Справа № 161/3113/18 Провадження №11-кп/802/525/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №000239 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 , цивільного відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ківерці Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Задоволено цивільний позов КП (КЗ) «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ). Стягнуто з ОСОБА_7 на користь КП (КЗ) «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради майнову шкоду - кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ) в сумі 69 425 (шістдесят дев`ять тисяч чотириста двадцять п`ять) грн.

Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ПАТ «Луцьке автотранспортне підприємство 10701», ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування завданої матеріальної, моральної шкоди. Стягнуто з ПАТ «Луцьке автотранспортне підприємство 10701» на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 300 000 (триста тисяч) грн. Стягнуто з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_9 страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із лікуванням потерпілого в сумі 144 153 (сто сорок чотири тисячі сто п`ятдесят три) грн. 56 коп. та моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Речові докази: транспортний засіб марки «БАЗ А079.14», номерний знак НОМЕР_1 - залишено за належністю законному володільцю ОСОБА_13 ; оптичний диск для лазерних систем зчитування з фрагментом відеозапису ДТП - залишено у матеріалах кримінального провадження.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн. 16 коп. судових витрат у справі за проведення експертиз.

За вказаним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 23 травня 2017 року близько 07:00 год. керуючи в світлу пору доби технічно справним автобусом марки «БАЗ А079.14», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по маршруту №23 в м. Луцьку на пр. Соборності в середній смузі руху в напрямку вул. Чорновола зі сторони вул. Гордіюк зі швидкістю 52,8 км/год., під`їжджаючи до регульованого пішохідного переходу, навпроти ТЦ «Гостинець» м. Луцьк, не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, продовжив рух прямо зі сталою швидкістю, чим порушив вимоги п. 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ), який здійснював перетин проїзної частини дороги по регульованому пішохідному переході на заборонений сигнал світлофора для пішоходів, з права на ліво відносно руху транспортного засобу.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ) було спричинено тілесні ушкодження у вигляді важкої відкритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому основи та склепіння черепа з забоєм головного мозку важкого ступеня, гострою епідуральною гематомою справа, субдуральними геморагічними нашаруваннями зліва та травматичним субарохноідальним крововиливом; спонтанний пневмоторакс справа; підшкірної гематоми та садна на лобній ділянці голови, які згідно висновку судово-медичної експертизи №699 від 18.07.2017 за ступенем тяжкості відносяться, зокрема, черепно-мозкова травма та спонтанний пневмоторакс - до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, підшкірна гематома та садна - до категорії легких тілесних ушкоджень.

Згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 (дослідження обставин дорожньо-транспортних пригод) №9212 від 11.12.2017 водій автобуса марки «БАЗ А079.14», номерний знак НОМЕР_1 при дотриманні вимог Правил дорожнього руху, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 .

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 , вимог п. 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху:

Так, в порушення вимог п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху, він не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну.

В порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний був виявити, він негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із таким вироком учасники кримінального провадження подали на нього апеляційні скарги:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі вважають вирок необґрунтованим, незаконним через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначають про те, що суд першої інстанції, мотивуючи свій висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, послався на висновок судово-автотехнічної експертизи дослідження обставин ДТП №9212 від 11.12.2017 та на висновок експерта №8070 від 05.05.2020, які він вважав належними та допустимими в розумінні ст. 85, 86 КПК України. Проте, обвинувачений своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не визнає, так як не допускав порушення ПДР України. Винним у пригоді щодо якої йде мова у даному кримінальному провадженні є пішохід, який грубо порушуючи ПДР України почав перетинати проїзну частину дороги на заборонений сигнал світлофора і перед самим автобусом різко почав прискорювати рух, тобто бігти.

Також вказують, що судом першої інстанції при визнанні винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ДТП за наведених у вироку обставин, суд покликався на те, що ОСОБА_7 скоїв наїзд на потерпілого ОСОБА_11 в момент виникнення небезпеки для водія транспортного засобу - момент виходу пішохода на проїзну часину, взявши до уваги саме варіант №1, викладений у висновку експерта №8070 від 05.05.2020. Однак, суд повторно, тобто після скасування попереднього вироку, залишив поза увагою два інші варіанти, які були предметом дослідження у цьому ж висновку експерта, і не надав їм відповідної оцінки та аналізу, не заперечивши їх та не зазначивши причин не взяття їх до уваги (про це зазначено в ухвалі Рівненського апеляційного суду).

