ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002410 від 03 жовтня 2021 року,за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_9 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі ч.1 ст.47 КК України, у зв`язку з передачею його на поруки колективу ПП «Світогор», та закриття кримінального провадження відносно останнього,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.04.2023 року задоволено клопотання трудового колективу ПП «СВІТОГОР» в особі директора ОСОБА_10 , а також клопотання захисника ОСОБА_8 .

Звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі ч.1 ст.47 КК України, у зв`язку з передачею його на поруки колективу ПП «СВІТОГОР», якщо він протягом року з дня передачі на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0002410 від 03.10.2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України - закрито, у зв`язку із його звільненням від кримінальної відповідальності, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Ухвалою суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Органами обвинувачення ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він 02.10.2021 року о 18 годині 59 хвилин, в світлу пору доби, керуючи технічно справним автомобілем марки «AUDI А-4» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись ним у крайній лівій смузі руху по проспекту Перемоги в напрямку проспекту Соборності, зі сторони вулиці Шопена в місті Луцьку, зі швидкістю приблизно 50 км/год, всупереч вимогам п.п. б), д) п.2.3 Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою КМ України №1306 від 10.10.2001 року (далі Правил) не уважно стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, всупереч вимогам п.12.3, та п.13.1 Правил, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості для руху, не вжив негайних заходів для її зменшення, не вжив заходів для безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди у вигляді попутного автомобіля марки «DAEWOO FSO LANOS TF69Y» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який зупинився в крайньому лівому положенні попутного напрямку для здійснення маневру повороту ліворуч поблизу будинку №3 проспекту Перемоги, внаслідок чого допустив зіткнення в задню частину даного автомобіля, після чого перетнувши подвійну суцільну лінію горизонтальної розмітки, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «CHEVROLET AVEO» реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_11 , що рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди вище вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля марки «CHEVROLET AVEO» реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_12 , 1984 року народження, отримав тілесні ушкодження.

Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 , своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив пасажиру автомобіля марки «CHEVROLET AVEO» реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_12 , 1984 року народження, згідно висновку судово-медичної експертизи № 837 від 01.11.2021 року, тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньо-суглобового перелому верхньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням; забійну рану надбрівної дуги зліва, садно чола зліва, що за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, по скільки для їх загоєння необхідний час більше 21-ї доби.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками є грубі порушення водієм ОСОБА_7 , «Правил дорожнього руху України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме: п.п.2.3 б), д), 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху України:

- п.2.3 (б) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну…;

- (д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

- п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 13.1 водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Органом досудового розслідування вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані, як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, що виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження (Том 2 а.с.28-32).

Не погоджуючись із ухвалою суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій вважає, що ухвала суду першої інстанції від 10.04.2023 року відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло безпідставне звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності (п.п.3. 4 ч.1 ст.409 КПК України).

Вважає, що суд при вирішенні питання про закриття провадження неповно і неналежним чином з`ясував наявність усіх обставин, передбачених ст.47 КК України. Відсутність хоча б однієї із зазначених складових щирого каяття виключає звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України. У той же час, суд першої інстанції при постановленні ухвали не врахував, що ОСОБА_7 збитків потерпілому в повному обсязі не відшкодовував, а тому така обставина як щире каяття не знайшла свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження. Наявність претензій матеріального та морального характеру підтвердив потерпілий ОСОБА_12 під час його допиту в судовому засіданні, а залишення цивільного позову останнього без розгляду не свідчить про відшкодування шкоди потерпілому.

Поряд із цим поза увагою суду залишилася та обставина, що з моменту вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, останній, окрім як часткового відшкодування шкоди під час досудового розслідування в сумі 2000 доларів США, жодних дій щодо подальшого відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_12 не вжив. Після подання у судовому засіданні потерпілою стороною 17.03.2021 року цивільного позову про відшкодування заподіяної моральної шкоди, який обвинуваченим був визнаний частково, за наявності достатнього часу для вжиття заходів щодо її відшкодування, останній будь-яких дій задля цього не вчинив.

Водночас, виходячи із положень закону, закріплених у ст.47 КК України, питання про звільнення від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки є правом, а не обов`язком суду, і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила злочин, є можливим без практичного застосування до неї передбачених законом України про кримінальну відповідальність заходів примусу. При цьому судом мають бути належним чином перевірені всі обставини справи, а ухвалене рішення має бути обґрунтованим.

Із поданих клопотань про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.47 КК України та додатків встановлено, що обвинувачений працює помічником юриста в ПП "Світогор" за сумісництвом з 19.10.2021 року. Водночас ОСОБА_7 навчається на III курсі Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на денній формі навчання.

Фактичні місця знаходження його роботи та навчання кардинально відрізняються: ПП «Світогор» - у місті Луцьку, а НЮАУ імені Ярослава Мудрого - в місті Харкові. В обох випадках діяльність обвинуваченого не передбачає дистанційність.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.47 КК має умовний характер, а саме: ця особа протягом року з дня передачі на поруки повинна виправдати довіру колективу, не ухилятися від заходів виховного характеру та не порушувати громадський порядок. Однак, враховуючи, що ОСОБА_7 є студентом університету на денній формі навчання (в місті Харкові), а працює помічником юриста за сумісництвом у ПП "Світогор" (в місті Луцьку), є сумнівним, що колектив вказаного підприємства зможе в повному обсязі та належним чином здійснювативиховний вплив на обвинуваченого, оскільки таке місце його роботи не є основним.

Отже, в даному випадку судом належним чином не з`ясовано, чи буде здатний трудовий колектив здійснювати щодо ОСОБА_7 заходи виховного характеру, виходячи із покладених на нього обов`язків, та чи взагалі доцільно у цьому випадку застосування щодо нього такого виду звільнення від кримінальної відповідальності.

Разом з тим, при ухваленні рішення судом не враховано думку потерпілого ОСОБА_12 , висловлену набагато раніше, який заперечував щодо задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з передачею на поруки, просив відмовити у його задоволенні.

Також судом при розгляді даного клопотання не дотримано вимог КПК України щодо порядку розгляду клопотань учасників судового провадження. Так, під час розгляду клопотання трудового колективу ПП "Світогор" та аналогічного клопотання захисника ОСОБА_8 в судовому засіданні 10.04.2023 року взагалі не було з`ясовано думку потерпілого щодо вказаних клопотань, оскільки вказане засідання проведено без участі останнього. Натомість судом першої інстанції враховано лише його показання як потерпілого, які ОСОБА_12 надавав на попередньому судовому засіданні, коли такі клопотання ще не були заявлені стороною захисту. При цьому в задоволені клопотання прокурора про відкладення судового засідання та здійснення повторного виклику потерпілого задля з`ясування його думки судом першої інстанції відмовлено.

Просить ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.04.2023 щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286КК України (Том 2 а.с.37-39).

На адресу Волинського апеляційного суду 15.05.2023 року від захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 надійшли заперечення на апеляційну скаргу. Вважає, що твердження прокурора про відсутність щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з тим, що останнім не відшкодовано потерпілому збитки в повному обсязі не відповідають дійсності. В ході досудового розслідування потерпілому ОСОБА_12 стороною захисту у добровільному порядку було відшкодовано матеріальну та моральну шкоду у сумі 2000 доларів США, що не заперечується сторонами кримінального провадження. Окрім того, в матеріалах кримінального провадження наявна розписка потерпілого про відсутність будь - яких претензій до обвинуваченого, у зв`язку із вчиненням останнім ДТП, при обставинах зазначених в обвинувальному акті. Також, в матеріалах даного кримінального провадження наявна квитанція від 22.11.2021 року про відшкодування ОСОБА_7 витрат, понесених на лікування потерпілого у сумі 4291,61 гривень. Такі витрати були оплачені ОСОБА_7 добровільно на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження.

Вказує на те, що ОСОБА_7 , окрім повного визнання своєї вини в ході судового розгляду, також визнавав свою вину у повному обсязі і в ході досудового розслідування, не оспорюючи фактичні обставини даної справи. У ході проведення допиту обвинувачений ОСОБА_7 також висловив щирий жаль з приводу вчиненого, вказав, що шкодує про скоєне та зазначив, що вибачався перед потерпілим, однак останній вимагав аби він став перед ним на коліна, на що він відмовився. Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що в матеріалах даного кримінального провадження знайшов своє підтвердження факт щирого каяття ОСОБА_7 , адже наведені вище обставини об`єктивно вказують на бажання обвинуваченого виправити наслідки вчиненого кримінального правопорушення.

Також вважає звернути увагу на суперечливість самої позиції потерпілого, висловленої ним в ході допиту, оскільки останній спочатку вказав на наявність у нього матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого, а згодом зазначив, що будь-яких коштів від обвинуваченого не потребує та наполягає на суворому покаранні останнього.

Щодо твердження прокурора про неврахування думки потерпілого ОСОБА_12 , висловлену набагато раніше, який заперечував щодо задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , то вони не заслуговують на увагу, оскільки в судовому засіданні 10.04.2023 року не з`ясовано думки потерпілого, щодо клопотання трудового колективу ПП «СВІТОГОР» та аналогічного клопотання захисника ОСОБА_8 , оскільки потерпілий був ознайомлений з даними клопотаннями та мав можливість висловити свою думку як в судовому засіданні так і письмово, однак цього потерпілим зроблено не було.

Також доводи прокурора про те, що колектив ПП «Світогор» не зможе в повному обсязі та належним чином здійснювати виховний вплив на обвинуваченого, є необгрунтованими, оскільки ОСОБА_7 працює на посаді помічника юриста ПП «СВІТОГОР», де на зборах трудового колективу підприємства вирішено взяти його на поруки колективу, при цьому, взявши на себе обов`язок здійснювати щодо нього заходи виховного характеру спрямовані на забезпечення належної поведінки, здійснювати посилений контроль за ним, максимально можливо задіювати у роботі підприємства. З довідки № 718 від 08.05.2023 року за підписом декану факультету юстиції Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого відомо, що ОСОБА_7 здійснює навчання на денній формі, однак такий процес відбувається із використанням технологій дистанційного навчання (жовтень 2021-2023 років). Згідно наказу про прийняття на роботу від 18.10.2021 року ОСОБА_7 працює за сумісництвом тривалістю 20 годин на тиждень, а саме 4 годин в день, що свідчить про те, що ОСОБА_7 одночасно може поєднувати роботу з навчанням, так як дистанційне навчання здійснюється ним в місті Луцьку за місцем проживання та роботи.

Вказує на те, що відсутність апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_12 на ухвалу від 10.04.2023 року у даній справі свідчить, що потерпілий ОСОБА_12 вважає дану ухвалу законною та обґрунтованою та погоджується з ухваленим рішенням, а також вказує про відсутність претензій до ОСОБА_7 .

Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.04.2023 року відносно ОСОБА_7 - без змін (Том 2 а.с.55-59).

В судове засідання не з`явилися потерпілий ОСОБА_12 та його представник ОСОБА_13 , хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від потерпілого ОСОБА_12 на електронну адресу апеляційного суду 17.07.2023 року надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Вказує на те, що завдані збитки обвинуваченим в повному обсязі не відшкодовані, апеляційну скаргу прокурора підтримує та просить задовольнити (Том 2 а.с.74). Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання не заперечували, щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілого ОСОБА_12 та його представник ОСОБА_13 . Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть ухвали та виклав доводи апеляційної скарги; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу заперечили та просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Статтею 47 КК України визначено, що особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку. У разі порушення умов передачі на поруки особа притягається до кримінальної відповідальності за вчинене нею кримінальне правопорушення

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.09.2019 року (провадження № 51-3392км19), щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, та має існувати безпосередньо із моменту вчинення злочину, а не виникати внаслідок тягаря зібраних доказів та невідворотності покарання.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 року, при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком) що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що наявні умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК України. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК України порядку відповідне судове рішення.

Тобто, з огляду на такі дискреційні повноваження суду, питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки є правом, а не обов`язком суду і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування до неї заходів кримінально-правової репресії.

Така ж позиція щодо особливостей звільнення від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки висловлена колегією суддів Верховного Суду на засіданні Першої судової палати Касаційного кримінального суду 13.02.2018 року по справі №161/13242/16-к.

Звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, про передачу її на поруки. Клопотання має бути оформлене протоколом загальних зборів колективу, який долучається до справи. За наявності зазначених обставин, а також належно оформленого клопотання суд вправі звільнити особу від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних в ухвалі обставин та кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК України не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 дотримався наведених вимог закону, належним чином з`ясував фактичні обставини справи і дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності за нетяжкий злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, і не перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали до суду першої інстанції 09.02.2023 надійшло клопотання трудового колективу ПП «СВІТОГОР» про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з передачею його на поруки колективу вказаного підприємства. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 працює на посаді помічника юриста ПП «СВІТОГОР», на зборах трудового колективу підприємства вирішено взяти ОСОБА_7 на поруки колективу ПП «СВІТОГОР», при цьому, взявши на себе обов`язок здійснювати щодо ОСОБА_7 заходи виховного характеру спрямовані на забезпечення належної поведінки, здійснювати посилений контроль за ОСОБА_7 , максимально можливо задіювати у роботі підприємства (Том 1 а.с.220-221).

Окрім того, 13.03.2023 року у судовому засіданні суді першої інстанції захисником обвинуваченого було подано аналогічне за змістом клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України на підставі ч.1 ст.47 КК України, у зв`язку з передачею його на поруки колективу ПП «СВІТОГОР» (Том 2 а.с.1, 14-16).

Судом першої інстанції була з`ясована думка кожного учасника провадження щодо клопотання трудового колективу ПП «СВІТОГОР» про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема: обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник клопотання трудового колективу ПП «СВІТОГОР» та захисника про передачу ОСОБА_7 на поруки підтримали, просили звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності, на підставі ст.47 КК України та закрити кримінальне провадження; потерпілий ОСОБА_12 щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності заперечив та наполягав на суворому покаранні обвинуваченого; прокурор клопотання сторони захисту заперечила, та вказала на відсутність обов`язкової передумови для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ч.1 ст.47 КК України, а саме щирого каяття.

А тому є неспроможними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції розглянув клопотання ПП «СВІТОГОР» про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_7 , не з`ясувавши та не врахувавши думку потерпілого, оскільки така думка була з`ясована судом у судовому засіданні, яке відбулося 13.03.2023 року. А безпосередньо в судове засідання, коли була винесена оскаржувана ухвала, 10.04.2023 року потерпілий та його представник не з`явилися.

Відповідно до роз`яснень в абз.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності згідно зі ст.47 КК України є щире розкаяння особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом підприємства, установи чи організації та виправити свою поведінку.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду і з висновками суду першої інстанції про наявність такої обставини як щире каяття ОСОБА_7 з огляду на визнання ним своєї провини, висловлювання жалю з приводу вчиненого, вибачення перед потерпілим та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Всупереч доводам апеляційної скарги, судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, а крім того, згідно обвинувального акту, в якому прокурор сам виклав встановлені обставини, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , за результатами досудового розслідування визнано щире каяття обвинуваченого (Том 1 а.с.2-5).

Матеріали кримінального провадження не містять даних про намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності або іншу його недобросовісну поведінку, відсутні дані про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної чи адміністративної відповідальності, або його негативних характеризуючих даних, не містять даних і про вчинення ним будь-яких дій щодо перешкоджанню досудового чи судового слідства, і таких доказів не надано ніким з учасників провадження.

Окрім того, судом встановлено, що крім визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, останній дійсно висловив щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, бажав виправити ситуацію, що склалася, співчував потерпілому ОСОБА_12 , якому у ході досудового розслідування у добровільному порядку було відшкодовано матеріальну та моральну шкоду у сумі 2 000 доларів США, що не заперечується сторонами кримінального провадження. Окрім того, в матеріалах справи наявна розписка потерпілого про відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого, у зв`язку із вчиненням останнім ДТП, при обставинах зазначених в обвинувальному акті (Том 1 а.с.47).

Окрім того в матеріалах даного кримінального провадження наявна квитанція від 22.11.2021 року про відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 витрат, понесених КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» на лікування потерпілого ОСОБА_12 в сумі 4291 гривень 61 копійка. (Том 1 а.с.48-49).

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що дані витрати були оплачені обвинуваченим ОСОБА_7 добровільно, на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження.

Позиція обвинуваченого є послідовною. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні апеляційного суду повідомив, що він, його рідні та захисник неодноразово намагалися поговорити з потерпілим, останній в свою чергу наполягає на відшкодуванні йому необгрунтованої суми коштів та вимагає аби обвинувачений вибачився перед ним на колінах.

Місцевим судом вірно зазначено про суперечливість самої позиції потерпілого ОСОБА_12 , висловленої ним в ході допиту, оскільки останній спочатку вказав на наявність у нього матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого, а згодом зазначив, що будь-яких коштів від обвинуваченого не потребує та наполягає на суворому покаранні останнього. При цьому суд першої інстанції відхилив доводи потерпілого ОСОБА_12 про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_7 ознак щирого каяття, оскільки така думка потерпілого суперечить конкретним доказам, наявним у матеріалах даного кримінального провадження, що наведені вище та оцінені судом, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Отже, перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що доводи апеляційної скарги прокурора про те, що щире каяття ОСОБА_7 носить формальний характер, не знайшли свого підтвердження, і сумніви з цього приводу повністю спростовані встановленими судом першої інстанції обставинами.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.01.2023 року цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у даному кримінальному провадженні було залишено без розгляду з підстав неприбуття цивільного позивача у судове засідання у даній справі, згідно вимог ч.1 ст.326 КПК України (Том 1 а.с.210-211).

Судом першої інстанції обґрунтовано залишено без розгляду цивільний позов потерпілого та роз`яснено йому право на подальше звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Що стосується доводів потерпілого про те, що заподіяні ОСОБА_7 збитки у повному обсязі не відшкодовані, то дані обставини не являються перешкодою для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.47 КК України та закриття кримінального провадження.

Крім того передача на поруки за ст.47 КК України не вимагає обов`язкового визнання обвинуваченим розміру своєї цивільно-правової відповідальності перед потерпілим та відшкодування завданої шкоди у повному обсязі.

Поряд з цим колегія суддів апеляційного суду наголошує, що потерпіла сторона за наявності належних доказів не позбавлена права звернення до суду і вирішення питання щодо відшкодування більшої суми заподіяної шкоди, аніж відшкодована ОСОБА_7 , в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції належним чином не враховано, що ОСОБА_7 є студентом університету на денній формі навчання (в місті Харкові), а працює помічником юриста за сумісництвом у ПП "Світогор" (в місті Луцьку) та не з`ясовано чи буде здатний трудовий колектив здійснювати щодо ОСОБА_7 заходи виховного характеру, виходячи із покладених на нього обов`язків, та чи взагалі доцільно у цьому випадку застосування щодо нього такого виду звільнення від кримінальної відповідальності є необґрунтованими.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 працює з 19.10.2021 року на посаді помічника юриста ПП «СВІТОГОР», що підтверджується наказом про прийняття на роботу (Том 1 а.с.238). Згідно наказу ОСОБА_7 працює за сумісництвом тривалістю 20 годин на тиждень, а саме 4 годин в день.

З довідки № 718 від 08.05.2023 року за підписом декану факультету юстиції Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого відомо, що ОСОБА_7 здійснює навчання на денній формі, однак такий процес відбувається із використанням технологій дистанційного навчання (жовтень 2021-2023 років) (Том 2 а.с.60).

Дані обставини свідчить про те, що ОСОБА_7 одночасно може поєднувати роботу з навчанням, так як дистанційне навчання здійснюється ним в місті Луцьку за місцем проживання та роботи.

Доводи апелянта про незаконність ухвали суду першої інстанції та необхідність скасування ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.04.2023 року щодо ОСОБА_7 з призначенням нового судового розгляду не є переконливими, оскільки чинним КПК України, а саме ст.415 КПК України, наведено вичерпний перелік, за яким апеляційний суд вправі скасувати судове рішення та направити його в суд першої інстанції, проте жодної з цих підстав апеляційна скарга не містить. Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи наведене суд першої інстанції обґрунтовано звільнив обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу.

Отже, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.379, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі ч.1 ст.47 КК України, у зв`язку з передачею його на поруки колективу ПП «Світогор», та закриття кримінального провадження відносно останнього залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді