ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року

м. Київ

Справа № 639/1935/22

Провадження № 51- 4177 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженої ОСОБА_6 ,

а також в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої

ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузасудженої ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 липня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000827,за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України

(далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 липня 2022 року

ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , судові рішення щодо яких не оскаржуються у касаційному порядку.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 липня 2022 року порушено перед Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради питання про необхідність влаштування або встановлення опіки над малолітніми дітьми: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона в період

з 28 жовтня 2021 року по 29 жовтня 2021 року у нічний час доби, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, за попередньою змовою з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , маючи єдиний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна з проникненням до гаражу (сховища), цілеспрямовано прибули на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить сім`ї ОСОБА_14 .

Відповідно до заздалегідь розподілених злочинних функцій, з метою подальшого отримання викраденого майна, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 залишились очікувати біля паркану будинку за вищевказаною адресою, а ОСОБА_11 спочатку переліз через паркан, яким огороджено домоволодіння АДРЕСА_2 , потрапивши до двору, а потім діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, таємно, проник до гаражного приміщення, звідки викрав майно потерпілого ОСОБА_15 на загальну суму 5 095 грн.

Таким чином ОСОБА_11 , діючи узгоджено з ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , заволоділи майном потерпілого ОСОБА_15 , чим спричинили останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в період з 05 листопада 2021 року по 25 грудня 2021 року у м. Харкові за обставин, встановлених судом й наведених у вироку, діючи аналогічним способом з проникненням у житло та сховище вчинили дев`ять крадіжок чужого майна, внаслідок чого спричинили потерпілим матеріальну шкоду, а саме: ОСОБА_8

на суму 4 423 грн; ОСОБА_16 - 2 194 грн; ОСОБА_17 - 1 615 грн; ОСОБА_18 - 7 200 грн; ОСОБА_19 - 14 468 грн; ОСОБА_20 - 2 194 грн; ОСОБА_21 - 1 408 грн; ОСОБА_22 - 566,67 грн; ОСОБА_18 - 10 416 грн.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі, просить судові рішення змінити і на підставі статей 75, 76 КК звільнити її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. При цьому зазначає, що при призначенні покарання суди не надали належної оцінки тому, що кримінальні правопорушення вона вчинила у зв`язку з важким матеріальним станом, складними житловими умовами та тяжкими сімейними обставинами. Також вказує, що судами не враховано те, що вона мешкає в одній квартирі зі своєю матір`ю ОСОБА_13 , яка є особою похилого віку, пенсіонеркою, має хронічні хвороби та потребує постійного догляду, і з сестрою, котра має хронічне захворювання і їй необхідна стороння допомога.

Представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подала заперечення, в яких просить залишити касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_11 , підтримала касаційну скаргу засудженої та просила її задовольнити.

Представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженої ОСОБА_6 , яка підтримала свою касаційну скаргу, захисника ОСОБА_7 , представника потерпілої

ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 тапрокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і кваліфікація дій засудженої у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджена ОСОБА_6 вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не призначили їй покарання, не пов`язане з позбавленням волі, а саме - не застосували положень ст. 75 КК.

Відтак, засуджена ОСОБА_6 вважає, що судами не було дотримано визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за його видом (категорією), яке згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, кількість епізодів злочинної діяльності, великий розмір викраденого та не відшкодованого майна, відношення до скоєного, дані про особу ОСОБА_6 , котра раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліках у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працює, незаміжня, має на утриманні двоє малолітніх дітей: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом з дитинства, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що наявність на утриманні ОСОБА_6 двох неповнолітніх дітей та визнання обвинуваченою вини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, котрий є тяжким корисливим злочином, а тому підстав для застосування положень статей 69, 75 КК не має.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності та з урахуванням принципу індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 185 КК, у виді трьох років позбавлення волі.

Аналогічні за змістом доводи засудженої ОСОБА_6 були предметом розгляду суду апеляційної інстанції. Так, з рішення апеляційного суду вбачається, що апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , надав на них мотивовану відповідь, навів докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.

Зокрема, в ухвалі колегія суддів апеляційного суду вказала, що при призначенні обвинуваченій ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції в достатній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею злочину, а саме скоєння тяжкого корисливого злочину, велику кількість епізодів злочинної діяльності і великий розмір викраденого та не відшкодованого майна, а також належно оцінив всі обставини, на які посилається обвинувачена у своїй апеляційній скарзі.

Водночас апеляційний суд взяв до уваги й думку представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , котра в судовому засіданні зазначила, що обвинувачена не відшкодувала потерпілій ОСОБА_8 заподіяну шкоду, і вважала, що призначене їй покарання є справедливим.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, беручи до уваги дані про особу ОСОБА_6 , колегія суддів апеляційного суду належно перевірила доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 про незастосування щодо неї положень ст. 75 КК та дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_6 покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для її виправлення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Враховуючи наведене, колегія суддів касаційного суду вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів.

Доводи ж касаційної скарги засудженої ОСОБА_6 про неврахування судами при призначенні покарання того, що її матір та сестра мають хронічні хвороби і потребують постійного догляду, є неспроможними, оскільки зазначене, з огляду на тяжкість вчиненого злочину та обставини його вчинення, а саме кількість епізодів кримінального правопорушення, відсутність даних щодо відшкодування заподіяної шкоди, на думку колегії суддів касаційної інстанції, не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

А тому для зміни судових рішень та застосування щодо ОСОБА_6 положень

ст. 75 КК із звільненням її від відбування покарання з випробуванням, про що засуджена зазначає у своїй касаційній скарзі, підстав не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.

А тому касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в:

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 липня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3