СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/2900/23
ун. № 759/8789/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника третьої особи адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001799 від 22.12.2022 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001799 від 22.12.2022 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Клопотання обґрунтовувалось тим, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001799 від 22.12.2022 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,.

20.04.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено мобільний телефон «Iphone 14 PRO MAX» imei1: НОМЕР_1 , а також imei2: НОМЕР_2 , з сім картою (абонентський номер) НОМЕР_3 . Крім того, у клопотанні вказано, що мобільний телефон вилучено поза ухвалою слідчого судді, однак постановою слідчого ГСУ Національної поліції України вказаний мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, просять слідчого суддю постановити ухвалу про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме на мобільний телефон «Iphone 14 PRO MAX» imei1: НОМЕР_1 , а також imei2: НОМЕР_2 , з сім картою (абонентський номер) НОМЕР_3 , що вилучений 20.03.2023 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про накладення арешту з підстав наведених у ньому.

Захисник у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, оскільки вилучення зазначеного мобільного телефону не відповідає ухвалі слідчого судді про проведення обшуку.

Дослідивши клопотання та додані до нього докази, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні зазначеного клопотання, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001799 від 22.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Уході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на майно, яке було вилучено під час обушку 20.03.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року у справі №759/6344/23 надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, даною ухвалою чітко встановлено майно у вигляді речей та документів, яке може бути вилучено під час обшуку.

У відповідності до протоколу обшуку від 20 квітня 2023 року та опису речей та документів вилучених під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 було вилучено мобільний телефон «Iphone 14 PRO MAX» imei1: НОМЕР_1 , а також imei2: НОМЕР_2 .

Дослідивши ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року у справі №759/6344/23 про надання дозволу на проведення обшуку, протокол обшуку від 20 квітня 2023 року та опис речей та документів вилучених під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , суд встановив, що на вилучення під час обшуку мобільного телефону «Iphone 14 PRO MAX» imei1: НОМЕР_1 , а також imei2: НОМЕР_2 слідчий суддя дозволу не надавав.

Постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ Національної поліції України від 21 квітня 2023 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, вилучений під час обшуку 20.04.2023 року мобільний телефон «Iphone 14 PRO MAX» imei1: НОМЕР_1 , а також imei2: НОМЕР_2 , з сім картою (абонентський номер) НОМЕР_3 .

Слідчий суддя наголошує, що визнання органом досудового розслідування речей та документів речовими доказами у кримінальному провадженні не презюмує, що вони є такими. Слідчий суддя під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно має, зокрема, встановити чи може вважатись вилучене майно, в даному випадку мобільний телефон, речовим доказом у кримінальному провадженні.

Пунктом 7 частини 1 статті 131 КПК України визначено арешт майна як захід забезпечення кримінального провадження.

Статтею 132 КПК України визначені загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження та передбачені обставини, за яких не допускається застосування заходів кримінального провадження. Серед таких обставин у ч.3 ст.132 КПК України передбачено, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ч.5 ст.132 КПК України, для оцінки потреб досудового розслідування, слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

За змістом ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Відповідно статті 64-2 КПК України, третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Зважаючи на ч.1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Суд враховує, що статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Дослідивши наявні матеріали справи суд дійшов висновку, що вилучений мобільний телефон «Iphone 14 PRO MAX» imei1: НОМЕР_1 , а також imei2: НОМЕР_2 , з сім картою (абонентський номер) НОМЕР_3 не може вважатись речовим доказом у даному кримінальному провадженні, а органом досудового розслідування не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні та не доведено, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Крім того, слідчий суддя наголошує на положеннях ч. 5 ст. 171 КПК України, відповідно до якої у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Як встановлено слідчим суддею, майно було вилучено під час обшуку 20.04.2023 року.

Клопотання направлено засобами поштового зв`язку 11.05.2023 року та зареєстровано у суді 15.05.2023 року за вхідним номером 27969.

У відповідності до матеріалів справи, клопотання вперше надійшло до суду 28.04.2023 року та 08 травня 2023 року ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/7658/23 повернуто для усунення недоліків на підставі заяви прокурора про повернення клопотання для усунення недоліків.

Але ч. 6 ст. 173 КПК України встановлює обов`язок слідчого судді постановити ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

Таким чином, нормами кримінального процесуального законодавства встановлено, що слідчий суддя має постановити ухвалу про арешт майна не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання.

Клопотання вперше надійшло до суду 28.04.2023 року. Отже, зважаючи на положення ч. 6 ст. 173 КПК України тимчасово вилучене майно мало бути повернуто особі, у якої його було вилучено, оскільки сімдесят дві години із дня находження до суду клопотання про арешт майна вже минули.

Крім того, ухвалою слідчого судді клопотання було повернуто для усунення недоліків 08 травня 2023 року, але прокурор заново звернувся із аналогічним клопотанням до слідчого судді, а не усунув недоліки, для чого йому було надано строк сімдесят дві години.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Зважаючи на наведені норми українського процесуального законодавства, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, дослідивши матеріали поданого клопотання, проаналізувавши доводи та заперечення учасників судового засідання щодо необхідності накладення арешту на майно, суд дійшов висновку про відсутність підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки прокурором не доведено як необхідність арешту, так і наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 131, 132, 170-173, 175, 309, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001799 від 22.12.2022 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, без виклику якої було постановлено ухвалу, - строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії даної ухвали.

Повний текст ухвали складено 31 травня 2023 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1