Постанова

Іменем України

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 134/1147/20

провадження № 51-4292 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 липня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000140, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, інваліда 3 групи, раніше судимого, 08 листопада 2018 року вироком Ямпільського районного суду Вінницької області за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК звільненого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 липня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2018 року ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання період попереднього ув'язнення з 23 квітня 2020 року по день набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат у провадженні та скасовано арешт на майно.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2, в період часу з 19:00 до 19:55 год., знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час вживання спиртних напоїв зі своєю співмешканкою ОСОБА_8 , в ході раптово виниклого конфлікту, діючи умисно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_8 удари кухонним ножем по передній поверхні лівого променево-п`ясного суглобу, по передній поверхні лівого колінного суглобу та в середню третину лівої гомілки з пошкодженням великих кровоносних судин, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких потерпіла померла.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вказує, що ОСОБА_7 не мав умислу на заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, а захищався від протиправних дій потерпілої, тому його дії за ч.2 ст.121 КК України кваліфіковані невірно, оскільки мала місце необхідна оборона. Висновки суду щодо його винуватості ґрунтуються на припущеннях.

В решті захисник наводить доводи, які стосуються оскарження фактичних обставин справи, дає власну оцінку доказам.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 , в судовому засіданні, посилаючись на безпідставність доводів скарги сторони захисту, вважала, що вона не підлягає до задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

За змістом ст. 433 цього Кодексу, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Таким чином, доводи захисника щодо оскарження фактичних обставин справи та надання власної оцінки доказам, виходячи з вимог статей 433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість, вказані обставини перевірялись апеляційним судом.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.

Під час перегляду судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами. Місцевий суд, дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, доведена поза розумним сумнівом. Тому доводи захисника з цього приводу не заслуговують на увагу.

Відповідно до вироку вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину доведена: даними протоколу огляду місця події від 22 квітня 2020 року, згідно якого зафіксовано обстановку вчиненого, вилучено знаряддя злочину та слідову інформацію; даними протоколу слідчого експерименту від 10 червня 2020 року із обвинуваченим під час якого ОСОБА_7 у присутності захисника розповів, що після спільного вжиття спиртних напоїв із співмешканкою ОСОБА_8 між ними виник конфлікт, в ході якого він вибив з рук потерпілої ножа та взяв його у праву руку; крім того, під час огляду судом речового доказу - кухонного ножа з білою рукояткою, ОСОБА_7 підтвердив, що саме цей ніж він тримав у правій руці; показаннями обвинуваченого в суді апеляційної інстанції про те, що він міг вдарити потерпілу ОСОБА_8 машинально; показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - сусідів обвинуваченого, які підтвердили, що ввечері, 22 квітня 2020 року, до них прийшов ОСОБА_7 , котрий перебував у стані сп`яніння та повідомив, що він, можливо, зарізав ОСОБА_11 , тому просив пройти до його квартири, на його обличчі та руці була кров; даними висновку судової медичної експертизи від 23 квітня 2020 року, яка підтверджує ступінь тяжкості отриманих тілесних ушкоджень та причини смерті потерпілої; даними висновку комісійної судової медичної експертизи від 21 березня 2022 року, яким встановлено механізм утворення колото-різаних ран у потерпілої; показаннями експерта ОСОБА_12 , котра підтвердила викладене у висновку; даними висновку судово-психіатричного експерта від 07 липня 2020 року про те, що ОСОБА_7 в період вчиненого міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також іншими доказами.

Доводи захисту про ненадання судами належної оцінки тому, що ОСОБА_7 наніс тілесне ушкодження ОСОБА_8 в стані необхідної оборони, захищаючись від неправомірних посягань потерпілої, неприйнятні.

Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Слід звернути увагу на те, що оборона може здійснюватися лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК України.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Зі слів засудженого, потерпіла намагалась нанести йому тілесні ушкодження. Однак, суди встановили, що потерпіла була на 12 років старша за віком від обвинуваченого, згідно даних висновку експерта перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння (2,6 проміле) і за такого фізичного стану не могла вчиняти активних, небезпечних дій по відношенню до засудженого.

Взявши до уваги конкретні обставини справи, а також дослідивши усі наявні докази, суди прийшли до висновку, що у даному випадку не було суспільно небезпечного посягання з боку потерпілої, тому ОСОБА_7 не перебував у стані необхідної оборони. Визначальним у поведінці засудженого було бажання спричинити шкоду потерпілій.

Що стосується тверджень захисника про відсутність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Кримінальна відповідальність за ч.2 ст.121 КК України настає за умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та двома суспільно небезпечними наслідками, що настали: первинні - тяжкі тілесні ушкодження, похідні - смерть. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).

При цьому питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передувала події, їх стосунки.

Суди вірно врахували дані про спосіб і знаряддя злочину, те, що ОСОБА_7 наніс удари ножем - ріжучим інструментом, а також локалізацію поранення, зокрема, середня третина лівої гомілки, де проходять великі кровоносні судини, тому була велика ймовірність того, що при застосуванні ножа можна заподіяти значну шкоду здоров`ю потерпілої.

Дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України кваліфіковані вірно, він має відповідати за той результат своїх дій (завдану шкоду), який фактично було заподіяно, в даному випадку тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги сторони захисту немає.

Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 липня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_13