№ 336/8075/18
н/п 1-кп/336/73/2022
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002769 від 15.08.2018 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-20.09.2018 вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт;

-15.11.2019 вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді 2 місяців арешту, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України визначено остаточне покарання у виді арешту на строк 2 місяці 10 днів;

-27.11.2019 вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

14 серпня 2018 року, в період часу з 19 години 45 хвилин до 20 години 10 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись біля кіоску, розташованого на перетині вулиць Харчової та Олексія Поради у місті Запоріжжі, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень на ґрунті раптово виниклого конфлікту, наніс потерпілому ОСОБА_8 один удар складним туристичним ножем в області голови праворуч, чим спричинив потерпілому поранення правої навколовушної області з розвитком посттравматичного середнього отиту та посттравматичної периферичної нейропатії лицевого нерва справа, які є легкими тілесними ушкодженнями, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, відмовився надавати показання. Надалі в ході судового розгляду (судове засідання 23.11.2021) вирішив надати показання такого змісту. Він дійсно приблизно у зазначений в обвинувальному акті день та час перебував біля кіоску на перехресті вулиць Харчової та Олексія Поради (Димитрова стара назва) у місті Запоріжжі. Біля кіоску перебувало приблизно 10 чоловік. Підтвердив наявність конфлікту між ним та його другом ОСОБА_9 з одного боку та потерпілим з приятелем з іншого. Приятель потерпілого побився із ОСОБА_10 . В цей час обвинувачений розмовляв, «з`ясовував відношення» із ОСОБА_8 . В ході бійки ОСОБА_10 упав. ОСОБА_6 , піднявши ОСОБА_10 , побачив, що в районі голови ОСОБА_8 стирчить ніж. Побачивши таке, усі розбіглися, він пішов додому. Водночас зазначив, що він залишився на 5-10 хвилин та спостерігав за потерпілим і бачив як той ще вживав пиво. Обвинувачений заперечив, що це він наносив удар потерпілому ножем, адже взагалі не мав при собі ножа.

Цивільний позов обвинувачений не визнав.

При цьому сторона захисту під час судових дебатів визнала факт події, проте зазначила, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати як нанесення легких тілесних ушкоджень, а тому ОСОБА_6 підлягає виправданню за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а кримінальне провадження підлягає закриттю.

Під час судового розгляду судом перевірялося як обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, так і версія сторони захисту, задля чого досліджувались не тільки показання обвинуваченого, надані ним безпосередньо в судовому засіданні, а й докази, що були подані суду стороною обвинувачення: показання потерпілого, свідків, документи, речові докази та висновки експертів.

Так, потерпілий ОСОБА_8 показав, що 14.08.2018, біля 20-ї години він разом із своїм другом ОСОБА_11 , перебував біля кіоску. розташованого на перетині вулиць Харчової та О. Поради у місті Запоріжжі. До кіоску підійшли раніше не знайомі обвинувачений разом з іншою особою. В ході раптово виниклого конфлікту ОСОБА_6 , який стояв праворуч від потерпілого, наніс йому удар ножем в область обличчя, ніж там і залишився. При цьому ОСОБА_8 виключає будь-яку можливість того, що удар нанесла інша особа, а не ОСОБА_6 . Після чого обвинувачений з місця події втік на автомобілі ВАЗ 2108. ОСОБА_11 викликав швидку допомогу та поліцію, потерпілого забрали до лікарні. Йому зробили операцію, потерпілий лікувався два тижні, впав зір, слух, була паралізована щока, залишився шрам.

Свідок ОСОБА_11 надав такі показання. 14.08.2018, біля 20-ї години він разом із потерпілим зустрівся біля вищезгаданого кіоску. Там також перебував обвинувачений разом з двома іншими молодими особами, які зробили зауваження ОСОБА_11 та ОСОБА_8 через те що вони, нібито, зробили замовлення без черги. Після цього підійшов четвертий чоловік, старший за віком, який запропонував відійти від кіоску. Свідок відійшов з цією особою, потім до них підійшов ОСОБА_8 . В ході конфлікту між свідком та невідомою особою, ОСОБА_11 відштовхнув останнього, той упав. У цей момент свідок почув удар з правого боку, повернувшись він побачив, що у ОСОБА_8 стирчав ніж в області голови, та помітив обвинуваченого, що відбігав. Сам момент удару він бачив, але інших осіб поряд не було, тому вважає, що удар наніс саме ОСОБА_6 . Після чого обвинувачений із цим старшим чоловіком втекли на автомобілі ВАЗ 2108 сірого кольору. Інші дві особи, які були разом з обвинуваченим, побігли пішки. Свідок викликав швидку допомогу, при цьому відмовляв потерпілого від того, щоб той самостійно витягував ніж.

Свідок ОСОБА_12 повідомила в суді, що 14.08.2018 о 8-й годині вечора вона йшла із дитиною по АДРЕСА_2 . За метрів 500 побачила конфлікт, почула лайку. Підійшовши ближче, а саме з відставні 5-7 метрів, вона побачила як обвинувачений наніс потерпілому удар. Після чого помітила як щось стирчить з обличчя потерпілого із червоною ручкою. Відразу обвинувачений з двома іншими особами сів до автомобіля сірого кольору та поїхали з місця події.

Із протоколів слідчих експериментів від 16.10.2018 та відеозаписів цих слідчий дій за участі потерпілого ОСОБА_8 свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 випливає, що під час досудового розслідування вказані особи надавали аналогічні показання (т. 2 а.с. 133-137, т. 2 а.с. 10-14, 34-38).

Згідно із протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 31.08.2018 свідки впізнали ОСОБА_6 як особу, що нанесла удар ножем потерпілому (т. 2 а.с. 6-9, 30-33).

Відповідно до протоколу огляду предмета від 15.08.2018 у кабінеті чергового лікаря у приміщенні лікарні за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 80, слідчим в присутності понятих, спеціаліста ОСОБА_13 та лікаря ОСОБА_14 був оглянутий ніж , та в протокол занесені відомості про його фізичні параметри (т. 2 а.с. 2-5). Постановою від 15.08.2018 вказаний ніж визнаний речовим доказом ( т. 2 а.с. 1).

Відповідно до протоколу огляду від 05.11.2018 свідок ОСОБА_15 впізнав вказаний ніж як такий, яким було нанесено удар потерпілому (т. 2 а.с. 15-16).

Згідно з висновком експерта № 2-716 від 14.11.2018 наданий на дослідження ніж не є холодною зброєю, являється складним пружинним туристичним ножем, що є різновидом господарського-побутового призначення, що виготовлений саморобним способом, з використанням промислового обладнання (т. 3 а.с. 25-28).

Як вбачається з висновку судово-медичного експерта № 1278 від 10.09.2018, поранення правої навколовушної області з розвитком посттравматичного середнього отиту та посттравматичної периферичної нейропатії лицевого нерва справа у ОСОБА_8 в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Дані ушкодження утворилися від дії предмета, що володіє колючо-ріжучими властивостями та могли утворитися при обставинах, що зазначені ОСОБА_8 (т. 3 а.с. 8-10).

Судово-медична експертна комісія дійшла аналогічних висновків щодо механізму виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого (висновок № 513/к від 24.10.2018 т. 3 а.с. 1-7).

Відтак вказаними вище доказами підтверджується вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за описаних у вироку обставинах.

Водночас колегія суддів не погоджується із кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі (ст. 15 ч.2 КК України).

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Оцінивши надані в даному кримінальному провадженні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не надано суду достатніх доказів наявності у ОСОБА_6 умислу саме на позбавлення життя ОСОБА_8 .

Так, обґрунтовуючи правову кваліфікацію діянь ОСОБА_6 орган досудового розслідування та прокурор послалися на те, що « ОСОБА_6 вчинив усі дії, які вважав необхідними для вбивства потерпілого ОСОБА_8 , але не довів свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі, та зник з місця вчинення злочину. Після чого потерпілого ОСОБА_8 своєчасно було госпіталізовано до КУ «МКЛЕ та ШМД міста Запоріжжя», де внаслідок надання йому швидкої медичної допомоги останній залишився живим».

