ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №638/2734/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/979/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст.111, ч.1 ст.114 КК України
УХВАЛА

Іменем України

17 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харків кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року стосовно ОСОБА_8 , -

встановила:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Продовжено відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 19 серпня 2023, з продовженням дії застави у розмірі 20 010 050 (двадцять мільйонів десять тисяч п`ятдесят) грн, з порядком та умовами її внесення та встановленням відповідних обов`язків, визначених ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2022 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції прийняв до уваги наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, характер вчиненого кримінального правопорушення, відсутність відомостей про наявність тяжких захворювань у обвинувачених, в тому числі й у ОСОБА_8 , які унеможливлюють перебування останніх у слідчому ізоляторі, дані про особу обвинуваченого, а також те, що при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачений буде мати можливість впливати на свідків, тим самим перешкоджати кримінальному провадженню, ухилитися від явки до суду і не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), вчинити інші кримінальні правопорушення, тому вважав, що вказане свідчить про неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки вона є незаконною, необґрунтованою такою, що не відповідає вимогам КПК України та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 . Запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, або визначити розмір застави в межах санкції ч. 5 ст. 182 КПК України - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги, колегія суддів, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями, в тому числі ст. 114 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість ОСОБА_9 переховуватися від суду, оскільки він є громадянином Китайської Народної Республіки, а також з огляду на тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , суворістю можливого покарання, пов`язаними із цим негативними для особи наслідками. Також ОСОБА_9 може незаконно впливати на свідків, тим самим перешкоджати кримінальному провадженню, ухилитися від явки до суду і не виконати його процесуальні рішення, вчинити інші кримінальні правопорушення.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114 КК України,який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно відомостей про особу обвинуваченого вбачається, що ОСОБА_9 є уродженцем провінції Шаньдун, громадянин Китайської Народної Республіки, який має вищу світу, неодружений, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, є керівником громадської організації «Український центр управління освітою та науковими технологіями», раніше не судимий, має квартиру в м. Харкові, в якій зареєстрований та постійно проживає.

Наявність сукупності вищенаведених відомостей, враховуючи, що обвинувачений є уродженцем іншої держави,об`єктивно свідчить про продовження існування ризику щодо його переховування від суду з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину.

Враховуючи підвищену суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину та усвідомлюючи можливість отримання покарання у вигляді позбавлення волі на значний термін, є ймовірність того, що він може переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження раніше застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченому, а саме того, що він підозрюється у шпигунстві, тобто передачі або збиранні з метою передачі іноземній державі, іноземній організації або їх представникам відомостей, що становлять державну таємницю, якщо ці дії вчинені іноземцем або особою без громадянства, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема громадської та національної безпеки України.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_9 з 2007 року проживає на території України, має квартиру в м. Харкові, в якій зареєстрований та постійно проживає, останні 15 років ОСОБА_9 займається виключно науковою діяльністю, є організатором безлічі наукових конференції, автором близько 40 наукових статей, є офіційним керівником громадської організації «Український центр управління освітою та науковими технологіями», який працює спільно із вищими учбовими закладами м. Харкова виключно на офіційній прозорій основі щодо обміну студентами та співпраці в області науки у сферах, які жодним чином не стосуються секретних технологій та будь-яких державних таємниць, а також те, що він має міцні соціальні зв`язки, має вищу освіту, тривалий час офіційно працює на території України, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання його під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі. Крім того,ці обставини існували на час вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину, і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_9 від противоправних дій.

Доводи апеляційної скарги щодо непомірного розміру застави, визначеного ухвалою суду у розмірі 20 010 050 грн та не врахування майнового стану обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ч. 1 ст.114 КК України, в повній мірі врахував підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України, згідно яких суд вправі визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків (ч.5 ст.182 КПК України).

Згідно п.3 ч.5 ст.182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається в межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно абзацу 2 ч. 5ст.182 КПК України - у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визначення застави в розмірі 20 010 050 грн, оскільки вважає такий розмір застави пропорційним щодо конкретної особи, враховуючи відомості, які містяться в матеріалах провадження, та обставин злочину, в якому він обвинувачується, а також достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього обов`язків.

Крім того, під час апеляційного перегляду захисником не надано будь-яких фактичних доказів на підтвердження матеріального та фінансового стану обвинуваченого, що унеможливлює зменшення цієї суми.

Отже, підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді