Справа № 372/3213/21
Провадження № 1-кп-62/23
В И Р О К

іменем України

19 вересня 2023 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001302 від 02.09.2020 року, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Видраниця Ратнівського району Волинської області, українця, громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, який працює консультантом компанії «TiUA LLC», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого статтею 128 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2020 року приблизно о 22 годині 30 хвилин, точного часу не встановлено, ОСОБА_8 , знаходився поруч орендованого ТОВ «Трипілля Агро Плюс» ставку, що в селі Трипілля Обухівського району Київської області, де окрім нього перебували директор зазначеного товариства ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та інші, де між присутніми виникла словесна сварка з приводу користування човном, який належить ТОВ «Трипілля Агро Плюс», яка переросла в штовханину та бійку між присутніми.

Так, в ході конфлікту, ОСОБА_8 , підійшов до ОСОБА_4 , який в цей час стояв поруч водійського місця власного автомобіля марки «Мітсубісі Паджеро», д.н.з. НОМЕР_1 , та знаходячись в положенні стоячи обличчям до ОСОБА_4 , який в цей час також знаходився в положенні стоячи обличчям до нього, діючи з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння та шкоди для здоров`я потерпілого, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, один раз кулаком правої руки наніс удар в область обличчя потерпілого, внаслідок чого останній не втримавшись на ногах впав на ґрунтову дорогу з висоти власного росту на ліву сторону тулубу та ліву руку, при цьому отримавши тілесні ушкодження у вигляді підкірного розриву дорзального апоневрозу четвертого пальця лівої кисті.

Згідно з висновком судового експерта №172 від 18.10.2020, у ОСОБА_4 , 1963 року народження, згідно наданої медичної документації, мали місце тілесні ушкодження у вигляді садна на лівому колінному суглобі (згідно медичної довідки №21/4609) та підкірного розриву дорзального апоневрозу четвертого пальця лівої кисті (згідно протоколу оперативного втручання від 09.09.2020). Виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупого (-их) твердого (-их) предмету (-ів) з обмеженою травмуючою поверхнею і відносяться: вказаний вище розрив апоневрозу до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу.

В судовому засіданні обвинувачений винуватим себе у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав повністю, показав, що 15.08.2020 року він із другом ОСОБА_12 приїхав у с.Трипілля на ставок, де охоронником працював дід ОСОБА_12 , планували відпочивати із ночівлею у палатці та рибалити, ОСОБА_13 взяв у діда човна, яким вони перевозили дрова, після 21 години похолодало і стемніло, вони сиділи біля багаття на березі ставка, бачили, як до вагончика охорони під`їхали автомобілі, чоловіки голосно розмовляли із дідом ОСОБА_14 , питали де човен, тоді ОСОБА_13 пішов туди сказати що човен у них, однак він побачив, як ОСОБА_13 дуже швидко повертається від вагончика, тоді він зрозумів, що виник конфлікт, тому вирішив втрутитись з метою його припинення, вони із батьком ОСОБА_14 пішли до вагончика, ОСОБА_13 їм повідомив, що мужики п`яні та агресивні, коли вони втрьох підійшли до місця події, побачив там трьох незнайомих чоловіків, в ході розмови він знову зрозумів, що ті чоловіки намагаються почати конфлікт і бійку, він сказав тим чоловікам щоб припинили конфлікт, потерпілий сів у автомобіль та став щось шукати, ОСОБА_15 підійшов до ОСОБА_14 , а той виставив вперед руки, в цей час потерпілий, на його думку, навмисно, вдарив дверима автомобіля ОСОБА_14 , почалася бійка між чотирма учасниками. Він побачив, як до нього наближається потерпілий, тому він викинув вперед руку, щоб відштовхнути потерпілого, рукою попав потерпілому у обличчя, від чого той впав на землю, пізніше виявилось що потерпілий зламав руку. Після цього він ногою відштовхнув ОСОБА_15 від ОСОБА_14 , побачив, як потерпілий підняв рушницю, став тікати з місця події, почув два постріли й бійка припинилась. Біля багаття вони зібрали речі і поїхали зі ставка. Вони звертись у травмпункт та поліцію, однак кримінальне провадження за їх заявою закрили. Вважає свої діяння правомірними, оскільки діяв в межах необхідної оборони. Всі події добре бачив у світлі фар, хоч було темно. Вважає, що конфлікт був спровокований потерпілим та його супутниками, оскільки вони перебували у нетверезому стані та постійно агресивно питали «хто ви такі?», «де лодка?», «що ви тут робите?», потерпілий називав себе господарем ставка. Конфлікт розпочав ОСОБА_15 з ОСОБА_14 , а потерпілий вдарив ОСОБА_14 дверима. Того дня він не вживав алкоголь. Він не мав наміру когось бити, хотів лише захистити себе і свого товариша. Бійка відбулася після 22 години. Саме від його удару потерпілий впав на сідниці та намагався встати спираючись на руку. Він раніше займався вільною боротьбою. Коли викинув руку вперед в напрямку потерпілого, не визначав куди саме хотів попасти, хотів зупинити потерпілого, оскільки вважав його наближення загрозою для свого здоров`я. В руках у потерпілого він нічого не бачив, зброю потерпілий взяв вже пізніше. Відбувся лише один фізичний контакт між ним і потерпілим, а саме від одного його удару у обличчя потерпілий впав. Вважає, що потерпілий міг зламати мізинець руки при інших обставинах, а не від його дій. Наполягав на невинуватості у вчиненні злочину.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаного злочину повністю доведена показами потерпілого, свідків, письмовими та речовими доказами.

Так, потерпілий в судовому засіданні показав, що він є директором ТОВ «Трипілля-агро», яке орендує ставок у с.Трипілля, 15 серпня 2020 року після 22 години він разом із працівниками ОСОБА_15 та ОСОБА_16 заїхав на ставок, щоб забрати виловлену рибу, однак риби і човна не було, а сторож був п`яний. Через деякий час до них підійшов незнайомий хлопець і пообіцяв повернути човна, пішов у напрямку вогнища, яке було приблизно за 300 метрів. Він очікував біля машини. Прийшли ще декілька чоловіків, зокрема й обвинувачений. Саме обвинувачений раптово наніс йому сильний удар рукою у обличчя, від чого він впав та відчув біль у пальці, пізніше виявилось що порвав зв`язки і отримав перелом пальця. Земля в місці падіння була твердою дорогою із підсипкою. Він бачив боротьбу на дамбі, було темно, тому після падіння він кричав, а потім взяв із автомобіля рушницю та здійснив постріл вгору щоб зупинити бійку. Після цього бійка зупинилась, а нападники втекли. Він впізнає у обвинуваченому нападника, який спричинив йому тілесні ушкодження. Раніше із обвинуваченим та його друзями він не був знайомий, конфліктів не мав. Він не вживає алкоголь за станом здоров`я, тому того дня був тверезий. Після цього звернувся до лікарів, які повідомили поліцію. Лікувався стаціонарно в клініці «Добробут», переніс операцію, лікувався загалом приблизно півтора місяці. Потерпілий не покаявся, не вибачився, тому просив призначити суворе покарання.

Представник потерпілого цивільний позов підтримав повністю, просив призначити суворе покарання, посилаючись на відсутність каяття, ухилення від відшкодування шкоди.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що того дня він із ОСОБА_15 наловили риби на ставку в с.Трипілля, ввечері із потерпілим приїхали до сторожки за рибою, але човна і риби не було, а сторож із двома невідомими були п`яні, з темряви до них вийшов хлопець, сказав, що він онук сторожа і обіцяв повернути човна, через деякий час прийшли декілька чоловіків, обвинувачений вдарив потерпілого, а його вдарив батько онука сторожа, почалася боротьба, його повалили на землю. В світлі фар він бачив, як саме обвинувачений вдарив правою рукою потерпілого у обличчя, від чого той впав, він бачив це з відстані 3-5 метрів. Онук із батьком душили його, тому потерпілий спочатку кричав, а потім здійснив постріл, після чого бійка припинилась. До лікарні він не звертався. Алкоголь того дня вони не вживали. Голосно матюкались п`яні сторож та його друзі.

Свідок ОСОБА_10 показав, що 15 серпня на ставку в с.Трипілля вони залишили виловлену рибу біля човна, ввечері виявили їх відсутність, онук сторожа обіцяв повернути човен, але повернувся ще із двома чоловіками, його вдарили в голову, він не побачив як саме вдарили потерпілого, але бачив двох людей біля потерпілого коли той був нагнутий, потім почув постріл, всі розбіглись. Після цього бачив, як у потерпілого із носа текла «юшка», пальці були поламані. Під час побиття потерпілий був біля своєї машини, яка була найближча до вагончика. Про подію вони повідомили поліцію. Він до лікарні не звертався. Бійку хлопці вчинили безпричинно. Обвинувачений з іншими особами не мали права користуватись човном та рибалити на ставку, оскільки відповідного талончика їм ніхто не видавав. Сторож за договором був недооформлений.

Свідок ОСОБА_17 показала, що є мамою друга обвинуваченого, її батько працював охоронником ставка, її син із обвинуваченим 15 серпня приїхав відпочивати на ставок, залишились ночувати, алкоголь не вживали. Вночі під`їхали два автомобіля. Чула як чоловік, який називав себе господарем питав де човен, хотів викликати поліцію, однак батько не міг відповідати, бо був п`яний. Оскільки човен в цей час був у сина, той пішов розібратись. Потім її чоловік із обвинуваченим також пішли допомогти розібратись. Лайка продовжувалась, почалась боротьба, в тому числі на землі, після чого вона чула постріл, хлопці тікали і ховались у кущі. Вона все це чула і бачила у світлі фар з берега ставка приблизно за 50 метрів. На автомобілі вони поїхали з місця події. Вони їздили до лікарні та поліції. Зі слів хлопців конфлікт розпочав господар, їх спровокували.

Свідок ОСОБА_18 показав, що працював охоронником на ставку, до цього конфліктів із потерпілим не мав. Вранці та вдень того дня ОСОБА_15 і ОСОБА_19 неодноразово приїжджали, ловили рибу, приїжджав і ОСОБА_20 . До нього у гості приїхали родичі, тому він випив алкоголь. Човен взяли обвинувачений із онуком. Коли стемніло знову приїхав потерпілий, кричав на нього, за нього заступився онук, потім прибігли зять із обвинуваченим, почалася бійка. Хто почав і як саме почалася бійка він не пам`ятає. Онук обіцяв йому вирішити, щоб його не чіпали, хлопці прибігли на крик. Самим агресивним був ОСОБА_15 . Після пострілу бійка припинилась, а хлопці втекли.

Свідок ОСОБА_11 показав, що є другом обвинуваченого, його дідусь працював охоронником на ставку, тому вони приїхали відпочинити із ночівлею. Човна вони взяли щоб перевезти дрова. Вночі до вагончика під`їхали два автомобіля, вони в цей час були на відстані близько 100 метрів від вагончика, почув як троє чоловіків кричали на діда, питали про човна, але той був п`яний. Він пішов до тих чоловіків, щоб сказати, що човен у них, але вони були агресивні та не хотіли з ним говорити, підійшли його батько і обвинувачений, біля автомобіля говорили хвилин 10, обіцяли повернути човен. У нього був словесний конфлікт із потерпілим і ОСОБА_15 , в цей час обвинувачений стояв біля нього. Потерпілий вдарив його дверима машини, а ОСОБА_15 вдарив у щелепу, батько відштовхував останнього від нього. Після пострілу вони втекли з місця події. У обвинуваченого була травма руки, він розповів, що захищався у бійці, пихнув потерпілого рукою, захищаючись від нападу, після чого потерпілий впав. Вони звертались у травмпункт та поліцію, але справу за їх заявою закрили.

Свідок ОСОБА_21 показав, що обвинувачений є другом його сина, а його тесть був сторожем на ставку. Вони приїхали на ставок відпочивати, ввечері поставили палатку, човен був біля них. До будки прихали машини, син пішов туди пояснити, що човен у них. Шум продовжувався, тому він із обвинуваченим також пішли до будки. Там був потерпілим з двома чоловіками, тесть сидів на лавці п`яний, бо зловживає алкоголем. Він пояснив, що човен у них і вони його повернуть. Потерпілий агресивно говорив чому тесть п`яний на роботі, потім сів у машину. ОСОБА_15 вимагав повернути човен і погрожував. Хлопці стояли біля нього. В цей час потерпілий відкрив двері і вдарив ними сина, ОСОБА_15 бив його і сина, почалася бійка. Він почув постріл, після чого бійка припинилась і вони втекли. Вони забрали речі і поїхали додому. У обвинуваченого була травма руки, вони звертались у лікарню та поліцію, але по їх заяві справу закрили. Хлопці були тверезі. Як саме обвинувачений вдарив потерпілого він не бачив.

Експерт ОСОБА_22 в судовому засіданні повністю підтримав висновок проведеної ним експертизи, яка проводилась за медичною документацією, він враховував декілька консультацій рентгенолога, ступінь тяжкості визначено за видом тілесного ушкодження, через технічну описку у висновку помилково вказана дата закінчення експертизи, фактично її було завершено у грудні 2020 року.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення також підтверджується поданими суду письмовими і речовими доказами, зокрема такими:

-витягом з ЄРДР, яким підтверджується, що 02.09.2020 року до ЄРДР було внесено відомості за ст.128 КК України (т. 1 а.с. 132-133);

-рапортами, заявами, протоколом прийняття заяви про вчинення злочину постановами, протоколом, ухвалою слідчого судді, іншими матеріалами кримінального провадження, якими підтверджуються правомірність процесуальних та слідчих дій у кримінальному провадженні (т. 1 а.с. 134-135, 141, 145, 149, 157-160, т. 3 а.с. 45-47, 59-69);

- висновком експерта судово-медичної експертизи № 172, якою підтверджується те, що у потерпілого мали місце тілесні ушкодження у вигляді садна на лівому колінному суглобі (згідно медичної довідки №21/4609) та підкірного розриву дорзального апоневрозу четвертого пальця лівої кисті (згідно протоколу оперативного втручання від 09.09.2020). Виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупого (-их) твердого (-их) предмету (-ів) з обмеженою травмуючою поверхнею і відносяться: вказаний вище розрив апоневрозу до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу, виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли утворитись за обставин, вказаних під час слідчих експериментів за участю потерпілого, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 150-154, т. 3 а.с. 52 );

- висновком експерта судово-медичної експертизи № 75, яким підтверджується механізм заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень (т. 1 а.с. 155-156);

- протоколами проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також відтвореними відеозаписами цих слідчих експериментів, які узгоджуються із їх показаннями в судовому засіданні, зокрема якими підтверджуються обставини і механізм заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому (т. 1 а.с. 138-140, 142-144, 146-148);

- медичною документацією, якою підтверджується факт травмування і обставини лікування потерпілого від заподіяних обвинуваченим тілесних ушкоджень (т. 1 а.с. 43-119, 136-137).

Крім того, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину частково узгоджується із його показами під час судового розгляду, оскільки з них вбачається його перебування у час і місці за обставин обвинувачення, а також факт заподіяння фізичної сили до потерпілого. Так, обвинувачений не заперечив факт застосування фізичного насильства до потерпілого під час конфлікту, однак вмотивував це необхідністю захисту від агресивних дій потерпілого в межах необхідної оборони.

Відомостей про те, що будь-яка інша особа, окрім самого обвинуваченого, могла б вчинити інкримінований йому злочин, під час судового розгляду не повідомлено жодним учасником кримінального провадження.

Вирішуючи питання про правильність юридичної оцінки діяння, зокрема про розмежування умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження від необережного такого ушкодження (ст.128 КК), суд має належно з`ясувати зміст вольового критерію вини в зазначених злочинах із матеріальним складом, а також те, чи усвідомлював обвинувачений характер вчиненого діяння, чи передбачав його негативні наслідки та яке було ставлення до них.

Під час судового розгляду обвинувачений заперечив наявність у нього умислу на заподіяння будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому, при цьому припускав, що перелом пальця руки потерпілого могли спричинити саме його необережні дії під час штовханини та падіння на землю, також заперечував наявність мотиву на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого. Будь-якими доказами це не спростовано. В судовому засіданні потерпілий та свідки не повідомили відомостей, які в спростовували покази обвинуваченого в цій частині, зокрема не було повідомлено відомостей про наявність попередніх конфліктів чи взагалі знайомство потерпілого та обвинуваченого, про висловлення обвинуваченим погроз на адресу потерпілого, застосування більш ніж одного прикладання сили тощо.

Так, є взаємоузгодженими між собою, із висновками експертиз та протоколами слідчих експериментів, покази потерпілого, свідків та обвинуваченого в частині заподіяння виявленого у потерпілого тілесного ушкодження саме у час і у місці, зазначеному у обвинувальному акті, а також саме під час штовханини і падіння на землю, що вказує на те, що шкода здоров`ю потерпілого виникла саме внаслідок діянь обвинуваченого, тому в цій частині покази всіх вказаних осіб можуть бути покладені в основу вироку.

Посилання сторони захисту на можливість спричинення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень у інший час та інших обставин є припущеннями та будь-якими об`єктивними даними не підтверджені.

Поряд з тим доводи обвинувачення про умисний характер заподіяння тілесного ушкодження та його заподіяння на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час судового розгляду не підтвердились, оскільки обвинувачений це заперечив, а належними і допустимими доказами це не підтвердилось.

Обвинувачений, свідки та потерпілий в суді підтвердили відсутність попередніх конфліктів, неприязнених чи інших негативних стосунків між потерпілим та обвинуваченим, що б вказували на мотиви і волю обвинуваченого, які б спонукали його умисно заподіяти тілесні ушкодження потерпілому.

Згідно ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст.128 КК) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких міститься у ст.25 КК.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини в зазначених злочинах із матеріальним складом зумовлюються усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків та ставленням до них.

Фабула інкримінованої обвинуваченому статті 128 КК України не перебачає умисність діяння та його вчинення з мотивів неприязні як ознаки складу саме такого злочину, а наявність подібних кваліфікуючих ознак є складовою інших злочинів, а тому у випадку їх наявності це означало б помилковість кваліфікації вчиненого злочину стороною обвинувачення та виключало б кваліфікацію саме за ст.128 КК України.

Прокурором обвинувачення змінено не було, суд позбавлений можливості перекваліфікувати діяння на більш тяжкий злочин із умисною формою вини, тому суд вирішує справу в межах фактично пред`явленого обвинувачення.

У цій справі було встановлено, що тілесне ушкодження у потерпілого виникло саме внаслідок діянь обвинуваченого. Водночас доводи обвинувачення про умисність таких діянь належними і допустимими доказами не підтверджено, а суд не вбачає з фактичних встановлених обставин активної умисної протиправної поведінки обвинуваченого, яка б свідчила про наявність умислу та мала б наслідком виникнення середньої тяжкості тілесного ушкодження. Із врахуванням викладеного відповідні доводи обвинувачення є сумнівними і мають характер припущень.

Враховуючи викладене, потерпілий та свідки в суді не спростували захисну позицію обвинуваченого в частині суб`єктивної сторони відсутності прямого умислу і мотивів спричинення тілесних ушкоджень, частково її підтвердили, тому суд тлумачить сумніви в цій частині обвинувачення на користь обвинуваченого. За таких обставин, суд вважає, що обставини, які б вказували на наявність умислу на заподіяння тілесних ушкоджень залишились недоведеними належними і допустимими доказами.

Відомостей про те, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли бути ним отримані у будь-якому іншому місці, у будь-яких інший час, за будь-яких інших обставин, які б мали суттєве значення, внаслідок діянь будь-якої іншої особи, ніж це передбачено обвинуваченням, жодним учасником розгляду суду не повідомлено.

Між діянням обвинуваченого, що виразилось у застосуванні фізичної сили під час конфлікту, та наслідками у виді тілесних ушкоджень потерпілому встановлено прямий причинний зв`язок, що підтверджений висновками проведених у справі експертиз. Протилежні доводи сторони захисту суд вважає безпідставними і нічим не підтвердженими.

За таких обставин, суд вважає доведеним факт спричинення потерпілому виявленого у нього тілесного ушкодження саме обвинуваченим.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Доводи обвинувачення про наявність умислу обвинуваченого та умисність її діянь є припущеннями, сумнівними, тому не можуть покладатись в основу вироку з огляду на наступне.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 370 КПК України вимагає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Беручи до уваги наведені вище процесуальні норми, суд вважає, що оцінка доказів у даному кримінальному провадженні та відповідні висновки мають ґрунтуватись на стандарті доказування «поза розумним сумнівом».

Загальні критерії доведення поза розумним сумнівом у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини сформульовані ним у п. 54 Рішення від 06.12.2007 року у справі «Козинець проти України» та п. 43 Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», та зводяться до того, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. В інших рішеннях (зокрема, рішення у справі «Сергій Савенко проти України» від 24.10.2014 року, рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства») Європейський суд з прав людини зауважує, що таке доведення може випливати із співіснування достатньо сильних, чітких і таких, що підтверджують один одного, умовиводів або аналогічних неспростовних презумпцій факту.

При оцінці доказів суд також застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», визначений п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України».

Разом з тим суд зауважує, що конкретних правил формулювання таких умовиводів та неспростовних презумпцій факту ані в прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, ані в чинному законодавстві України не встановлено, однак критерій доказування поза розумним сумнівом втілений у загальному правилі оцінки доказів, яке сформульоване у статті 94 КПК України.

Оцінивши доводи сторін кримінального провадження та надані ними докази, суд вважає, що травма пальця руки потерпілим була отримана не внаслідок спричинення її безпосередньо від удару у обличчя, а стала результатом падіння потерпілого на руку об тверду поверхню, чого обвинувачений хоч і не передбачив, але повинен і міг передбачити. З врахуванням викладеного суд вважає, що суб`єктивна сторона злочину, вчиненого обвинуваченим, характеризується необережністю у вигляді злочинної недбалості - обвинувачений не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Враховуючи викладене, твердження у обвинувальному акті щодо умисного характеру діянь обвинуваченого не узгоджуються із фактичними обставинами кримінального провадження, не відповідають стандарту доказування «поза розумним сумнівом», а обвинувачення в цій частині ґрунтується на припущеннях та є сумнівним.

Із врахуванням наведених вище мотивів, дотримуючись принципів верховенства права, законності, змагальності сторін, диспозитивності кримінального судочинства, суд тлумачить усі сумніви на користь обвинуваченого, тому виключає із обвинувачення твердження про вчинення злочину на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та умисність нанесення удару обвинуваченим.

Оцінюючи доводи захисту про вчинення діяння в межах необхідної оборони суд приймає до уваги наступне.

Згідно статті 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певної підстави (юридичного факту). Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК такою підставою є лише вчинення особою суспільно небезпечного посягання.

Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про необхідну оборону» при розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Згідно п.5 цієї ж постанови, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Під час судового розгляду встановлено, що під час конфлікту за участю декількох осіб потерпілий не допускав жодних застосувань сили по відношенню до обвинуваченого, не висловлював жодних погроз на його адресу, не проявляв агресивних намірів. Сукупність досліджених доказів вказує на те, що претензії потерпілого як керівника юридичної особи, що є законним володільцем майна і орендарем ставка висловлювались цілком законно і обгрунтовано на адресу інших осіб, зокрема підлеглих працівників, а не обвинуваченого. Посилання обвинуваченого на те, що потерпілий наблизився в його сторону, що він сприйняв як загрозу і з цього моменту у нього виник стан необхідної оборони суд вважає необгрунтованими і надуманими, оскільки відомостей про виникнення будь-якої загрози для життя чи здоров`я обвинуваченого з боку потерпілого з встановлених судом обставин не вбачається. Доводи обвинуваченого про те, що відкриваючи двері автомобіля потерпілий ними вдарив його друга також не свідчать про умисний характер таких дій потерпілого та виникнення реальної загрози для життя чи здоров`я обвинуваченого або інших осіб. За таких обставин, будь-яка реальна загроза з боку потерпілого була відсутня, будь-яке суспільно небезпечне посягання потерпілим не вчинялось, тому стан необхідної оборони для обвинуваченого не настав, отже підстав вважати його діяння правомірним немає, вчинене ним діяння слід кваліфікувати як кримінально каране.

Доводи сторони захисту щодо перебування обвинуваченого при вчиненні злочину у стані фізіологічного афекту внаслідок сильного душевного хвилювання через неправомірні дії потерпілого суд вважає безпідставними, оскільки вони не мають правового значення для надання правової оцінки необережним діям обвинуваченого, встановленим під час судового розгляду, оскільки визначають медико-психологічний аналіз умисних діянь, активних дій як реакції по певні обставини, наявність яких в даному випадку судом не встановлена. Крім того, подібні доводи не грунтуються на наявних у справі доказах.

Доводи сторони захисту про неточності у даті завершення експертизи суд відхиляє, оскільки за наслідками допиту експерта та подання додаткових доказів встановлено, що така технічна описка, а також використання експертом консультації фахівців - рентгенологів не породжують сумнівів у достовірності висновків експертизи, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом. Доводи сторони захисту про неналежність висновку експертизи суд оцінює як надумані.

Суд не має переконливих підстав ставити під сумнів достовірність, належність та допустимість досліджених під час судового розгляду доказів, а також їх достатність для висновку про винуватість обвинуваченого.

Захисна позиція обвинуваченого зводилась до декількох взаємовиключних твердженнях і припущеннях, але не була чітко конкретизована і аргументована. Однак така позиція не узгоджується із наявними у справі, поданими стороною обвинувачення і дослідженими судом доказами, сторона захисту суду жодного доказу не подавала, тому захисна позиція оцінюється судом як непереконлива і недоведена під час судового розгляду.

На противагу цьому позиція сторони обвинувачення підверджується дослідженими під час судового розгляду належними і допустимими доказами.

Аналіз свідчень обвинуваченого в суді, зважаючи на рівень їх аргументованості, переконливості та послідовності, а також інших факторів, дає підстави вважати покази обвинуваченого в частині заперечень причетності до інкримінованого йому злочину та оспорювання механізму спричинення тілесних ушкоджень неправдивими.

Суд вважає правдивими, послідовними та такими, що узгоджуються із зібраними по справі доказами показання допитаних у суді свідків. Показання обвинуваченого під час судового розгляду суд оцінює як непослідовні, взаємно суперечливі між собою, протирічливі та неконкретизовані в частині конкретного механізму спричинення тілесних ушкоджень, що вказує на їх часткову неправдивість.

Частково неправдиві показання обвинуваченого під час судового розгляду, протирічливість показань та висловлення припущень замість повідомлення фактичних обставин, суд розцінює як спосіб захисту та намір уникнути кримінальної відповідальності за скоєне діяння.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину доводиться сукупністю зібраних у справі і досліджених судом доказів та об`єктивно не спростована належними і допустимими доказами. Заперечення проти обвинувачення суд вважає непереконливими, протирічливими, такими, що не ґрунтуються на поданих суду доказах.

Всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає доведеним винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Суд вважає, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ст. 128 КК України, оскільки він вчинив дії, які виразились у заподіянні необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу винуватого та його відношення до скоєного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання, досудову доповідь органу з питань пробації.

Обставин, що пом`якшують покарання суд не вбачає.

Обставин, що обтяжують покарання немає.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України, враховуючи тяжкість та характер кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше несудимий, має постійне місця проживання та місце роботи, враховуючи стан здоров`я обвинуваченого, його вік, соціальний статус, відсутність належної критичної оцінки скоєного, суд вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, оскільки такий вид покарання є достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд вважає можливим застосування ст.ст. 75, 76 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування призначеного цим вироком покарання за умови виконання певних обов`язків, оскільки його виправлення можливе без відбування покарання.

Запобіжний захід у цьому кримінальному провадженні не обирався.

При вирішенні цивільного позову суд приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви, - з іншого.

Обвинувачений повністю заперечив проти вимог цивільного позову з мотивів заперечення протиправності діяння, однак жодним чином не оспорив достовірність розміру визначеної позовом як матеріальної, так і моральної шкоди, жодних доказів на спростування обставин, покладених в основу позову не подавав, інших аргументів заперечень проти позову не повідомив.

Суд вважає доведеними позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі понесених потерпілим фактичних витрат на лікування, які підтверджені відповідними доказами. Так, суд вважає доведеними і обґрунтованими вимоги потерпілого в частині обґрунтування розміру матеріальної шкоди на суму 26 283 гривні, оскільки така сума витрат на лікування підтверджена договорами, медичною документацією, а також не оспорена стороною захисту.

Під час судового розгляду було встановлено, що внаслідок винних дій обвинуваченого цивільному позивачеві було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою відносно нього самого, фізичним болем, порушенням життєвих зв`язків, втраті душевного спокою, зміні звичного способу життя. За таких обставин, з врахуванням характеру правопорушення, матеріального стану обвинуваченого, ступіню його вини, глибини страждань потерпілого, інших обставин, які мають істотне значення, суд вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 20 тис. грн., що відповідає положенням ст.ст. 23, 1167 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

З матеріалів справи не вбачається достатньо переконливих доказів заподіяння такого розміру шкоди, який передбачений цивільним позовом. Відтак, заначений вище розмір задоволених позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого, - з іншого.

Таким чином, із урахуванням принципу диспозитивності кримінального судочинства цивільний позов підлягає задоволенню частково.

Судові витрати відсутні.

Речові докази: три DVD-R диски із відеозаписами слідчих експериментів слід залишити при матеріалах кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого статтею 128 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.

Відповідно до статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом іспитового терміну двох років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно до статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Контроль за поведінкою ОСОБА_8 покласти на Шевченківський районний відділ філії державної установи «Центр пробації» в місті Києві та Київській області.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 26 283 гривні, відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень, а всього 46 283 гривні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Речові докази - три диски із відеозаписами слідчих експериментів залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1