УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року

м. Київ

справа № 750/4185/22

провадження № 51-3739 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від

20 квітня 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2023 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року, ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України на строк 5 років;

- за ч. 4 ст. 185 КК України на строк 5 років 1 місяць.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Вирішення питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 07 червня 2022 року, близько 21 год, в умовах воєнного стану, перебуваючи в квартирі

АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав чуже майно, що належить ОСОБА_6 , на загальну суму 3322,86 грн, чим спричинив останній матеріальну шкоду на вказану суму.

22 червня 2022 року, близько 12 год, повторно, в умовах воєнного стану, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав чуже майно, що належить ОСОБА_7 , заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на суму

6296,12 грн.

25 червня 2022 року, близько 01 год 30 хв., повторно, в умовах воєнного стану, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав чуже майно, що належить ОСОБА_8 , чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на суму 1100 грн.

Також, в цей же день, близько 03 год, повторно, в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом розбиття скла, проник до автомобіля Peugeot 406, д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився поряд з будинком № 32 по вул. Рокосовського у м. Чернігові, звідки намагався таємно викрасти чуже майно на загальну суму 3390 грн, що належить ОСОБА_9 . Однак з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки був затриманий працівниками поліції на місці вчинення злочину.

У касаційній скарзі захисник просить оскаржувані судові рішення змінити, призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК України, від відбування якого звільнити з випробуванням, на підставі ст. 75 цього Кодексу.

В обґрунтування вказує, що призначене ОСОБА_5 місцевим судом та залишене без змін судом апеляційної інстанції остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць є надто суворим. Стверджує, що судами попередніх інстанцій, незважаючи на наявність підстав для застосування ст. 69 КК України, не призначено обвинуваченому більш м`якого покарання ніж передбачено законом. Зокрема, на думку захисника, обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин, при цьому відсутня матеріальна шкода заподіяна кримінальними правопорушеннями внаслідок добровільного повернення засудженим майна потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також відсутні претензії матеріального характеру з боку потерпілого ОСОБА_7 . Разом з цим, з урахуванням наявності підстав для застосування ст. 69 цього Кодексу, просить звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій в касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами, особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, вчинив кримінальні правопорушення проти власності за короткий період часу в умовах воєнного стану, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання, щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 остаточного покарання із застосуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у розмірі максимально наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 цього Кодексу.

Непогодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, захисник звернулася із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін, належним чином мотивувавши своє рішення.

В обґрунтування апеляційний суд вказав, що враховуючи вчинення

ОСОБА_5 тяжких кримінальних правопорушень проти власності за короткий період часу в умовах воєнного стану, останній на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, а тому колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення призначеного йому покарання та для застосування до нього положень статей 69, 75 КК України. При цьому, зазначив, що призначаючи обвинуваченому покарання місцевий суд врахував всі обставини, на які посилається сторона захисту, та відхилив доводи захисника про суворість призначеного покарання.

За приписами ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінальних правопорушень) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

На переконання колегії суддів касаційного суду, за обставинами цього кримінального провадження, хоча і встановлено наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, однак відсутні підстави вважати, що вони істотно знижує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Водночас, враховуючи відсутність будь-яких позитивних характеристик особи засудженого, кількість епізодів злочинної діяльності, її системність, наведені захисником обставини стали підставою для призначення ОСОБА_5 остаточного покарання у розмірі максимально наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України, у тому числі і щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, відповідно до приписів ст. 69 КК України. На думку Суду, за встановлених обставин справи та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_5 остаточне покарання, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Разом з цим, суд касаційної інстанції зазначає, що відсутність підстав для пом`якшення призначеного засудженому покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі, про що зазначено вище, виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України, оскільки у цьому випадку не дотримується одна із умов застосування цього інституту, а саме призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3