Крім того, без належної оцінки суду залишилися відеозаписи події, з яких вбачається переміщення ОСОБА_11 в момент ДТП та протокол слідчого експерименту від 12.03.2020, проведений за участю ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 , проте без участі свідка ОСОБА_15 , який в момент ДТП перебував разом із ОСОБА_11 .

Також судом не надано оцінки поведінці, діям та дотримання (недотримання) ПДР під час ДТП пішоходом ОСОБА_11 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння (2,2%), що на думку Рівненського апеляційного суду могло істотно вплинути на його поведінку (темп руху, зміна руху і т.д.) і відображено в інших варіантах експерта щодо технічної можливості уникнення наїзду на ОСОБА_11 з боку водія ОСОБА_7 . Зазначають, що сторона захисту з таким твердженням погоджується.

Апелянти вважають, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону, які й перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення в даному кримінальному провадженні.

Посилаючись на вищевикладене, апелянти просять оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

- цивільний відповідач - ПАТ «Страхова група «ТАС», не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого і доведеності його вини, а також виду та міри покарання, вважає вирок суду незаконним в частині вирішення цивільного позову потерпілої до цього товариства, оскільки вважає його таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтовані, встановленим у ст. 370 КПК України.

Зазначає про те, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_7 був застрахований у ПАТ «Страхова група «ТАС», про що є наявний відповідний страховий поліс. Одним із страхових випадків відповідно до цього полісу є спричинення шкоди життю та здоров`ю третіх осіб, а страхова сума по такому випадку становить 200 000 грн. на одного потерпілого. З аналізу ст. 2, 3, 5, 22, 23, 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що для доведення розміру витрат на лікування потерплого, окрім фінансових документів, якими засвідчуються витрати на купівлю лікарських засобів, отримання медичних послуг, необхідна наявність відповідних документів (призначень, рецептів, виписки тощо), які видані закладом охорони здоров`я і в яких закріплена інформація про необхідність купівлі цих засобів чи отримання послуг із визначенням їх необхідної кількості, а також, що це є необхідним саме для лікування здоров`я, які є наслідок конкретного страхового випадку (ДТП), а не будь-яких інших захворювань. Окрім того, до цивільного позову повинні бути долучені докази на підтвердження вимог у позові. Проте, до цивільного позову позивачем долучені лише копії чеків (квитанцій) про купівлю медичних препаратів, лікарських засобів, і не додано жодних документів закладів охорони здоров`я, які підтверджують необхідність купівлі цих лікарських засобів у зв`язку з лікуванням потерпілого внаслідок ушкодження здоров`я при ДТП 23.05.2017. Позивачем надані медичні документи та чеки про лікування потерпілого в Німеччині, однак таке лікування в іноземній державі не було погоджено із ПАТ «Страхова група «ТАС», а тому в останнього відповідно до абз. 3 п. 24.1 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не може виникнути обов`язок щодо відшкодування витрат на лікування потерпілого за межами України. Тому оскаржуваний вирок в частині стягнення з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_9 страхового відшкодування в розмірі 144 153 грн. 56 коп. є необґрунтованим і суперечить положенням ст. 24 згаданого Закону.

Окрім того, зазначає про незаконність оскаржуваного вироку в частині задоволення цивільного позову щодо стягнення з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_9 страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., оскільки це не відповідає положенням ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода в розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Так, судом першої інстанції помилково розраховано 5% моральної шкоди саме від страхової суми за полісом - 200 000 грн.

Додатково апелянт вказує про те, що відповідно до п. 24.3 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті. У п. 24.2 ст. 24 цього Закону визначено, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. З долучених документів не можливо встановити точну кількість днів лікування, яка б була підтверджена відповідним закладом охорони здоров`я. Однак, враховуючи ступінь ушкодження здоров`я потерпілого, то в даному випадку розмір відшкодування необхідно визначати з розрахунку максимальної кількості днів, які можуть бути враховані - 120. Мінімальна заробітна плата на момент ДТП у місячному розмірі становила 3200 грн. Враховуючи це, обґрунтованим розміром страхового відшкодування буде розмір 12 800 грн. (3200 / 30 х 120 днів), а розмір моральної шкоди - 640 грн. (12 800 х 5%).

Посилаючись на вищевикладене, ПАТ «Страхова група «ТАС» просить вирок суду в частині заявленого до їх товариства цивільного позову змінити, стягнувши з останнього на користь ОСОБА_9 12 800 грн. страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, та 640 грн. - страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційних скарг, учасників кримінального провадження щодо них, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст. 370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як вчинення необережних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

При цьому, посилання сторони захисту в апеляційній скарзі про відсутність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовується сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції і, яким була надана відповідна юридична оцінка в розумінні ст. 94 КПК України.

Як встановлено в ході судового розгляду провадження місцевим судом, і з цим погоджується апеляційний суд, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними та дослідженими судом доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими в розумінні положень ст. 84, ст. 85 та ч. 1 ст. 86 КПК України.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що 23 травня 2017 року близько 07:00 год. керував автобусом «Еталон» рухаючись по маршруту №23 в напрямку Гіпермаркету «Там-Там» зі сторони Північного ринку, що в м. Луцьку. Під`їжджаючи до перехрестя пр. Соборності та пр. Молоді помітив, що на світлофорі для нього як водія засвітився червоний сигнал, при цьому він не гальмував, а пустив автобус «накатом», швидкість була близько 10 км/год. Коли увімкнувся зелений сигнал світлофору, то він відразу почав розгін автобуса, транспортних засобів та інших перешкод на дорозі не було. Проїхавши половину відстані, помітив як на пішохідний перехід виходять два пішоходи. Коли він пригальмував, то пішоходи також зупинилися та подивились в його сторону, тому точно бачили, що автобус рухається, це було близько 10 метрів до пішохідного переходу. Після їх зупинки, він почав набирати швидкість руху і в цей момент один із пішоходів, а саме, потерпілий, почав перебігати дорогу, у зв`язку з чим він намагався уникнути наїзду на нього, але не встиг і здійснив наїзд на пішохода. Відразу ж після цього він викликав швидку допомогу та працівників поліції. Вважає, що ним не було допущено вимог Правил дорожнього руху, в його маневрах усе зроблено правильно. Натомість сам потерпілий порушив ПДР, і саме його дії перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Просив його виправдати. Цивільні позови не визнає.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами у їх своїй сукупності:

Показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка суду показала, що очевидцем ДТП, яка сталась 23 травня 2017 року з її сином ОСОБА_11 , вона не була, оскільки у цей час перебувала за кордоном. Їй зателефонувала сусідка і повідомила, що син потрапив в ДТП у зв`язку з чим перебуває в лікарні. Наступного дня вона приїхала в Україну та побачила сина, який перебував в реанімації і знаходився в комі. Показала, що вона переглядала наявне відео ДТП на якому бачила, що водій транспортного засобу ніяким чином не намагався уникнути зіткнення, а її син рухався по пішохідному переході і намагався втекти. Окрім того, вказала, що власник маршрутного транспортного засобу, де працював ОСОБА_7 частково оплатив лікування її сина - близько 17 тис. грн. На даний час син потребує щоденного догляду, оскільки перебуває без свідомості у лежачому стані, визнаний інвалідом I групи. Наполягала на найсуворішій мірі покарання, пов`язаній з позбавленням волі. Також просила задовольнити заявлений нею цивільний позов.

Показаннями свідка ОСОБА_16 , який надав покази про те, що 23 травня 2017 року, близько 07:00 год., він їхав на роботу в маршрутному таксі №23 на пр. Соборності зі сторони Північного ринку, що в м. Луцьку. Сидів на 3 ряді сидінь біля вікна та коли проїжджали перехрестя пр. Соборності та пр. Молоді на зелений сигнал світлофору, помітив двох пішоходів, які рухалися на заборонений для них сигнал світлофору. Показав, що водій маршрутного транспортного засобу пригальмував, майже зупинився, а потом знову продовжив рух - він декілька разів так робив, і згодом зробив маневр ліворуч, однак в цей час один з чоловіків - потерпілий почав бігти, після чого й відбулося зіткнення. Цих пішоходів він особисто побачив за метрів 10-15, і водій їх також мав бачити, оскільки у той час рух був взагалі не інтенсивний. Екстрене гальмування водій застосував вже в момент зіткнення, а до цього, то пригальмовував, то знову ж їхав. Після цього він викликав працівників поліції.

Показаннями свідка ОСОБА_15 , який суду показав, що в травні 2017 року близько 07:00 год. ранку він ішов з потерпілим ОСОБА_11 через пішохідний перехід поблизу ТЦ «Гостинець». Як тільки вони ступили на пішохідний перехід - «зебру» і пройшли кілька кроків, з`явилась маршрутка. Він почув як вона пригальмувала, тому зробив крок назад та зупинився, в той час як ОСОБА_11 навпаки - ступив крок вперед. При цьому, водій маршрутного таксі ОСОБА_7 не зупинився, а кілька разів пригальмовував, потім маневрував намагаючись проїхати повз них. В цей момент він зупинився, а потерпілий ОСОБА_11 перебував майже на середині дороги та зробив різкий ривок і почав перебігати дорогу перебуваючи на пішохідному переході у зв`язку з чим маршрутка здійснила наїзд на ОСОБА_11 . Також показав, що алкогольні напої з ОСОБА_11 вони разом не вживали і, при цьому, він не звертав уваги на те чи потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння. Він не пригадує на який колір світлофора вони переходили дорогу і чи взагалі світлофор тоді працював. Також вказав, що з ним проводився слідчий експеримент, під час якого він дав точні показання, жодних зауважень у нього не було.

Показаннями свідка ОСОБА_13 (власник маршрутного транспортного засобу), який суду дав показання про те, що 23 травня 2017 року до нього зателефонував обвинувачений ОСОБА_7 та повідомив, що трапилось ДТП за його участю, після чого він приїхав в лікарню аби дізнатися стан потерпілого ОСОБА_11 . В медичному закладі перебувало двоє молодих людей, які придбали потерпілому необхідні ліки, за які він віддав їм грошові кошти. Потерпілий ОСОБА_11 лежав сам і нікого з близьких осіб біля нього не було, а через деякий час приїхала його матір із-за кордону. Він оплатив перший місяць лікування потерпілого та витратив на це близько 17000 грн., при цьому зауважив, що обвинувачений ОСОБА_7 передавав йому грошові кошти близько 4000-5000 грн. Також показав, що він спілкувався з матір`ю потерпілого, просив у неї вибачення. З приводу того чи спілкувався обвинувачений ОСОБА_7 з матір`ю потерпілого, він не пригадує.

Показаннями свідка ОСОБА_14 , який надав показання про те, що 23 травня 2017 року вранці, він стояв своїм автомобілем поблизу РАГС у м. Луцьку і у цей час почув гальмування маршрутки, хоча для неї був зелений сигнал світлофора. Піднявши голову побачив, що двоє хлопців переходять пішохідний перехід на заборонений сигнал. Пішоходи спочатку зупинились, а транспортний засіб почав набирати швидкість та трішки змінив рух в сторону аби їх оминути, тоді один із них почав бігти у зв`язку з чим маршрутне таксі здійснило наїзд на нього. Він припускає, що чоловіки могли бути в стані сп`яніння.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме:

- подорожній лист автобуса з номерним знаком НОМЕР_1 під № НОМЕР_2 від 23.05.2017 відповідно до якого водій ОСОБА_7 23.05.2017 о 05:50 год. виїхав маршрутом №23 до 13:42 год.;

- протоколом огляду місця події від 23.05.2017 з оформленими до нього фототаблицями, яким зафіксовано місце ДТП, а саме - проїзна частина дороги пр. Соборності, навпроти ТЦ «Гостинець» на пр. Соборності, 11Л. В ході проведення огляду виявлено два сліди гальмування, які закінчуються біля передніх коліс автобуса «БАЗ А079.14», номерний знак НОМЕР_1 . Правий слід гальмування має свій початок за 7,7 м. до правого краю дороги за 1,2 м. до рогу буд. № 11Л пр. Соборності, та за 2,6 м. до початку розмітки регульованого пішохідного переходу - загальною довжиною 18,2 м. Лівий слід гальмування має свій початок за 9,5 м. до правого краю дороги на відстані до 0,7 м. до рогу буд. № 11Л пр. Соборності, та 2,0 м. до початку розмітки регульованого пішохідного переходу, загальною довжиною 17,3м.;

- протокол огляду місця події від 23.05.2017, відповідно до якого слідчим в приміщенні охорони фірми «Егоїст», що за адресою: пр. Соборності, 22, м. Луцьк, вилучено відеозаписи з камер зовнішнього спостереження, на яких відображено момент ДТП, яка мала місце 23 травня 2017 року близько 07:00 год.;

- протокол огляду документу (відеозапису) від 24.05.2017 з доданими до нього фототаблицями, яким зафіксовано огляд вищевказаного відеозапису з камер зовнішнього спостереження з приміщень «Егоїст» та конкретний момент ДТП. З переглянутого диску в ході судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що пішоходи ОСОБА_11 та ОСОБА_15 рухались у напрямку до регульованого пішохідного переходу на пр. Соборності до ТЦ «Гостинець» і на момент їх виходу на проїжджу частину вона була вільна від транспортних засобів. Згодом з`являється маршрутний транспортний засіб (автобус) (тобто як пішоходи, так і водій вільно могли бачити один одного), будь-яких інших транспортних засобів у попутному напрямку немає. Маршрутне таксі не зупиняється, не зважаючи на наявність людей на дорозі. При цьому, один з пішоходів зупиняється, а інший прискорює свій рух та переходить на біг, а автобус продовжує рух і дещо змінює свій напрямок, намагаючись уникнути зіткнення, однак збиває потерпілого, який відлітає від удару;

- висновок експерта №242 від 30.06.2017 з доданими ілюстрованими таблицями, з яким встановлено, що на момент експертного огляду автобуса марки «БАЗ А079.14», номерний знак НОМЕР_1 система рульового керування, робоча гальмова система та ходова частини знаходилися в працездатному стані;

- висновок №298 від 09.08.2017 відповідно до якого встановлено, що у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору швидкість руху автобуса марки «БАЗ А079.14», номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 на момент початку гальмування була не меншою ніж 52,8 км/год.;

- виписку КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» №9049 від 23.05.2017 з якої вбачається, що у ОСОБА_11 встановлено діагноз: «Важка відкрита черепно-мозкова травма. Перелом основи та склепіння черепа. Забій головного мозку важкого ступеня. Гостра епідуральна гематома справа. Травматичний САК. Субдуральні геморагічні нашарування зліва. Підшкірна гематома та садна чола. Гіпостатична двобічна пневмонія. Спонтанний пневмоторакс справа. Алкогольне сп`яніння»;

- довідку ВОНД №3332/1-7 від 15.11.2017, яка підтверджує, що ОСОБА_11 23 травня 2017 року перебував в стані алкогольного сп`яніння - 2,2 % проміле;

- висновок експерта №699 від 18.07.2017 з якого вбачається, що у ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: важка відкрита черепно-мозкова травма у вигляді перелому основи та склепіння черепа з забоєм головного мозку важкого ступеня, гострою епідуральною гематомою справа, субдуральними геморагічними нашаруваннями зліва та травматичним субарохноідальним крововиливом, спонтанний пневмоторакс справа, підшкірна гематома та садна на лобній ділянці голови. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті контакту з травмуючою дією тупих предметів, цілком можливо під час ДТП в час вказаний в постанові та в медичній документації, за ступенем тяжкості черепно-мозкова травма та спонтанний пневмоторакс відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, підшкірна гематома та садна за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень;

- протокол проведення слідчого експерименту з свідком ОСОБА_15 від 12.09.2017 та додану до нього схему ДТП відповідно до якого, що цей свідок продемонстрував за яких обставин 23 травня 2017 року в м. Луцьку на пр. Соборності в середній смузі руху в напрямку до вул. Чорновола зі сторони вул. Гордіюк, автобус марки «БАЗ А079.14», номерний НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_11 ;

- висновок судової автотехнічної експертизи дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди №9212 від 11.12.2017, з якого вбачається, що водій автобуса марки «БАЗ А079.14», номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, а саме: в момент виникнення небезпеки для руху (з постанови слідчого - в момент виявлення пішоходів, які виходять на проїзну частину), негайно вижити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Водій цього автобуса при дотриманні вимог Правил дорожнього руху, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 ;

- висновок експерта №8070 від 05.05.2020 (експертиза проведена на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду від 31.01.2020) відповідно до якого: у ситуації №1, що розглядається, водій автобуса марки «БАЗ А079.14», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, а саме - в момент виникнення небезпеки для руху негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу; у ситуації №4.1 Варіант 1 - при наданих судом даних, в момент небезпеки - виходу пішохода на проїзну частину, водій автобуса «БАЗ А079.14», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при дотриманні вимог ПДР України, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 .

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які, на думку апеляційного суду, є послідовними та узгоджуються між собою, а також містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності відтворюють картину подій, яка мала місце 23 травня 2017 року близько 07:00 год. в м. Луцьку на пр. Соборності за участі обвинуваченого ОСОБА_7 як водія та ОСОБА_11 як пішохода, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст. 91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд доходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст. 85, 86 КПК України.

Водночас, апеляційний суд критично відноситься до апеляційних тверджень сторони захисту про відсутність вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення з посиланням на те, що останній не порушував ПДР України, а дії потерпілого ОСОБА_11 як пішохода, який перетинав проїзну частину дороги на заборонений для нього сигнал світлофора і почав перебігати безпосередньо перед автобусом, лежать у причинному зв`язку з виникненням ДТП, оскільки вони суперечать дослідженим безпосереднього в судовому засіданні доказам у кримінальному провадженні, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути відповідальності за вчинене, про що також правильно зазначено й судом першої інстанції у вироку.

Апеляційний суд повністю погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що недотримання водієм ОСОБА_7 вимог п. 2.3 «б» та п. 12.3. ПДР України перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП в результаті якої потерпілий ОСОБА_11 отримав у тому числі тяжке тілесну ушкодження, що, на думку суду апеляційної інстанції, фактично підтверджено висновком судової автотехнічної експертизи №9212 від 11.12.2017 та висновок експерта №8070 від 05.05.2020 наряду та в сукупності з іншими дослідженими доказами.

Місцевий суд із врахуванням положень п. 1.10 ПДР України цілком правильно визначив те, що виникненням небезпеки для водія ОСОБА_7 є саме момент виходу пішоходів у тому числі потерпілого ОСОБА_11 на проїзну частину.

З урахуванням цього, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про не взяття до уваги висновку експерта №365 від 12.10.2017, з якого вбачається, що момент виникнення небезпеки для водія настає саме із моменту зміни темпу руху пішохода, у зв`язку з чим було зроблено висновок про те, що водій ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 шляхом застосування екстреного гальмування.

Так, водій ОСОБА_7 у відповідності до п. 2.3 «б», 12.3 ПДР України, повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою і відповідно реагувати за її зміною, а у момент виникнення небезпеки для руху негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Проте, як встановлено ОСОБА_7 у момент коли він об`єктивно був спроможний виявити небезпеку для руху, тобто в момент виходу пішоходів на проїзну частину, завчасно не застосував екстрене гальмування аж до зупинки транспортного засобу. У разі якби він це зробив, то мав би технічну можливість запобігти наїзду на пішохода.

Апеляційні доводи про те, що суд першої інстанції взявши до уваги варіант №1, викладений висновку №8070 від 05.05.2020 і вказавши про те, що моментом виникнення небезпеки для водія ОСОБА_7 є момент виходу пішохода на проїзну частину, залишив поза увагою два інші варіанти висновку, колегія суддів не може вважати істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, оскільки суд фактично з урахуванням положень п. 1.10 ПДР України визначивши сам момент виникнення небезпеки, взяв до уваги той варіант висновку, який відповідно до правової оцінки наряду з іншими доказами у кримінальному провадженні у тому числі висновок №9212 від 11.12.2017 підлягав застосуванню в даній дорожній події.

Цілком безпідставними є апеляційні доводи сторони захисту про те, що місцевим судом не надано оцінки поведінці, діям та дотримання (недотримання) ПДР України під час ДТП ОСОБА_11 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, оскільки, як вбачається із вироку, дані обставини були предметом дослідження і з цього приводу, суд зазначив, що це жодним чином не спростовує вини обвинуваченого та не перебуває у причинному-наслідковому зв`язку з наслідками ДТП.

Такими, що не заслуговують на увагу суду твердження сторони захисту про те, що судом не було надано належної оцінки відеозаписам подій на яких зафіксовано переміщення ОСОБА_11 в момент ДТП, так як такий відеозапис досліджений безпосередньо в судовому засіданні і йому надано відповідну правову оцінку в сукупності з іншими доказами.

Той факт, що судом не зазначено у вироку про протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 , на думку апеляційного суду, не дає підстав вважати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б скасування оскаржуваного вироку, оскільки такі особи безпосередньо допитувались судом та показали про відомі їм обставини, а учасники кримінального провадження у тому числі сторона захисту мала можливість ставити їм питання.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що доводи апеляційної скарги сторони захисту фактично зводяться до її незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

Таким чином, усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду, оскільки фактично були предметом дослідження судом першої інстанції і їм була надана відповідна юридична оцінка.

За таких обставин, апеляційна скарга сторони захисту до задоволення не підлягає.

Щодо міри призначеного обвинуваченому покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 50 та 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані судом першої інстанції.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 місцевим судом враховано, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, який за формою вини є необережним, а за кваліфікацією злочинів по ступеню тяжкості відповідно до ст. 12 цього Кодексу, відноситься до категорії тяжких, а також було враховано і наслідки від його вчинення, є тяжке тілесне ушкодження. При цьому, як встановлено апеляційним судом на даний час, потерпілий ОСОБА_11 помер.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, судом встановлено не було.

З достатньою повнотою судом взято до уваги дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він вину у вчиненому не визнав, не судимий, має постійне місце проживання, де виключно позитивно характеризується, а також його сімейний стан та стан його здоров`я.

Враховано було і думку потерпілої, яка наполягала на суворій мірі покарання.

Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 основного покарання у виді 3 років позбавлення волі, суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного і інші обставини кримінального провадження. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про відсутність застосування інституту умовного засудження, передбаченого ст. 75 КК України, або ж положень ст. 69 КК України.

Погоджується апеляційний суд і з висновком місцевого суду про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, оскільки в прямому причинному зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який являється тяжким, фактично є грубе порушення правил безпеки дорожнього руху, а останнє в свою чергу із наслідками від цього.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначені обвинуваченому основне та додаткове покарання відповідають принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто м`якими або ж надто суворими.

Окрім того, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду щодо вирішення долі речових доказів та судових витрат, оскільки ці питання вирішено у відповідності до ст. 100, 124 КПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги цивільного відповідача ПАТ «Страхова група «ТАС» апеляційний суд зазначає про таке.

Цивільний відповідач - ПАТ «Страхова група «ТАС» вказує про необґрунтованість та незаконність вироку суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої до страховика, що стосується матеріальної шкоди, пов`язаної із лікуванням потерпілого ОСОБА_11 , та моральної шкоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілій стороні було заподіяно матеріальну та моральну шкоду.

Встановлено і те, що на момент настання ДТП транспортний засіб марки «БАЗ А079.14», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_7 був застрахований у ПАТ «Страхова група «ТАС».

Місцевий суд дійшов висновку про необхідність стягнення і, зокрема з ПАТ «Страхова група «ТАС» як матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого ОСОБА_11 в розмірі 144 153 грн. 56 коп., так і моральної шкоди в сумі 10 000 грн.

З приводу апеляційних доводів щодо незаконності вироку суду в частині цивільного позову про стягнення матеріальної шкоди, пов`язаної із лікуванням потерпілого, то апеляційний суд вважає їх цілком безпідставними, оскільки місцевим судом в цій частині у повній мірі було дотримано вимог чинного законодавства.

Підтримуючи вирок в цій частині апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Пунктом 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Стаття 24 цього ж Закону визначає порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із лікуванням потерпілого, де в п. 24.1 передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

На підтвердження витрат, пов`язаних з лікуванням, потерпілою стороною до цивільного позову було долучено документи про понесені нею витрати, а саме виписки із медичної документації, касові чеки, квитанції, тощо.

Суд першої інстанції належним чином дослідивши надані потерпілою стороною документи, встановив, що шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого ОСОБА_11 внаслідок ДТП в сумі 144 153 грн. 56 коп. є обґрунтованою та підтверджена документально, а тому ухвалив стягнути її з ПАТ «Страхова група «ТАС», і з цим повністю погоджується апеляційний суд.

При цьому, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції стягнув з ПАТ «Страхова група «ТАС» шкоду за витрати, які не підтверджені на його думку належними доказами, на увагу суду не заслуговують як безпідставні, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, витрати потерпілою стороною понесені були внаслідок ДТП про яку йде мова у даному кримінальному провадженні, що й підтверджено відповідними доказами, які апеляційний суд вважає належними та допустимими.

Цілком безпідставними апеляційний суд вважає доводити апелянта про те, що ті витрати, які були понесені на лікування ОСОБА_11 в Німеччині, тобто за межами України не повинні стягуватись із страховка з посиланням на те, що таке лікування не було погоджено з останнім, оскільки вони не узгоджуються з положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому, понесені витрати на лікування за кордоном є підтвердженими відповідними доказами.

Таким чином, вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої про стягнення матеріальної шкоди зміні шляхом зменшення розміру витрат, як про це просить апелянт, не підлягає, оскільки він є цілком законним, обґрунтованим і вмотивованим і розумінні ст. 370 КПК України.

З приводу апеляційних доводів щодо незаконності вироку суду в частині цивільного позову про стягнення з ПАТ «Страхова група «ТАС» моральної шкоди в користь потерпілої, то апеляційний суд вважає їх частково обґрунтованими, так як місцевим судом в цій частині у повній мірі не дотримано вимог чинного законодавства.

Висновок місцевого суду про необхідність стягнення моральної шкоди є правильним, однак її сума невірно визначена з урахуванням наступного.

Статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Пункт 50 ст. 1 Закону України дає визначення поняттю страхова виплата (страхове відшкодування) - це грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства.

З вироку вбачається, що місцевий суд розмір моральної шкоди визначив виходячи із всього ліміту суми страхового відшкодування вказаного у договорі (Поліс), а саме - 200 000 грн., а не із фактичної страхової виплати, тобто встановленого розміру шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого ОСОБА_11 - 144 153 грн. 56 коп., що не відповідає положенням ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

А тому, вирок суду в цій частині підлягає зміні шляхом правильного визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь потерпілої.

Такими чином, оскільки розмір шкоди, пов`язаної із лікуванням потерпілої, який підтверджено відповідними доказами у матеріалах кримінального провадження становить 144 153 грн. 56 коп., то моральна шкода від цієї суми з урахуванням її 5 відсотків буде становити 7 208 грн. (144153,56 х 5%).

Зважаючи на вищевикладене, оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої до ПАТ «Страхова група «ТАС» про стягнення моральної шкоди підлягає зміні шляхом зменшення її суми.

Усі інші апеляційні доводи з приводу незаконності вироку суду в оскаржуваних його частинах цивільним відповідачем колегія суддів вважає такими, що зводяться до безпідставного зменшення розміру шкоди (матеріальної та моральної) у пред`явленому позові потерпілої до ПАТ «Страхова група «ТАС».

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга цивільного відповідача ПАТ «Страхова група «ТАС» підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи наведене вище та керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу цивільного відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2023 року в частині цивільного позову ОСОБА_9 до ПАТ «Страхова група «ТАС» про стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 7208 (сім тисяч двісті вісім) грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді