Справа 757/6441/21-к Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/1191/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (в режимі ВКЗ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою колегії суддів Святошинського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11.12.2022.

Своє рішення колегія суддів місцевого суду обґрунтувала наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу та на даний час не припинили свого існування, зокрема продовжує існувати ризик щодо можливості переховування обвинувачених від суду, зважаючи на тяжкість покарання, яке їм загрожує у разі доведення їхньої вини. Крім того, продовжує існувати ризик впливу на потерпілого та свідків, оскільки вказаних осіб ще не допитано у судовому засіданні. Також існує ризик щодо можливого вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення. Крім цього, колегією суддів враховано і тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , який є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічним позбавленням волі з конфіскацією майна.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_9 вказано на незаконність ухваленого рішення. В обґрунтування доводів апеляційної скарги звернув увагу на те, що дане кримінальне провадження було сфабриковано на замовлення високопосадовців Національної поліції України, частина з яких наразі перебуває у відставці. За час перебування вказаних осіб при владі, ОСОБА_9 увесь час утримувався під вартою у СІЗО.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 указано на незаконність та необґрунтованість ухвали колегії суддів. В обґрунтування доводів скарги указав на те, що дане кримінальне провадження не підсудне Святошинському районному суду м. Києва, навіть з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 11.07.2022, а Міністерство юстиції України є компетентним органом з розгляду клопотань про кримінальне переслідування і перейняття проваджень у кримінальних справах. Також, адвокат зазначає, що клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою подано не компетентною особою, а матеріали кримінального провадження мають бути опрацьовані Департаментом міжнародно-правового співробітництва та повернення активів. Зазначив, що враховуючи практику Європейського суду з прав людини (справа «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року), неприпустимість обов`язкового тримання під вартою до вироку суду, уважає, що ОСОБА_9 незаконно утримується під вартою. Просив ухвалу колегії суддів місцевого суду про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 скасувати та обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу указавши на її незаконність та необґрунтованість. В обґрунтування доводів скарги указала на те, що поза увагою колегії суддів місцевого суду залишилось питання незаконності досудового розслідування у даному кримінальному провадженні внаслідок істотного порушення процедури перейняття кримінального провадження між Україною та Республікою Вірменія вимогам міжнародно-правових актів. Крім цього, захисник вказала на те, що передані Республікою Вірменія матеріали досудового розслідування не супроводжуються належним перекладом на українську мову, що об`єктивно позбавило суд можливості дослідити обґрунтованість підозри. Вказала на те, що ОСОБА_10 не було повідомлено про підозру у даному кримінальному провадженні, що з огляду на положення ч. 2 ст. 177 КПК України, унеможливлювало обрання щодо нього запобіжного заходу. Апелянт звернула увагу також і на групу прокурорів, яка здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, яка не включає у себе жодного прокурора Департаменту міжнародно-правового співробітництва та повернення активів. Поза увагою суду залишилось і те, що клопотання прокурора, у порушення вимог п. 3 ч. 3 ст. 184 КПК України, не вручалося обвинуваченому ОСОБА_10 . Щодо ризиків, наявність яких була констатована судом, то на переконання захисника вони не ґрунтуються на матеріалах клопотання. Так, ризик переховування від органів досудового розслідування та суду на думку апелянта спростовується тим, що відповідно до матеріалів адвокатського досьє, ОСОБА_10 , у іншому кримінальному провадженні перебуваючи під домашнім арештом прибував на кожний виклик органів досудового розслідування впродовж 6 місяців. Та обставина, що відповідно до матеріалів кримінального провадження місцем вчинення злочину є Республіка Вірменія, на думку захисника спростовує ризик впливу на потерпілого та свідків, які перебувають за межами України. Існування ризику щодо можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, на думку апелянта, спростовується відсутністю судимостей у ОСОБА_10 . Просила ухвалу колегії суддів місцевого суду про продовження дії строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

захисників та обвинувачених, які подані апеляційні скарги підтримали, підтвердили їх доводи та просили їх задовольнити;

прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників та обвинуваченого, вважав їх доводи необґрунтованими та просив залишити їх без задоволення, а ухвалу без змін;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, про часткову обґрунтованість апеляційних скарг але про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови із наступних підстав.

Як вбачається із апеляційних скарг, апелянтами порушене питання про скасування оскаржуваної ухвали із постановленням нової ухвали про застосування щодо обвинувачених запобіжних заходів не пов`язаних із триманням під вартою. Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала судом першої інстанції була постановлена 13.10.2022 року, строк тримання обвинувачених був визначений до 11.12.2022 року. Із 11.12.2020 року щодо обвинувачених діяла інша ухвала, а оскаржувана ухвала втратила свою чинність. На день розгляду провадження судом апеляційної інстанції ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою фактично втратила чинність, висновки, які були зроблені у цій ухвалі, на сьогоднішній час втратили своє юридичне значення, що указує на неможливість скасування цієї ухвали судом апеляційної інстанції.

Необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

За своєю правовою природою ризик вчинення підозрюваним, обвинуваченим дій (поведінки підозрюваного, обвинуваченого), перелік яких визначений ч.1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах, про імовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у одним із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому. проте, проте існування можливості такої протидії на майбутнє, повинно підтверджуватися доказами станом на момент ухвалення відповідного рішення. Це твердження знайшло своє підтвердження у ряді статей діючого КПК України. Зокрема, аналіз положень ч.2 ст. 177, ч.1 ст. 194, ч.1 ст.196, ч.3 ст. 199 КПК України дає підстави стверджувати те, що як у випадку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і у випадку продовження строку дії цього запобіжного заходу суд вирішує питання про існування ризиків станом на час ухвалення відповідного рішення. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає, що перевірка висновків суду першої інстанції про існування того чи іншого ризику, передбаченого ч.1 ст. 177 КПК України, можливо лише під час дії ухвали про застосування запобіжного заходу чи продовження строку тримання під вартою, тобто у час, коли ці ризики дійсні та існує реальна можливість перевірки їх існування. Та обставина, що станом на час розгляду справи оскаржувана ухвала втратила чинність унеможливлює скасування цієї ухвали, що указує на необґрунтованість доводів апеляційних скарги в частині необхідності скасування цієї ухвали.

При цьому колегія суддів констатує обґрунтованість доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 в частині допущеного судом першої інстанції порушення права обвинуваченого ОСОБА_9 на захист. Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження захист обвинуваченого ОСОБА_9 здійснює адвокат ОСОБА_7 , який діє на підстав договору. У судове засідання на якому вирішувалось питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 захисник ОСОБА_7 не з`явився, проте завчасно подав клопотання про перенесення розгляду справи із зазначенням причини неможливості прибуття до суду у назначений час. Не дивлячись на наявність такого клопотання, того факту, що до закінчення часу дії попередньої ухвали про тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою залишався тривалий період часу та не зважаючи на заперечення обвинуваченого ОСОБА_9 щодо здійснення його захисту іншим захисником, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 20 КПК України, п.п. «с» п.3 ч.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ухвалив рішення про призначення обвинуваченому іншого захисника; без виконання вимог ст.ст. 46, 184 КПК України здійснив розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою за відсутності обраного ним захисника, чим допустив порушення вимог ст. 20 КПК України та п.п. «с» п.3 ч.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наведене указує на порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_9 , що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Щодо доводів апеляційних скарг про порушення порядку перейняття кримінального провадження, передбаченого Главою 45 КПК України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надана Верховною Радою України у тому числі і Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 1993 року, то вони видаються колегії суддів обґрунтованими виходячи виключно із тих матеріалів, які надані сторонами у ході розгляду даних апеляційних скарг.

Так, основним міжнародним договором, який регламентує правову допомогу і правові відносини у кримінальних справах між Україною та Республікою Вірменія є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 1993 року (далі Конвенція 1993 року). За змістом ст. 9 КПК України положення цієї Конвенції мають вищу юридичну силу по відношенню до положень КПК України. На виконання положень цієї Конвенції Міністерством юстиції України розроблена Інструкція про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємної правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиції), передачі (прийняття) засуджених осіб, виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затверджена наказом МЮ України 19 cерпня 2019 року № 2599/5. За змістом статті 5 Конвенції 1993 року при виконанні цієї Конвенції компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться один з одним через свої центральні органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлений інший порядок зносин. Такий порядок зносин при застосуванні положень Конвенції 1993 року передбачений і Інструкцією про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємної правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиції), передачі (прийняття) засуджених осіб, виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затвердженої наказом МЮ України 19 cерпня 2019 року № 2599/5. Між тим, із наданих сторонами матеріалів вбачається, що кримінальна справа (кримінальне провадження) у межах якої обвинувачені притягаються до кримінальної відповідальності була передана до України поза компетенцією Міністерства юстиції України, що, за певних обставин, може указувати на незаконність такої передачі. Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційних скарг знайшли своє підтвердження у ході апеляційного розгляду на підставі доказів, наданих сторонами у ході розгляду зазначених апеляційних скарг.

Між тим, на думку колегії суддів, остаточне вирішення даного питання із відповідними юридичними наслідками віднесене до компетенції суду, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту. Із урахуванням того, що у ході розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою ухваленого на етапі судового розгляду підлягає доведення виключно наявність як мінімум одного із ризиків, передбаченого ч.1 ст. 177 КПК України, сама по собі наявність встановлених обставин щодо порядку перейняття кримінального провадження не може впливати на рішення суду апеляційної інстанції постановленого за результатами розгляду такої апеляційної скарги.

Так, за змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою було вирішена на етапі судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на етапі який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене виключно шляхом ухвалення рішення у даному кримінальному провадженні по суті пред`явленого обвинувачення. На думку колегії суддів, ухвалення рішення щодо законності передачі кримінального провадження, законності проведення судового розгляду, належності та допустимості доказів віднесено до виключної компетенції суду, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта. Ухвалення із цього питання будь-якого рішення судом апеляційної інстанції у межах розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання особи під вартою повинне, чи використання цієї обставини як підстави для ухвалення рішення щодо запобіжного заходу неминуче буде розцінюватись як необґрунтоване і незаконне втручання у відправлення правосуддя судом першої інстанції,що є неприпустимим з огляду на положення ст.126 і ст. 129 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, при вирішенні питання про продовження строку тримання особи під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України. Між тим, у даній справі підстави для ухвалення рішення у цій частині судом апеляційної інстанції відсутні із мотивів, які наведені вище.

Колегія суддів також зважає на те, що у відповідності із вимогами ст. 407 КПК України до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги відноситься прийнять рішення пов`язаного виключно із втручанням у судове рішення шляхом його зміни чи скасування або невтручання, шляхом залишення цього рішення без змін. У зв`язку із цим, за відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення, як такого яке втратило чинність, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити будь-яке рішення щодо тих обставин, які наведені апелянтом у апеляційній скарзі.

Колегія судів зважає і на те, що нормами КПК України не передбачається можливості залишення апеляційної скарги без розгляду. Наведені вище обставини не дають також підстав для закриття апеляційного провадження.

Із урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг. Проте, у зв`язку із тим, що колегія суддів погоджується із частиною доводів апеляційних скарг, визнаючи їх при цьому такими, які не дають підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів ухвалює рішення про часткове задоволення апеляційних скарг але залишення ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13.10.2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргузахисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до 11.12.2022 року залишити без змін із урахуванням доповнень викладених у мотивувальній частині даної ухвали апеляційного суду.

Ухвала у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ

_________________ ______________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4