовні схожого на ніж в кишені куртки, який був направлений в його бік, сприймаючи реально погрозу, як загрозу його життю та здоров`ю, на вимогу обвинуваченого ОСОБА_7 та іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження він передав їм належне йому майно, а саме: мобільний телефон «Huawei P smart + ІМЕІ: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 »,вартість якого згідно висновку експерта №659 /Кр від 15.05.2020 становить 3000 грн, грошові кошти в сумі 550 гривень. Своїми протиправними діями ОСОБА_7 та інша особа, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження завдали потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 3550 грн. З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 та інша особа, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження зникли, викраденим майном розпорядилися на власний розсуд.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В поданій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду змінити через неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, змінивши правову кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, та призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання передбачене санкцією даної статті КК України. Основне покарання призначити ОСОБА_7 згідно вимог ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового складання покарань у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Посилається на те, що при встановленні фактичних обставин справи, суд вийшов за межі пред`явленого обвинувачення та вказані у вироку обставини відрізняються від обставин, що мали місце 25.04.2020.

Так, стороною обвинуваченняне здобуто та суду не надано доказів на підтвердження того, що між обвинуваченими ОСОБА_7 та іншою особою, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження існувала домовленість на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за попередньою змовою групою осіб. Докази надані стороною обвинувачення підтверджують факт незаконного заволодіння майном потерпілого кожним з обвинувачених окремо від одного, без попередньої домовленості між собою.

Крім того, суд обґрунтував свої висновки з письмових пояснень потерпілого ОСОБА_10 , що суперечить ч. 4 ст. 95 КПК України, при цьому не надав належної оцінки показанням ОСОБА_10 , наданих ним під час безпосереднього допиту в суді, в яких він вказав, що дії обвинувачених по відношенню до нього не сприймав як такими, що загрожують його життю та здоров`ю, нападу на нього ніхто не здійснював, не чіпали його, фізично не погрожували, тілесних ушкоджень не спричиняли.

Зауважує, що покази ОСОБА_7 та іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження не суперечать показам, які надавали потерпілий та свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Також вважає недоведеним факт заволодіння ОСОБА_7 банківською карткою потерпілого, оскільки останній не оглядав ні рюкзак потерпілого, ні його гаманець, та потерпілий йому її не давав, що підтверджується відеозаписом з нагрудного реєстратора, на якому зображено огляд речей обвинуваченого ОСОБА_7 працівниками патрульної поліції під час затримання та на якому чітко вбачається відсутність банківської картки потерпілого. В подальшому вказана сумка з речами обвинуваченого ОСОБА_7 знаходилась в розпорядженні працівників поліції та вже при проведенні огляду речей в порядку затримання обвинуваченого відповідно до ст. 208 КПК України, зазначена банківська картка з`явилась серед речей ОСОБА_7 .

Посилається на недопустимість доказу протоколу пред`явлення речей для впізнання від 17.05.2020, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 на фотографії № 2 впізнав складний ніж, яким йому погрожував невідомий 25.04.2020 по вул. Н. Сотні у м. Кременчуці.

На обґрунтування щодо недопустимості вказаного доказу вказує, що даний ніж було вилучено в ході особистого обшуку у іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження 26.04.2020 в ході його затримання в порядку ст. 208 КПК України, а тому у відповідності до ст. 236 КПК ніж є тимчасово вилученим майном та слідчий в порядку ч. 5 ст. 171 КПК мав звернутись з клопотанням про накладення арешту до слідчого судді не пізніше наступного робочого дня, що зроблено не було.

В подальшому 06.05.2020 слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно ніж, проте 12.05.2020 слідчим суддею відмовлено у його задоволенні через пропущений строк для звернення до слідчого судді з відповідним клопотанням, а тому слідчий повинен був повернути всі вилучені в ході особистого обшуку 26.04.2020 речі іншій особі, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження.

Крім того, складений слідчим протокол пред`явлення речей для впізнання від 17.05.2020 не відповідає вимогам ст. 104 КПК України, а ніж не був визнаний речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

Зауважує, що суд, після видалення в нарадчу кімнату, вийшовши з неї відновив судове слідство та тим самим надав можливість стороні обвинувачення долучити до матеріалів кримінального провадження постанову про визнання речовими доказами та за власною ініціативою провів перегляд шляхом відтворення відеозапису затримання іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження, хоча під час дослідження письмових доказів у суду та інших учасників провадження не виникало доцільності у перегляді відеозапису.

Посилається на показання потерпілого під час безпосереднього допиту в суді, який зазначав, що подія відбувалась у темний час, було погане освітлення на вулиці, інша особа, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження ніж не демонстрував, не розмахував та не наставляв його на потерпілого, з кишені не діставав, а тому він не впевнений, що у іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження взагалі того дня бачив ніж.

З огляду на це ставить під сумнів можливість впізнання ОСОБА_10 вилученого у іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження ножа серед інший ножей зображених на фотознімку.

Також захисник не погоджується з призначеним покаранням та посилається на стабільні показання іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження, ОСОБА_7 як на стадії досудового розслідування так і на стадії судового розгляду, які не суперечать показам потерпілого та свідків, що свідчить про те, що вони визнають вину частково, оспорюючи кваліфікацію своїх діянь. Крім того, обвинувачені повністю відшкодували завдані ними збитки, що свідчить про їх щире каяття та становлення на шлях виправлення.

Заперечує висновки суду першої інстанції в частині відсутності обставин, що пом`якшують покарання.

Окрім цього, судом не в повній мірі враховано дані про особу ОСОБА_7 , який хоча і є особою раніше судимою, але за час відбування іспитового терміну за попереднім вироком без будь-яких порушень виконував покладені на нього судом обов`язки, до 05.02.2020 офіційно працював на посаді електрозварювальника в «Крюківський вагонобудівний завод», де підпав під скорочення, є учасником бойових дій та безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, має відзнаки: медаль «За оборону рідної держави», має міцні соціальні зв`язки - сім`ю, є офіційно одруженим, виховує малолітню доньку, має постійне місце реєстрації, є рідна сестра та брат. На обліку в наркодиспансері та ПНД не перебуває, тяжких наслідків по даному кримінальному провадженню не наступило, шкода відшкодована в повному обсязі обвинуваченими, цивільного позову не заявлено, за місцем утримання характеризується позитивно та залучається до праці.

Також судом не наведено аргументів щодо неможливості застосування ст. 69 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити з наведених у ній підстав. Прокурор вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Мотиви суду.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції у повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч.2 ст.187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій) вчинений за попередньою змовою групою осіб - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних під час досудового розслідування та перевірених у суді належних та допустимих доказах, детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Доводи сторони захисту про недоведеність в діях обвинуваченого погрози застосування насильства небезпечного життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України є безпідставними з огляду на наступне.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними версії сторони захисту під час судового слідства, яка була ретельно досліджена та була визнана судом неспроможною з наведенням достатніх аргументів на її спростування. Зокрема суд у вироку зазначив, що відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 р. зі змінами розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Згідно п. 12 абз.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», в якому зазначено, що погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що у конкретній ситуації можуть спричинити такі наслідки), а при грабежі - насильства, що не є небезпечним для його життя чи здоров`я

У п.12 абз.5 вищезазначеної Постанови зазначено, що при розмежуванні вимагання і грабежу чи розбою слід виходити з того, що при грабежі та розбої насильство або погроза його застосування спрямовані на заволодіння майном у момент їх застосування. При цьому погроза являє собою такі дії чи висловлювання, які виражають намір застосувати насильство негайно. Дії, що полягають у насильстві або в погрозі його застосування, спрямовані на одержання майна в майбутньому, а також вимогу передати майно, поєднану з погрозою застосувати насильство до потерпілого або його близьких родичів у майбутньому, слід кваліфікувати як вимагання.

В судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 діяв за попередньою змовою з іншою особою, їх дії відносно потерпілого були направлені на негайне вилучення його майна, а обвинувачений ОСОБА_7 , який сказав потерпілому ОСОБА_10 , що він розуміє навіщо вони його зупинили і що вони з ним культурно розмовляють, а то можуть його порізати, після цього обнявши потерпілого обвинувачені завели його у двір будинку АДРЕСА_3 та висунули вимоги про передачу їм потерпілим належного йому майна, та сказали останньому поводити себе тихо, щоб з ним нічого не трапилось і потерпілий ОСОБА_10 побачив в цей час у іншого обвинуваченого блиск леза предмета зовні схожого на ніж в кишені куртки, який був направлений в його бік, тому він сприймав на той час реально погрозу, як загрозу його життю та здоров`ю, та на вимогу обвинувачених передав належне йому майно.

Суд дійшов висновку, що погроза застосування насильства об`єктивно могла бути реалізована обвинуваченими відносно потерпілого негайно (оскільки потерпілий перебував поруч з обвинуваченими на вулиці, був попереджений обвинуваченим ОСОБА_7 щоб він не кричав та нікуди не біг, також всі вимоги обвинувачених виконував негайно, щоб не була завдана шкода його життю та здоров`ю), у зв`язку з чим з огляду на об`єктивні обставини, за яких погроза застосування насильства була висловлена обвинуваченими потерпілому, вона об`єктивно сприймалась потерпілим ОСОБА_10 як така, що може бути реалізована негайно.

Відносно пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 , наданих в судовому засіданні в частині того, що він потерпілому не казав фрази «що він розуміє навіщо вони його зупинили і що вони з ним культурно розмовляють, а то можуть його порізати» та «поводити себе тихо, щоб з ним нічого не трапилось» та інший обвинувачений не демонстрував йому ніж, суд вважає не заслуговують на увагу, так як спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 наданими у судовому засіданні та дослідженими судом письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення, також самі обвинувачені пояснили суду, що підстав у потерпілого їх обмовляти, казати суду неправду, немає.

Також при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 суд враховував правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 17 липня 2018 року у справі №296/485/16-к (провадження № 51-3519км18), де зазначено, що «погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи її в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що, якщо він протидіятиме нападнику або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована. Це стосується і випадків, коли винна особа погрожує застосуванням предметів (зіпсованої зброї або й макета тощо), які завідомо для неї не можуть бути використані для реалізації погрози, якщо потерпілий сприймає ці предмети як небезпечні для життя чи здоров`я. Таким чином, головним критерієм реальності погрози під час розбою є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Для кваліфікації діяння за ст.187 КК не має значення, чи мав винний намір приводити в дію погрозу насильством, небезпечним для життя або здоров`я». А, як вище вказав суд, потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні неодноразово на питання учасників судового провадження пояснював, що він спочатку погрозу обвинувачених про застосування насильства відносно нього, а саме після фрази, виказаної обвинуваченим ОСОБА_7 , що вони можуть його порізати і що у випадку невиконання вимог нападників до нього може бути застосовано силу, та лезо яке блиснуло предмету схожого на ніж, яке в його бік направив інший обвинувачений, сприймав як реальну загрозу для свого життя та здоров`я, оскільки обвинувачені мали змогу негайно реалізувати свою погрозу і завдати йому тілесні ушкодження, а саме порізати його.

Показання потерпілого є стабільними протягом досудового слідства, а саме під час проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_10 та проведення впізнання ножа, яким потерпілому погрожувала інша особа, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження, і судового слідства. Потерпілий чітко і послідовно розповідав, що ОСОБА_7 висловлював погрозу з якої недвозначно було зрозуміло про можливе застосування нападниками до нього ножа, а інший обвинувачений демонстрував цей ніж. Наведені у вироку показання потерпілого відповідають технічному запису судового засідання.

Колегія суддів не вбачає підстав для сумнівів у позиції потерпілого, оскільки його показання узгоджуються з обставинами, встановленими у кримінальному провадженні. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 24.05.2021, справа №706/882/19.

Всупереч доводам апеляційної скарги суд першої інстанції не вийшов за межі обвинувачення. Так, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що 25.04.2020 близько 22.28 разом із іншою особою, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження поблизу будинку №11 по вул. Героїв Небесної Сотні у м. Кременчуці побачили незнайомого їм хлопця ОСОБА_10 та у них виник умисел, направлений на відкрите заволодіння грошима та іншим майном вказаної особи, шляхом вчинення нападу, поєднаного з погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я особи. З метою реалізації свого протиправного умислу ОСОБА_7 та інша особа, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, здійснили напад на ОСОБА_10 , при цьому погрожували йому застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я, що виразилося у демонстрації предмета, схожого на ніж та заволоділи його мобільним телефоном марки «Huawei P smart + ІМЕІ: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 », грошовими коштами в сумі 550 грн. та картою «ПриватБанк», спричинивши збитки на суму 3550 грн.

Аналізуючи обставини, викладені у обвинувальному акті та у вироку суду вбачається, що суд визнав винуватим ОСОБА_7 саме в межах того обвинувачення та кваліфікації його дій, які були пред`явлені обвинуваченому.

Всупереч доводам апеляційної скарги, вилучений у іншої особи, матеріали стосовно якої були виділені в окреме провадження складний ніж відповідно до постанови про визнання речового доказу від 26.04.2020 був визнаний речовим доказом, а тому слідчий правомірно провів впізнання речового доказу з участю потерпілого. Через це відсутні підстави для визнання недопустимим доказом протокол пред`явлення речей для впізнання від 17.05.2020.

Є безпідставними твердження сторони захисту про те, що недоведений факт заволодіння ОСОБА_7 банківською карткою потерпілого. Як вбачається із вироку, суд визнав цей факт недоведеним та виключив його із обсягу обвинувачення.

Що стосується доводів захисника про безпідставне поновлення місцевим судом судового розгляду, то колегія суддів вважає, що вихід суду з нарадчої кімнати та поновлення судового розгляду не суперечить загальним засадам кримінального провадження, оскільки оцінка доказів здійснюється саме у нарадчій кімнаті, а за наявності об`єктивних суперечностей, які впливають на вирішення питання щодо винуватості особи, усунути їх можливо лише в результаті відновлення судового розгляду. Наведене, в тому числі, сприяє реалізації загальних засад і прийняття рішення поза розумним сумнівом. За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника в цій частині. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, відображеній у постанові від 28.01.2021, справа №182/523/16-к.

Доводи апеляційної скарги захисника про призначення ОСОБА_7 надто суворого покарання є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який є особою раніше судимою, судимість не погашена у встановленому законом порядку, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, вину визнав частково, на обліках у лікаря наркологата психіатра не перебуває, не працює; також врахував обставини, що пом`якшують покарання добровільне відшкодування шкоди потерпілому, молодий вік, а також те, що ОСОБА_7 є учасником бойових дій, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

За змістом ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Для застосування положень ст. 69 КК України, необхідно встановити декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення при цьому підлягає врахуванню і особа обвинуваченої. В іншому випадку застосування таких положень неможливе.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України та призначення покарання обвинуваченому нижче нижчої межі, визначеної ч.2 ст.187 КК України, оскільки обвинувачений вину повністю не визнав, не розкаявся, вчинив умисне корисливе тяжке кримінальне правопорушення в період іспитового строку, а тому призначене судом першої інстанції покарання у мінімальній межі, передбаченій за вчинення кримінального правопорушення, а саме за ч.2 ст.187 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, в тому числі і ті, які просить врахувати у своїй апеляційній скарзі захисник.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при кваліфікації дій обвинуваченого та призначенні йому покарання, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 липня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, у той же строк з часу отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4