ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/351/23 Справа № 712/5656/22 Категорія: ч. 1 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000741 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мошни Черкаського району Черкаської області, громадянина України, пенсіонера, інваліда 2 групи, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 15 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 5 000 грн. витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и л а :

За даним вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 29.05.2022 близько 21 год. 00 хв., перебуваючи на подвір`ї будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де в ході конфлікту, що виник раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, стоячи напроти потерпілої ОСОБА_9 , умисно наніс останній тілесні ушкодження - один удар кулаком правої руки по обличчю з лівої сторони в область щелепи та щоки, після чого схопив обома руками потерпілу за ліву руку і почав сильно давити в області кисті, та хватаючи руку від кисті до передпліччя, почав викручувати, внаслідок чого в результаті своїх умисних дій, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/436 від 27.07.2022, ОСОБА_7 заподіяв потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді крововиливів обличчя, лівої верхньої кінцівки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 порушують питання про скасування вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.03.2023 через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та права на захист, із подальшим закриттям кримінального провадження за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Зазначають, що прокурором жодних переконливих доказів того, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення не надано, тому його винуватість не доведена перед судом поза розумним сумнівом. Навпаки, під час судового розгляду справи досліджені докази, які мають суперечливий характер, не спростовують версію подій сторони захисту, яка взагалі не перевірена.

Вказують, що під час досудового та судового розгляду у суді першої інстанції ОСОБА_7 вину не визнав та показав, що тілесні ушкодження ОСОБА_9 наніс не умисно, відбиваючись від її фізичних дій. Стороною обвинувачення надано суду докази умисного нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень, зокрема показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 , які містять протиріччя. Так потерпіла під час судового розгляду показала, що перша примінила фізичну силу до ОСОБА_7 та перша його штовхнула. В свою чергу свідок ОСОБА_11 вказала на іншу версію подій з якої вбачається, що обвинувачений без будь яких причин накинувся на потерпілу і вже після цього вона почала його відштовхувати. Разом з цим жодна із зазначених потерпілою та свідком обставин не вказана ними під час проведеного за їх участі слідчого експерименту.

Звертають увагу на те, що під час досудового розслідування було грубо порушено право на захист ОСОБА_7 , оскільки, незважаючи на те, що останній є особою з інвалідністю 2 групи по зору і самостійно не може читати документи, дізнавач не залучив захисника із центру безоплатної вторинної допомоги. Крім того, незважаючи на те, що обвинувачений є малозабезпеченою особою, дізнавачем було відібрано заяву про відмову ОСОБА_7 від захисника з посиланням на те, що така відмова не залежить від матеріального становища останнього.

Також зазначають, що з першого пояснення обвинувачений вказував на те, що потерпіла перша почала приміняти до нього фізичний вплив і він не бив її умисно, а лише від неї відмахувався для того, щоб вона його відпустила. Крім того зазначав, що такі події відбувалися не на території домоволодіння потерпілої, а на вулиці. Однак провести слідчий експеримент з метою перевірки показань ОСОБА_7 , як і допитати його, у органу досудового розслідування не вийшло, оскільки обвинувачений раптово відмовився надавати показання. Хоча насправді ОСОБА_7 неодноразово вказував на те, що він не відмовлявся від дачі показань і писав все, що казав дізнавач.

Одночасно акцентують увагу на тому, що дізнавач ОСОБА_12 надав під підпис підозрюваному ОСОБА_7 попередження в порядку ст. 222 КПК України щодо недопустимості розголошення відомостей досудового розслідування, без письмового дозволу слідчого та попередив про кримінальну відповідальність. Тим самим дізнавач фактично обмежив ОСОБА_7 в праві звернутися до захисника за допомогою без дозволу слідства чи прокуратури.

Звертають увагу на безпідставну відмову судом у задоволенні клопотання захисту щодо проведення з ОСОБА_7 слідчого експерименту та призначення за його результатами судово медичної експертизи, що порушило право на захист обвинуваченого та принцип змагальності сторін і призвело до ухвалення незаконного вироку.

Додатково зазначають, що показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 , викладені в обвинувальному акті, не відповідають тим показанням, які ними надані суду насправді. Під час судового розгляду ОСОБА_7 вказував на те, що у виниклому конфлікті саме потерпіла, знаходячись у нього за спиною, перша почала застосовувати фізичну силу, хватаючи його за шию та одяг, а обвинувачений, з метою захиститися від неї, відмахуючись ненавмисно її вдарив. Крім того, викладені у вироку показання свідка ОСОБА_13 про те, що він бачив як відбувся конфлікт між ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , суперечать тим, які ним надані в судовому засіданні, де він вказував на те, що ніякого конфлікту не бачив.

Узагальнюючи викладене вказують, що суд упереджено віднісся до показань потерпілого і свідків про винуватість ОСОБА_7 , оскільки для обгрунтування своїх обвинувальних висновків використав показання лише в тій частині, яка була необхідна для підтвердження позиції сторони обвинувачення. В той же час суд не застосував жодних заходів для належної перевірки показань цих осіб у тій частині, яка вказує на користь позиції сторони захисту, що суперечить принципам законності та презумпції невинуватості, закріпленим у ст.ст. 9, 17 КПК України і є грубим порушенням вимог ст.ст. 91, 94, 370, ч. 3 ст. 373 КПК України.

Щодо задоволення судом вимог цивільного позову та витрат на правову допомогу зазначають, що надані адвокатом ОСОБА_10 докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, не відповідають дійсності. Зокрема в п. 3 договору про надання правової допомоги від 29.09.2022 вказано, що за правову допомогу Замовник сплачує Адвокату винагороду в розмірі визначеному в додатку до даного договору. Додатком до договору є акт прийому передачі виконаних робіт від 09.02.2023 в якому зазначено, що роботи надані та в подальшому будуть завершені на загальну суму 7000 грн. При цьому опису виконаних робіт чи витраченого часу на правову допомогу, даний акт не містить. Крім того в докумненті під назвою детальний опис робіт виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 09.02.2023 зазначено, що адвокат ОСОБА_10 діє на підставі договору про надання правової допомоги від 01.03.2021, коли як подія, що інкримінована ОСОБА_7 мала місце 29.05.2022. Також в описі виконаних робіт зазначено про складання позовної заяви 01.11.2022, однак такий позов складено 06.09.2022, тобто більше ніж за 20 днів до підписання угоди про надання правової допомоги. Сам опис обсягу надання правової допомоги на суму 6 000 грн. викликає сумнів, має арифметичні неточності і не відповідає тій сумі, яка стягнута на користь потерпілої на суму 7 000 грн. Судом не звернуто уваги на те, що вартість обсягу наданої правничої допомоги є неспіврозмірною із складністю справи, виконаними роботами та часом, витраченим адвокатом.

На думку сторони захисту не належить до задоволення і заявлений потерпілою цивільний позов, оскільки заявлена сума в 15 000 грн. є необ`єктивною, завищеною та не підтвердженою будь якими доказами, окрім слів ОСОБА_9 . При цьому не враховано, що потерпіла першою застосувала фізичну силу до обвинуваченого і спровокувала конфлікт.

Просять в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України дослідити наступні докази: пояснення ОСОБА_7 від 10.06.2022 та від 26.07.2022; заяву ОСОБА_7 від 29.07.2022; протокол допиту підозрюваного ОСОБА_7 від 29.07.2022; попередження в порядку ст. 222 КПК України від 29.07.2022; пенсійне посвідчення ОСОБА_7 № НОМЕР_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, думки: обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги в повному обсязі з наведених в ній доводів; прокурора, потерпілої ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_10 про законність, обгрунтованість вироку суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог сторони захисту, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 до задоволення не належить.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Статтею 370 КПК України передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону судом першої інстанції, при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню, дотримано.

Зокрема висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, кваліфіковано вірно.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , заперечивши свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, показав, що умисно тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 він не завдавав. Під час словесного конфлікту, який виник між ним, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 він випадково задів рукою ОСОБА_9 , тим самим наніс їй удар.

Незважаючи на зайняту ОСОБА_7 позицію щодо невизнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, встановлених та наведених у вироку суду першої інстанції, вона підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності, та наведеними у вироку доказами.

Зокрема показаннями допитаної судом першої інстанції потерпілої ОСОБА_9 про те, що 29.05.2022 близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на подвір`ї її будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в ході конфлікту наніс їй тілесні ушкодження, а саме: удар кулаком правої руки по обличчю з лівої сторони в область щелепи та щоки, потім схопив обома руками за її ліву руку і почав сильно давити в області кисті та, хватаючи руку від кисті до передпліччя, почав викручувати, внаслідок чого завдав тілесних ушкоджень. Після отриманих тілесних ушкоджень вона звернулася до лікувального закладу.

Показаннями свідка ОСОБА_13 , допитаного судом першої інстанції про те, що він мешкає разом зі своєю дружиною ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 . 29.05.2022 близько 21 год. 00 хв. він, перебуваючи в приміщенні будинку, почув галас на території подвір`я. Коли вийшов з будинку, то побачив, що на території домоволодіння знаходилися його дружина ОСОБА_9 , сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . Між ними відбувалася словесна перепалка, в ході якої ОСОБА_9 та ОСОБА_11 намагалися вигнати ОСОБА_7 з подвір`я. Особисто він не бачив, як ОСОБА_7 завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Показаннями свідка ОСОБА_11 , допитаної судом першої інстанції про те, що 29.05.2022 ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння прийшов на територію її будинковолодіння, розташованого за адресою : АДРЕСА_3 та влаштував сварку з приводу того, що ніби то вона забрала його сумку та не віддавала. Почувши крики на територію домоволодіння зайшла сусідка ОСОБА_9 і вони разом намагалися заспокоїти ОСОБА_7 , але останній на зауваження не реагував. Коли вони з ОСОБА_9 пішли до будинку останньої за адресою: АДРЕСА_2 , туди прибіг ОСОБА_7 та, не припиняючи свої протиправні дій, продовжуючи конфліктувати, не реагуючи на вимогу ОСОБА_9 покинути територію її подвір`я, завдав останній удар рукою в область обличчя, після чого викручував руку.

Також винуватість ОСОБА_7 підтверджується письмовими доказами, які були предметом безпосереднього дослідження судом першої інстанції, зокрема даними:

- протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.06.2022, згідно якого ОСОБА_9 повідомила, що 29.05.2022 близько 21 год. в двір за адресою її проживання: АДРЕСА_2 , прийшов сусід ОСОБА_14 . Між ними виник словесний конфлікт під час якого, останній наніс їй удари по обличчю та руках;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 14.07.2022 за участі ОСОБА_9 з таблицями зображень до нього, відповідно до якого потерпіла показала механізм нанесення їй ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Зокрема показала, як ОСОБА_7 спочатку наніс їй удар кулаком правої руки по обличчю з лівої сторони, в ділянку щелепи і щоки, а потім схопив обома руками за ліву руку і почав давити в області кисті, викручуючи її;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 14.07.2022 за участі ОСОБА_11 з таблицями зображень до нього, відповідно до якого свідок показала механізм нанесення ОСОБА_7 . ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Зокрема як ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 удар кулаком правої руки по обличчу з лівої сторони, після чого схопив її обома руками за ліву руку і почав давити в області кісті, викручуючи в різні сторони;

- висновку експерта № 02-01/436 від 15.07.2022 про те, що у ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження у виді крововиливів обличчя та лівої верхньої кінцівки, які виникли від дії тупих предметів, по давності виникнення можуть відповідати часу, вказаному у постанові про призначення експертизи та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження могли виникнути за обставин, на які вказували ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у протоколах проведення слідчого експерименту від 14.07.2022. Тілесні ушкодження виявлені у ОСОБА_9 не характерні для тих, які виникають внаслідок самоушкодження, в результаті падіння з положення стоячи, висоти власного росту або падаючи на площину чи виступаючу поверхню.

Підстав вважати, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку, не відповідають положенням ст.ст. 85, 86 КПК України, в частині їх відповідності критеріям належності та допустимості, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не здобуто.

Наведені докази, які були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він ненавмисно наніс ОСОБА_9 тілесні ушкодження.

Зокрема, колегія суддів вважає встановленим наведеними вище доказами той факт, що 29.05.2022 між обвинуваченим ОСОБА_7 , потерпілою ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_11 виник конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин. Такий конфлікт розпочався на території домоволодіння свідка ОСОБА_11 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , а потім продовжився на території домоволодіння потерпілої ОСОБА_9 . Перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 наніс останній удар кулаком правої руки по обличчю з лівої сторони в область щелепи та щоки, потім схопив обома руками ліву руку потерпілої і почав давити в область кісті, хватаючи руку від кісті до передпліччя, після чого викручував її, від чого ОСОБА_9 отримала легкі тілесні ушкодження, наявність яких підтверджується, зокрема, висновком експерта № 02-01/436 від 15.07.2022.

Показання потерпілої ОСОБА_9 щодо механізму та способу нанесення їй тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_7 , цілком узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 очевидиці подій, даними протоколів слідчих експериментів від 14.07.2022, проведених за участі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 . Згідно того ж висновку експерта, виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження могли бути спричинені за обставин, на які вказали ОСОБА_9 та ОСОБА_11 під час проведення за їх участі слідчих експериментів 14.07.2022 і не характерні для тих, які виникають внаслідок самоушкодження, в результаті падіння з положення стоячи, висоти власного росту або падаючи на площину чи виступаючу поверхню.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не навмисно вдарив потерпілу ОСОБА_9 відбиваючись від її фізичних дій, колегія суддів визнає необгрунтованими та такими, що спростовуються наведеними вище доказами.

Зокрема про наявність умислу ОСОБА_7 на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , зокрема, вказує характер та спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, а саме - цілеспрямовано кулаком в обличчя, а також подальше схоплення її лівої руки від кісті до передпліччя із здавленням та викручуванням.

Вирішуючи доводи сторони обвинувачення про те, що потерпіла перша застосувала до нього фізичну силу, тому він від неї відбивався, колегія суддів враховує, що за відсутності доказів наявності у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, що характерні для особи, яка зазнала нападу, встановлення особи, яка перша застосувала фізичну силу, в ситуації, що склалася, не є визначальним. При цьому враховується, що з будь-якими заявами про заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, обвинувачений ОСОБА_7 не звертався.

Дійсно, з показань потерпілої вбачається, що вона перша штовхнула обвинуваченого, однак враховується, що обвинувачений ОСОБА_7 наніс потерпілій тілесні ушкодження перебуваючи на території її домоволодіння, куди вона прийшла зі свідком ОСОБА_11 після початку конфлікту і на законну вимогу залишити подвір`я, не реагував.

З огляду на наведене, обвинуваченим не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які давали обвинуваченому ОСОБА_7 будь-яких підстав для того, щоб наносити потерпілій тілесні ушкодження, в тому числі, з метою самозахисту.

Будь-яких суперечностей в показаннях потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 під час апеляційного розгляду не встановлено, такі показання є логічними, послідовними, доповнюють одне одного, відповідають відтвореним ними обставинам під час слідчого експерименту і узгоджуються з іншими доказами.

Підстави вважати, що потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 оговорюють обвинуваченого ОСОБА_7 з метою його притягнення до кримінальної відповідальності, у колегії суддів відсутні.

Посилання сторони захисту про те, що події, які інкриміновані органом досудового розслідування, відбувалися не на території домоволодіння потерпілої, а на вулиці, колегія суддів визнає надуманими та такими, що спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .

Отже, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Винуватість особи, відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України, має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які було безпосередньо досліджено судом, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді (а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення), щодо яких йому пред`явлено обвинувачення.

Також суд дотримався норм, установлених ст. 10 та ст. 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Всі клопотання учасників процесу розглянуті у відповідності до вимог закону.

Не свідчить про неповноту досудового розслідування та судового розгляду, а також порушення права на захист обвинуваченого не проведення в кримінальному провадженні слідчого експерименту із ОСОБА_7 та відповідної експертизи за його результатами, враховуючи, що в кримінальному провадженні 14.07.2022 проведено слідчі експерименти за участі потерпілої та свідка, а 15.07.2022 судово-медичну експертизу по факту спричинення тілесних ушкоджень, що була проведена, в тому числі за їх результатами, яка не містить суперечливих висновків і дає однозначні відповіді на запитання без подвійного його тлумачення.

При цьому враховується, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування 10.06.2022 та 26.07.2022 було надано лише пояснення, а у подальшому, будучи допитаним в якості підозрюваного, ОСОБА_7 відмовився надавати будь-які показання щодо обставин кримінального правопорушення, скориставшись положеннями ст. 63 Конституції України. Тому у слідчого були відсутні підстави для проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 , враховуючи мету слідчого експерименту перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Щодо доводів сторони захисту про те, що показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 , які викладені в обвинувальному вироку, не відповідають тим показанням, які ними надані суду насправді, колегія суддів зауважує наступне.

Зміст технічних записів судових засідань свідчить про те, що вільні показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 викладено в оскаржуваному судовому рішенні з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні за приписами ст. 91 КПК України.

Водночас положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання обвинуваченого та свідків, а тим паче їх відповіді на запитання учасників судового провадження, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в даному випадку.

Що стосується посилання сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_13 , як він вказував під час його допиту, не бачив як відбувся конфлікт між ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_9 , а у вироку судом зазначено протилежне, колегія суддів зауважує, що у вироку зазначено, що ОСОБА_13 був свідком словесної перепалки між ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , під час якої жінки намагалися вигнати обвинуваченого з території подвір`я, однак не бачив, як ОСОБА_7 завдавав тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Твердження сторони захисту про не призначення ОСОБА_7 , який є особою з інвалідністю 2 групи по зору, самостійно не може читати, захисника за рахунок держави, чим грубо порушено його право на захист, колегія суддів визнає необгрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 49 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадку, якщо відповідно до вимог статті 52 КПК України, участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений його не залучив.

За змістом п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України вбачається, що участь захисника у кримінальному провадженні забезпечується щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад.

Дійсно під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи загального захворювання по зору, що підтверджено копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 24.02.2009, Серія НОМЕР_2 . Разом з цим даних про те, що ОСОБА_7 має такі фізичні вади, внаслідок яких не здатний повною мірою реалізувати свої права, матеріали кримінального провадження не містять і стороною захисту не надано. При цьому, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що в побуті самостійно себе обслуговує, здійснює розрахунки в магазині і слідчому під час досудового розслідування не надавав документи, що підтверджують його інвалідність по зору. Більш того, з долучених до апеляційної скарги стороною захисту документів, слідує, що під час надання пояснень слідчому 10.06.2022 та 26.07.2022 ОСОБА_7 не вказував на те, що має проблеми із зором і зазначав лише про те, що він є пенсіонером.

Під час допиту в якості підозрюваного ОСОБА_7 роз`яснено права і обов`язки, передбачені ст. 42 КПК України, в тому числі на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту, а також вручена відповідна пам`ятка. Разом з цим ОСОБА_7 не виявив бажання на участь захисника і власноручно написав заяву про роз`яснення йому права на захист та відмову від послуг захисника, що не залежить від його матеріального становища.

Обставин, що вказана заява ОСОБА_7 була написана не добровільно, під тиском слідчого, стороною захисту не доведено.

Той факт, що ОСОБА_7 був попереджений в порядку ст. 222 КПК України про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування не обмежувало його можливість на реалізацію права на захист.

Наразі, колегією суддів в ході апеляційного перегляду судового рішення щодо ОСОБА_7 не встановлено обставин, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції та наявність підстав для закриття кримінального провадження щодо останнього, як того вимагає в апеляційній скарзі сторона захисту.

За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Захисник в апеляційній скарзі просив дослідити пояснення ОСОБА_7 від 10.06.2022, 26.07.2022, заяву ОСОБА_7 від 29.07.2022, протокол допиту підозрюваного ОСОБА_7 від 29.07.2022, попередження в порядку ст. 222 КПК України від 29.07.2022 і не обгрунтовує необхідність їх дослідження з урахуванням положень ч. 3 ст. 404 КПК Ураїни та положень ст. 23 КПК України про безпосередність дослідження показань, речей і документів.

При цьому попередження в порядку ст. 222 КПК України та пенсійне посвідчення, що є характеризуючими даними, не є доказами в розумінні ст. 94 КПК України.

Оскільки передбачених законом підстав для повторного дослідження документів у даному кримінальному провадженні стороною захисту не наведено, а колегією суддів не встановлено, відмовлено в задоволенні відповідного клопотання, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Зокрема, в повній мірі враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, з огляду на положення ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, обставини його вчинення, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, за місцем проживання характеризується посередньо, є інвалідом 2 групи загального захворювання по зору, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, при не встановленні обставин, що пом`якшують покарання та наявності обставини, що його обтяжує вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, і обґрунтовано призначено покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу.

На думку колегії суддів, покарання ОСОБА_7 призначене за санкцією частини статті КК України у визначених судом межах, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, його меті, та не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для пом`якшення ОСОБА_7 призначеного судом покарання, колегією суддів не встановлено. Даних про наявність обставин, що є пом`якшуючими покарання обвинуваченого, з огляду на положення ст. 66 КК України, або можуть бути визнані такими, стороною захисту не надано і з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

Колегія суддів погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який вирішено з урахуванням положень ст. 127 КПК України, ст.ст. 1166, 1167 ЦК України та роз`яснень наведених в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважаючи суму моральної шкоди визначену судом до відшкодування такою, що відповідає критеріям розумності і справедливості.

Зокрема, судом обґрунтовано встановлено, що до відшкодування обвинуваченим не підлягає понесена потерпілою матеріальна шкода у сумі 547 грн., оскільки нею не надано належних та допустимих доказів про придбання медикаментів і їх вартість.

Вирішуючи доводи сторони захисту щодо безпідставного стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди, колегія суддів виходить з положень ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розуміння задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова КЦС ВС від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20).

Колегія суддів визнає обгрунтованим розмір завданої ОСОБА_9 внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди, яка виразилась у переживаннях потерпілої за своє здоров`я та життя під час заподіяння їй тілесних ушкоджень та пов`язаних з їх спричиненням, порушенням нормальних життєвих зв`язків і необхідності відшукувати додаткові зусилля у зв`язку із лікуванням та необхідністю відвідувати правоохоронні органи, і підстав для її зменшення не вбачає.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_9 перша застосувала до обвинуваченого фізичну силу і спровокувала його, на думку колегії суддів, з урахуванням нанесених тілесних ушкоджень лише потерпілій та обставин вчинення кримінального правопорушення на території її домоволодіння, не впливає на розмір понесеної моральної шкоди внаслідок неправомірних дій обвинувачного.

Колегія суддів визнає безпідставними сумніви сторони захисту щодо розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з обвинуваченого, з огляду на наступне.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитися, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обгрунтованим.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, представником потерпілої адвокатом ОСОБА_10 заявлено клопотання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7 000 грн. В обгрунтування понесених витрат суду надано договір про надання правової допомоги від 29.09.2022, акт прийому-передачі виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 29.09.2022, опис виконаних адвокатом робіт та здійснених витрат від 09.02.2023 та квитанції до прибуткового касового ордеру від 09.02.2023.

Судом встановлено, що з урахуванням наданих представником потерпілої адвокатом ОСОБА_10 доказів в обгрунтування понесених витрат, документально підтверджені є витрати на суму 5 000 грн., які підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 і з такими висновками погоджується колегія судді, вважаючи суму визначену судом до відшкодування доведеною, такою, що відповідає критеріям дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності.

Наведені стороною захисту недоліки, виявлені в документах, наданих в обгрунтування понесених витрат, були оцінені судом першої інстанції, у зв`язку з чим сума, заявлена представником до відшкодування зменшена з 7 000 грн. до 5 000 грн. При цьому описки в датах детального опису робіт виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 09.02.2023, не є істотними, не ставлять під сумнів надані адвокатом послуги і не слугують підставою для відмови у стягненні з обвинуваченого на користь потерпілої витрат на правову допомогу.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі сторони захисту обставин, для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді