Справа № 462/4249/22
провадження 1-кп/462/373/23
У Х В А Л А

07 червня 2023 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000926 від 18.12.2020 року, відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України,

встановив:

На розгляді у Залізничному районному суді м. Львова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000926 від 18.12.2020 року, відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_4 . В обґрунтування даного клопотання покликається на те, що обраний ухвалою Залізничного районного суду м. Львова 05.05.2023 запобіжний захід є занадто суворим. Зазначає, що при затриманні ОСОБА_4 не чинив опір, планує активно сприяти судовому слідству з метою справедливого розгляду справи, після того як його стан здоров`я покращиться, оскільки станом на 07.06.2023 його стан здоров`я незадовільний. Окрім цього, ОСОБА_4 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, піклується та допомагає матері, орендує квартиру. Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного, обвинуваченого шляхом його ізоляції у житлі через заборону залишати житло цілодобово або у певний період доби. У зв`язку з вищенаведеним, вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту повністю забезпечить виконання ОСОБА_4 своїх процесуальних обов`язків у якості обвинуваченого, та унеможливить здійснення будь-яких дій передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не співрозмірний із можливими ризиками, зокрема вчинення інших правопорушення, а тому просить змінити запобіжний захід ОСОБА_4 з тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 дане клопотання підтримав з підстав наведених у ньому, просив таке задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні клопотання підтримав, додатково зазначив, що у ЛСІ №19 неналежні умови тримання, у зв`язку з чим погіршився стан його здоров`я. Окрім того у нього наявні соціальні зв`язки, так як він піклується про матір та уклав договір оренди житлового приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак має постійне місце проживання.

Прокурор у судовому засіданні щодо задоволення клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_4 заперечив. Зазначив, що в інший спосіб неможливо забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, так як ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, він не має міцних соціальних зв`язків, сталого заробітку. Крім того, не зменшились та продовжують існувати ризики, що були підставою для обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, випливає зі змісту ст. 331 КПК України.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує вимоги п.п. 3, 4 і 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В контексті статтей 131,132 КПК України запобіжні заходи є заходами превентивного характеру, які застосовуються з метою запобігання протиправній поведінці обвинуваченого і забезпечення кримінального провадження. Превентивний характер цих заходів чітко проявляється в цілях їх застосування, якими є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, які ст.177 КПК України віднесено до ризиків у кримінальному провадженні. Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність сукупності як обґрунтованої підозри, так і вищенаведених ризиків.

Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У відповідності до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя приймає до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» обґрунтованість підозри є необхідною умовою законності тримання особи під вартою.

А тому, суд вважає, що прокурором доведено наявність обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_4 інкримінованих йому кримінальних правопорушень та наявності ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Однак, згідно з ч.2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби; домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, інкриміноване особі, підлягає врахуванню як один із суттєвих критеріїв при обранні запобіжного заходу.

Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів.

Також у своєму рішенні у справі "W проти Швейцарії" від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Так, вирішуючи клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_4 , з урахуванням вимог п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини, статтей 194, 201, 331 КПК України, суд враховує: тривалість перебування обвинуваченого під вартою, стадію судового розгляду; наявність обґрунтованої підозри обвинуваченому ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим; вік та стан здоров`я обвинуваченого, який на даний час має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Суд погоджується із позицією сторони захисту, що ризики, які були встановлені на момент обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, частково припинили існувати на момент розгляду даного клопотання. Матеріали кримінального провадження не містять доказів, що обвинувачений переховувався від слідства та суду.

У відповідності до п.п. 61, 62 рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Зміна запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , незважаючи на презумпцію невинуватості, з урахуванням серйозності висунутого обвинувачення, наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на даному етапі є адекватним превентивним заходом.

Оскільки заявлені при продовженні запобіжного заходу ризики щодо неналежної поведінки обвинуваченого зменшилися, що не виправдовує подальше його тримання під вартою, суд знаходить доцільним змінити обраний раніше застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 на цілодобовий домашній арешт до 60 днів, тобто до 05.08.2023 включно.

Керуючись ст.ст.177, 178, 181, 183, 193, 194, 197, 315, 372 КПК України, суд

постановив:

Клопотання захисника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт строком до 05 серпня 2023 року.

Покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки: не залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово, прибувати за першим викликом до суду; у разі зміни місця проживання повідомляти про це суд; носити електронний засіб контролю.

Звільнити ОСОБА_4 з-під варти в залі суду негайно.

Ухвалу для виконання направити до Відділу поліції № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області.

Роз`яснити, що працівники Відділу поліції № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області з метою контролю за поведінкою, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: