ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/792/20 Номер провадження 11-кп/814/1107/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000038, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Решетилівської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ємцево, Миргородського району, Полтавської області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді арешту строком на 1 місяць.

Строк покарання визначено рахувати з дня набрання вироком законної сили, але не раніше фактичного затримання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили визначено не обирати.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 4617,8 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 15 серпня 2020 року, близько 10 год. 00 хв., ОСОБА_7 перебував разом із потерпілим ОСОБА_10 на території подвір`я останнього в АДРЕСА_2 , де між ними виникла сварка, на ґрунті якої у ОСОБА_7 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, дерев`яною палицею, наніс один удар в область голови справа ОСОБА_10 , чим заподіяв йому відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 922 від 17.08.2020, тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, припухання м`яких тканин з саднами шкіри голови справа, які могли утвориться не менш ніж від однократної дії тупого (их) предмета (ів), якими могли бути пальці рук, стиснуті в кулак, нога людини у взутті або інший предмет з подібними характеристиками, можливо в строк та при обставинах, вказаних вище, та які кваліфікуються лише в своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Решетилівської окружної прокуратури ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 3 місяці.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з м`якістю.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 надав суду плутані показання, які містять явні протиріччя та свідчать про відсутність у обвинуваченого щирого каяття, його намір ввести суд в оману та ухилитися від кримінальної відповідальності за вчинене діяння. При цьому зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 не відшкодував потерпілому ОСОБА_10 матеріальну та моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

Крім того зазначає, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь та характер його суспільної небезпеки, наслідки для потерпілого, що настали, а також його поведінку після вчинення кримінального правопорушення.

Посилається, що ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, дерев`яною палицею, наніс один удар в область голови справа ОСОБА_10 , чим заподіяв йому відповідно до висновку судово-медичної експертизи тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, припухання м`яких тканин з саднами шкіри голови справа, які могли утворитись не менш ніж від однократної дії тупого(их) предмета(ів), якими могли бути пальці рук, стиснуті в кулак, нога людини у взутті або інші предмети з подібними характеристиками, можливо в строк та при обставинах, вказаних вище, та які кваліфікуються лише в своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вказує, що при цьому, потерпілий ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою похилого віку та особою з інвалідністю, зазнав також і моральних страждань. Однак, обвинувачений ОСОБА_7 під час досудового розслідування та в ході судового розгляду навіть жодного разу не вибачився перед потерпілим ОСОБА_10 , не відшкодував йому завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди.

Також зазначає, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання, не врахував позицію та думку потерпілого ОСОБА_10 , який наполягав на призначенні максимально суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.

Вказує, що незаконно засуджений, оскільки потерпілого ОСОБА_10 він не бив і тілесні ушкодження йому не спричиняв, тому він і не визнає цивільний позов. Підтверджує, що 15.08.2020 між ним та потерпілим виник конфлікт, але потерпілого він не бив, оскільки в нього болить рука.

Зазначає, що місцевим судом безпідставно не взято до уваги довідку сімейного лікаря, про його хворобу рук. Крім того, вказує, що на частині палки, яка визнана речовим доказом, не виявлено слідів крові та волосся потерпілого, а також відбитків його пальців.

Вважає, що потерпілий отримав тілесні ушкодження під час падіння коли перечепився.

Крім того вказує, що під час досудового розслідування зазнав тиску з боку поліцейських, тому давав неправдиві показання відносно себе та визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений заявив клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Захисник підтримав клопотання обвинуваченого, просив вирок суду скасувати, а провадження закрити. Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так в судовому засіданні в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заявили клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України та закриття кримінального провадження, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 286 КПК України, невідкладно розглянути таке клопотання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення вчинено 15.08.2020. Органом досудового розслідування та судом першої інстанції його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України.

Санкція ч. 2 ст. 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправні роботи на строк до одного року, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

У відповідності до положень ст. 12 КК України в редакції, чинній на час розгляду клопотання, вказане кримінальне правопорушення відноситься до категорії кримінальних проступків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Колегія суддів вважає, що оскільки з дня вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального проступку минуло понад 3 роки, останній протягом цього періоду не ухилявся від досудового розслідування або суду, раніше не судимий - він може бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Оскільки закон не пов`язує можливість застосування правил ч. 1 ст. 49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 звернулися до апеляційного суду з клопотанням та попросили звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього закрити, та вказали про свою обізнаність про наслідки звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно зі ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності задоволення клопотання та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження щодо нього.

Колегією суддів також встановлено, що у кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_10 заявлявся цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 , який слід залишити без розгляду з огляду на таке.

Так, закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Водночас у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Наведене обґрунтовано випливає з положень ч. 1 ст. 129 КПК України, згідно з якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. У такому випадку суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому (постанова колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 10.08.2021 у справі № 161/694/20).

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Решетилівської окружної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 серпня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 залишити без розгляду.

Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000038, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4