ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11-сс/818/969/23 Доповідач ОСОБА_1
Справа № 630/626/23 Слідчий суддя ОСОБА_2
Категорія: у порядку КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

власника майна - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 30.06.2023 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000345 від 28.06.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 30.06.2023 задоволено частково клопотання прокурора та накладено арешт шляхом позбавлення права користування, відчуження, розпорядження майном вилученого 27.06.2023, а саме на: легковий автомобіль Chevrolet Volt д.н.з НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 , ключ запалення вказаного автомобіля.

В іншій частині клопотання відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою, власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 зазначає, що ухвала слідчого судді незаконна та необґрунтована.

В порушення вимог частини 2 статті 173 КПК України слідчий суддя безпідставно наклав арешт на майно.

Повідомлений належним чином про час та місце розгляду апеляційної скарги прокурор до суду апеляційної інстанції не прибув, подала клопотання про розгляд апеляційної скарги без її участі.

Відповідно до вимог частини 4 статті 405 КПК України дані обставини не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Судом апеляційної інстанції здійснюється перевірка ухвали слідчого судді за наявними в матеріалах провадження доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_6 , який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

З матеріалів судового провадження вбачається, що у провадженні СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000345 від 28.06.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України.

27.06.2023 у період часу з 20:05 год. до 20:50 год. проведено огляд місця ДТП за адресою: АДРЕСА_1 , де було виявлено та тимчасово вилучено: легковий автомобіль Chevrolet Volt д.н.з НОМЕР_1 , 2014 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ключ запалення вказаного автомобіля.

Відповідно до протоколу огляду місця ДТП, легковий автомобіль Chevrolet Volt д.н.з НОМЕР_1 , 2014 року випуску без видимих механічних пошкоджень.

Постановою слідчого від 28.06.2023 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 000345 від 28.06.2023 за частиною 1 статті 286 КК України: легковий автомобіль Chevrolet Volt д.н.з НОМЕР_1 , 2014 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ключ запалення вказаного автомобіля.

Звертаючись з клопотанням про арешт майна прокурор зазначав, що вилучене в ході огляду місця ДТП майно може бути використане, як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, які потребують спеціального дослідження з використанням спеціальних знань та навичок, оскільки вилучене майно має важливе значення для подальшого проведення досудового розслідування.

Задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя дійшов висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на майно, оскільки воно визнано речовим доказом у справі та відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

З таким висновком слідчого судді, суд апеляційної інстанції не погоджується та вважає його таким, що не відповідає положенням статей 98, 131, 167, 170, 172, 173 КПК України.

Згідно положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі "Смирнов проти росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22.09.1994 та "Кушоглу проти Болгарії" від 10.05.2007).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції").

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21.02. 1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до частини 5 статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

Відповідно до частини 1 статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

На підставі статті 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема, арешт майна.

У відповідності до частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до положень частини 2 статті 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини 2 статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини 2 статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На переконання суду апеляційної інстанції, звертаючись з клопотанням про арешт майна, прокурором не доведено мети застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт транспортного засобу та в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості щодо призначення органом досудового розслідування відповідних судових експертиз, на що посилався прокурор у клопотанні про арешт майна.

Не надано таких відомостей й суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що таке втручання у власність шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_7 , у даному кримінальному провадженні є невиправданим.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції приходить висновку про наявність підстав для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 424 КПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 30.06.2023 - скасувати, і постановити нову ухвалу.

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна вилученого 27.06.2023, а саме: легковий автомобіль Chevrolet Volt д.н.з НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 , ключ запалення вказаного автомобіля.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до частини 4 статті 424 КПК України.

Головуючий :

Судді: