Справа №761/350/22 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4729/2023 Доповідач у ІІ інстанції: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

05 вересня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

захисників - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2023 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_9 до 06 жовтня 2023 року включно. Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , до 06 жовтня 2023 року включно. Визначено ОСОБА_8 заставу у розмірі 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 2 684 000 (два мільйони шістсот вісімдесят чотири тисячі) гривень, із покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим, суд першої інстанції врахувавши обставини, передбачені ст. 178 КПК України, проаналізувавши доводи, наведені сторонами у судовому засіданні, з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які утворюють сукупність тяжких та особливо тяжких злочинів, покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років із конфіскацією майна, яка може бути призначена обвинуваченим у разі доведення їх винуватості, та усвідомлення ними цієї обставини, дійшов висновку щодо існування ризиків, а саме: можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих, експертів та інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні, вчинити нове кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення в якому вони обвинувачуються.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 подалаапеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду в частині визначення розміру застави та ухвалити нову ухвалу, визначивши заставу у розмірі, передбаченому п.3 ч.5 ст. 182 КПК України - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує, що визначений судом розмір застави для обвинуваченого є непомірним та нереальним до виконання, обраний без врахування обставин, визначених ст. 178 КПК України, серед яких: спосіб життя та поведінка обвинуваченого, сім`я та особи на утриманні, наявність або відсутність у підозрюваного постійного місця проживання або законних джерел доходу, тобто суд не врахував те, що до моменту обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 мав постійну роботу, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні безробітну дружину, малолітнього сина та непрацездатну матір, те, що обвинувачений перебуває в місцях позбавлення волі вже 1 рік та 11 місяців і таким чином позбавлений можливості заробляти гроші, те, що дружина та син проживають в орендованій квартирі, стан здоров`я обвинуваченого.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання, застосувати відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, із забороною залишати місце проживання у нічний час з 23 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. наступного дня.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що твердження суду у вигляді його висновку про зміст, обсяг та обставини ймовірних кримінальних правопорушень без безпосереднього пересвідчення в цьому шляхом перевірки доказами на предмет підтвердження, є передчасним і явно хибним заключенням та неприйнятним для виправдання існування вказаних судом ризиків. Щодо ризику переховування від суду, то захисник вказує, що висновок суду про ймовірність виїзду обвинуваченого до Республіки Казахстан є безпідставним та необґрунтованим, без врахування місця реєстрації, роботи та соціальних зв`язків в м. Києві, а крім того, висновок суду про існування ризику втечі, який випливає виключно із тяжкості інкримінованого ОСОБА_9 злочину та загрози суворості покарання, що заперечується як нерелевантне виправдання КПК України та практикою ЄСПЛ.

Також захисник зазначає, що висновок суду щодо обґрунтованості обставин існування ризику впливу обвинуваченим на сторін та учасників провадження, який аргументований стадійністю судового розгляду та не проведенням допиту останніх в судовому засіданні спростовується матеріалами провадження, адже суд сам створює умови для неможливості даних осіб в судовому засіданні. Висновок суду щодо виправданості продовження запобіжного заходу у зв`язку з наявністю справжніх інтересів суспільства не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи. Також захисник вказує, що нічим не підтверджений висновок суду щодо існування ризику вчинення нового кримінального правопорушення. Крім того, захисник вказує, що судом належним чином не розглянуто можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинуваченого, не визначено розміру застави.

Заслухавши думки обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У відповідності до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого. При цьому суд, врахувавши тяжкість інкримінованих йому правопорушень фактичні обставини, за яких йому інкримінується вчинення цих правопорушень та наслідки їх вчинення, міра покарання, яка загрожує йому у разі визнання винуватим у скоєнні цих кримінальних правопорушень, у сукупності з даними про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який не має зареєстрованого місця проживання в Україні, є громадянином іншої держави, відсутність підтверджених даних про сталі соціальні зв`язки останнього, що свідчить про високий ступінь ймовірності втечі обвинуваченого ОСОБА_9 у разі застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, дійшов висновку про існування ризиків,передбачених ст. 177 КПК України, а саме, що існує ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків, потерпілих, експертів та інших обвинувачених у цьому провадженні, вчинення нового кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого. При цьому суд, врахувавши зміст та обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_8 , які утворюють сукупність тяжких та особливо тяжких злочинів, міру покарання, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості, а також особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, постійне місце проживання, посередньо характеризується з місця утримання, його вік та стан здоров`я, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків, потерпілих, експертів та інших обвинувачених у цьому провадженні, вчинення нового кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про необґрунтованість ризику втечі обвинуваченого ОСОБА_9 , то, відповідно до практики ЄСПЛ, такий ризик не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, водночас суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Також колегія суддів погоджується, що ризик переховування ОСОБА_9 не є очевидно безпідставним, оскільки він не має зареєстрованого місця проживання в Україні та є громадянином іншої держави.

Доводи захисника ОСОБА_7 з приводу невизначення обвинуваченому ОСОБА_9 розміру застави, то вони є безпідставними, оскільки у відповідності до п.1 ч.4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме, що він мав постійну роботу, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні безробітну дружину, малолітнього сина та непрацездатну матір, те, що обвинувачений перебуває в місцях позбавлення волі вже 1 рік та 11 місяців і таким чином позбавлений можливості заробляти гроші, як підстави для зменшення розміру застави колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що у даному кримінальному провадженні, всупереч доводам захисника ОСОБА_6 , відповідним і достатнім є визначений ОСОБА_8 розмір застави у 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки внесення застави саме в такому розмірі зможе гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Так, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , обставини кримінального провадження, існуючі ризики, і правильно визначив саме такий розмір застави, що відповідає вимогам ч.5 ст. 182 КПК України.

Отже, враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді домашнього арешту та зменшення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_8 колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2023 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Суддя Суддя