При цьому сторона обвинувачення не конкретизує в обвинувальному акті, які були мотиви ОСОБА_6 для вчинення вбивства ОСОБА_8 , чому обвинувачений вважав, що вчинив усі дії, необхідні для вбивства потерпілого, який навіть не втрачав свідомості, що саме завадило обвинуваченому нанести інші удари ножем або вчинити перешкоди для надання потерпілому медичної допомоги тощо, тим самим довести умисел на вбивство до кінця.

Відповідно вказані обставини не були доведені прокурором під час судового розгляду.

Між тим в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений, нанісши один удар туристичним ножем в лицьову область потерпілого, не вчиняв будь-яких дій для перешкоджання надання потерпілому медичної допомоги, відразу з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

За наведеного випливає, що врахувавши характер знаряддя злочину, як придатне для спричинення смертельного тілесного ушкодження, локалізацію тілесного ушкодження в життєво важливий орган голову, орган досудового розслідування не врахував інших вищезазначених обставин цієї справи, які мають значення для визначення спрямованості умислу обвинуваченого, а зазначений в обвинувальному акті умисел обвинуваченого на вбивство потерпілого носить вірогідний характер та є лише припущенням сторони обвинувачення, яке не відповідає обставинам, встановленим у судовому засіданні.

Разом з тим, наносячи удар ножем потерпілому, обвинувачений, на переконання суду, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю ОСОБА_8 . Водночас ОСОБА_6 не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним потерпілому.

У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, підстав для будь-яких розумних сумнівів щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 в умисному спричиненні ОСОБА_8 легкого тілесного ушкодження, під час судового розгляду справи встановлено не було, а тому суд дії обвинуваченого кваліфікує за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд в суді першої інстанції проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченого (а не закриваючи кримінальне провадження за відсутності складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як просить захисник), суд виходить з того, що злочин, передбачений ст. 125 ч. 2 КК України, є менш тяжким, ніж злочин, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_6 органом досудового розслідування, внаслідок чого при перекваліфікації дій обвинуваченого його право на захист не порушується.

Отже, суд, на виконання вимог ст. 67 КПК України, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи, що по справі було забезпечено всебічний, повний та об`єктивний розгляд усіх її фактичних обставин, дійшов висновку про доведеність вищевикладеного судом обвинувачення.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Той факт, що обвинувачений в останньому слові визнав свою вину та формально зазначив про каяття, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки, чого не було встановлено в ході судового розгляду у кримінальному провадженні.

При призначенні покарання обвинуваченому суд ураховує позицію прокурора, потерпілого, який наполягав на призначення суворого покарання, та сторони захисту, бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке закон відносить до категорії кримінальних проступків, фактичні обставини вчиненого, зокрема, скоєння кримінального правопорушення через незначний привід, наслідки вчиненого спричинення потерпілому тілесного ушкодження, внаслідок якого потерпілий переніс хірургічне втручання, суд враховує й відомості про особу обвинуваченого: який на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, не має на утриманні дітей, є раніше судимою особою,

Крім того ОСОБА_6 не має офіційного джерела доходу та не працевлаштований офіційно, що виключає призначення покарання у виді штрафу та виправних робіт.

Як вбачається з вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2019, обвинувачений був засуджений за ч. 2 ст. 389 КК України за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, призначених за попередніх вироком, що свідчить про недоцільність призначення такого виду покарання.

Враховуючи вищенаведені обставини в їх сукупності, на переконання суду, необхідним покаранням для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним інших кримінальних правопорушень, є покарання у виді двох років обмеження волі, більш м`яке покарання є явно недостатнім для досягнення його мети, визначеної ст. 50 КК України.

При призначенні покарання суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого положень статті 69 КК України (призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом) та статті 75 КК України (звільнення від відбування покарання з випробуванням).

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами сукупності кримінальних правопорушень призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Підстав для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання за положеннями ст. 49 КК України суд не вбачає, адже ОСОБА_6 вчинив 11.10.2019 новий тяжкий злочин, за що був засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2019, а тому в силу ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності був перерваний.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 був засуджений:

-20.09.2018 вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт;

-15.11.2019 вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді 2 місяців арешту, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України визначено остаточне покарання у виді арешту на строк 2 місяці 10 днів;

-27.11.2019 вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 статті 186 КК України до 4 років позбавлення волі, строк відбування покарання рахується з 31.10.2019.

Покарання за двома останніми вироками між собою не об`єднані, що підтверджується листом ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» (т. 1 а.с. 170).

Враховуючи вищевикладене, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, ОСОБА_6 вчинив до постановлення попередніх вироків, при цьому покарання за вироком від 20.09.2018 враховано у вироку від 15.11.2019, остаточне покарання обвинуваченому слід призначити на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироками від 15.11.2019 та 27.11.2019.

При складанні покарань суд керується правилами ч. 1 ст. 72 КК України, за якою одному дню позбавлення волі або арешту відповідають два дні обмеження волі.

Відповідно до згаданих положень ч. 4 ст. 70 КК України у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання частково відбуте за вироком від 27.11.2019.

Також зарахуванню підлягає строк тримання під вартою обвинуваченого у даному кримінальному провадженні (№ 0002769) з 15.08.2018 по 17.08.2018 включно та з 28.09.2018 по 29.09.2018 включно.

ОСОБА_8 був заявлений цивільний позов до ОСОБА_6 , в якому потерпілий просить стягнути з обвинуваченого 3741,53 грн. матеріальних збитків та 80 000 грн. як відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Обвинувачений позов не визнав у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Згідно з положеннями ст.ст. 127, 128, 129 КПК України обов`язок про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вироком покладається на підозрюваного, обвинуваченого.

Так, обвинувачений визнається судом винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Відповідно до ст. ст. 22, 23, 1167, 1168 ЦК України, особа має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення її прав, зокрема, витрат, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також втрат через перенесені душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою відносно членів його сім`ї або близьких родичів.

Вимоги позову про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_8 обґрунтував тим, що у зв`язку зі спричиненням йому обвинуваченим тілесних ушкоджень він поніс витрати на лікування. Такі обставини знайшли своє підтвердження наданими потерпілим доказами листком непрацездатності, випискою із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_8 , описом операції № 2086 від 14.08.2018, що підписаний хірургом ОСОБА_16 , та фіскальними чеками про придбання лікарських препаратів, достовірність яких не була спростована під час судового розгляду (т. 1 а.с. 75-80). За підрахунками суду сума витрат становить 3804 гривень, однак позивачем позов в частині відшкодування матеріальної шкоди заявлений на суму 3741 грн. 53 коп., а тому суд, не маючи можливості вийти за межі позовних вимог, стягує з обвинуваченого на користь ОСОБА_8 заявлену суму.

Щодо вимог цивільного позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.

Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, які… зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Аналізуючи наведене суд встановив, що частина обставин, на які посилається позивач в обґрунтування позову (завдання душевних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою обвинуваченого, заподіяння болі, порушення звичного укладу життя через лікування та необхідність явки до органу досудового розслідування, суду), знайшли своє підтвердження. Проте цивільний позивач не довів необхідність подальшого лікування через погіршення слуху та зору на праве око, на що також посилається в обґрунтування завданої злочином моральної шкоди.

За наведеного позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, та на переконання суду достатньою компенсацією є 50 000 гривень.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Доля речових доказів вирішується відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складення покарань, призначених цим вироком та вироками Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року, Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2019 року, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання строк тримання ОСОБА_6 під вартою в цьому кримінальному провадженні з 15 серпня 2018 року по 17 серпня 2018 року включно та з 28 вересня 2018 року по 29 вересня 2018 року включно, а також відбуте ОСОБА_6 покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2019 року в період з 31 жовтня 2019 року до 29 грудня 2022 року.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 3741 гривня 53 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Речові докази по справі:

Футболку синього кольору з малюнком, шорти сіро-білого кольору «NIKE», сланці червоного кольору «PUMA», які визнані речовими доказами постановою слідчого від 15.08.2018 повернути ОСОБА_6 за належністю.

Змив РБК з поребрика та контроль до нього; паперовий фільтр від цигарки марки «STRONG»; фрагмент ватного фільтру з під цигарки з нашаруванням РБК; фрагмент дерев`яної палички з нашаруванням РБК; фрагмент ґрунту з нашаруванням РБК; фрагмент білого фільтру з під цигарки марки «PARLIAMENT» з нашаруванням РБК, ніж, що визнані речовими доказами постановами слідчого від 15.08.2018 знищити.

Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

П ОСОБА_17