Справа №573/1153/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/347/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Службове підроблення
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 25.11.2021 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Козіївка Краснокутського району Харківської області, з повною вищою освітою, неодруженого, працюючого начальником відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 в якій він просив вирок Білопільського районного суду Сумської області від 25.11.2021 року, скасувати в частині стягнення з нього - ОСОБА_6 16 134,34 грн судового збору в дохід держави. В іншій частині вирок суду просив залишити без зміни.

Даним вироком затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 24.11.2021 року між прокурором Сумської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 , захисником ОСОБА_8 .

Цим же вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, і призначено йому покарання, на підставі ст. 69 КК України, у виді 1 року обмеження волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

На підставі ст. 58 КК України замість призначеного покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік ОСОБА_6 призначено покарання у виді службових обмежень для військовослужбовців на строк 1 рік з відрахуванням із суми грошового забезпечення 10 відсотків у доход держави.

Стягнуто з ОСОБА_6 16134,34 грн в дохід держави.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений стверджував, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме в частині стягнення з нього - ОСОБА_6 в дохід держави 16134,34 грн.

Обвинувачений стверджував, що в укладеній угоді про визнання винуватості не було зазначено про стягнення з нього на користь держави вказаних грошових коштів та переконаний, що суд поклав на нього витрати на власний розсуд, оскільки він, згідно п.12 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати такого збору звільняється.

Інші учасники кримінального провадження, зокрема прокурор і захисник апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 25 жовтня 2016 року ОСОБА_6 добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Держприкордонслужбі України строком на 5 років.

Відповідно до витягу з наказу Т.в.о начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 02 листопада 2016 року №212-ОС молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу загону та на всі види забезпечення і призначено на посаду старшого інспектора прикордонної служби (по роботі з іноземцями та адміністративного провадження) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » IV категорії (тип В).

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 15 листопада 2018 року №296-ОС лейтенанту ОСОБА_6 присвоєно чергове військове звання старший лейтенант.

Відповідно до витягу з наказу В.о. начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 30 липня 2020 року №295-ОС старшого лейтенанта ОСОБА_6 призначено на посаду начальника відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» органи охорони державного кордону віднесено до правоохоронних органів.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення.

Згідно з посадовою інструкцією ОСОБА_6 , як начальник відділення дільничних інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б), є безпосереднім начальником усього особового складу відділення і він зобов`язаний організовувати службову діяльність особового складу відділення, забезпечувати своєчасне здобування достовірної інформації про правопорушення та підготовку до них, здійснювати безпосереднє керівництво і контроль за службовою діяльністю особового складу, брати участь та особисто складати процесуальні документи про адміністративні правопорушення, виявлені підпорядкованими дільничними інспекторами; виконувати інші обов`язки, визначені статтею 122 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, іншими законами та підзаконними нормативно-правовими актами України, наказами регіонального управління, начальника прикордонного загону.

Старший лейтенант ОСОБА_6 , обіймаючи посаду начальника відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_3 , є службовою особою органу, який віднесено до правоохоронних органів, наділений повноваженнями здійснювати функції представника влади, а тому, у відповідності до положень Примітки 1 до статті 364 КК України, є службовою особою.

Використовуючи владні повноваження, ОСОБА_6 в один із днів на початку березня 2021 року з метою поліпшення показників своєї роботи вирішив на осіб, відносно яких раніше було складено адміністративні матеріали за ст. 202 КУпАП «Порушення прикордонного режиму, режиму у пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду-виїзду» скласти нові протоколи відносно тих самих правопорушників та внести в них завідомо неправдиві відомості про скоєння адміністративного правопорушення, якого в дійсності не було.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на службове підроблення, ОСОБА_6 10 березня 2021 року, у точно невстановлений час, знаходячись у м. Білопілля Сумської області, звернувся до офіцера оперуповноваженого прикордонного оперативно-розшукового відділу (з м.д.н.п. Білопілля) Головного оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 і, не ставляючи його до відома про свої злочинні плани, попросив для створення бази даних про правопорушників паспорта місцевих жителів, які раніше притягувалися до відповідальності за ст. 202 КУпАП, після чого останній перекинув йому фотознімки паспорту громадянина України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканця с. Рижівка Сумського району Сумської області.

У той же день, використовуючи при цьому надану владу та владні повноваження, ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом на скоєння злочину, звернувся до помічника начальника відділу з адміністративно-юрисдикційної діяльності прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 , яка займається перевіркою, веденням обліку та заповненням журналу адміністративних справ, якій повідомив про скоєння адміністративного правопорушення за ст. 202 КУпАП громадянином ОСОБА_10 , який в дійсності правопорушень не скоював.

При цьому ОСОБА_6 з метою складання офіційних документів, в які будуть внесені завідомо неправдиві відомості, вказав ОСОБА_11 про необхідність скласти протокол про адміністративне правопорушення та повідомив про обставини його здійснення.

ОСОБА_11 , вважаючи, що діє законно, склала та заповнила протокол про адміністративне правопорушення СхРУ №118114 від 10 березня 2021 року, який передала для підписання правопорушником ОСОБА_6 .

Пізніше, у той ж день, ОСОБА_6 при невстановлених обставинах та не у невстановленому місці у протоколі про адміністративне правопорушення СхРУ №118114 від 10 березня 2021 року поставив підпис ОСОБА_10 , склав пояснення та поставив там підпис ОСОБА_10 , склав дві розписки від імені ОСОБА_10 та поставив там його підпис.

Вказані документи він надав ОСОБА_11 , після чого вона підписала протокол щодо ОСОБА_10 та пояснення ОСОБА_10 .

У подальшому, у той же день, ОСОБА_6 склав та підписав від свого імені та імені ОСОБА_10 постанову про накладення адміністративного стягнення СхРУ №069487 від 10 березня 2021 року та 24 березня 2021 року сплатив штраф від імені ОСОБА_10 у відділенні АТ «Укрпошта» за адресою: вул. Старопутивльська, 47, м. Білопілля, Сумська область.

Отже, ОСОБА_6 , будучи службовою особою і наділений службовими повноваженнями, виконуючі організаційно-розпорядчі функції, 10 березня 2021 року, діючи умисно, з метою поліпшення показників своєї роботи, склав та вніс до таких офіційних документів завідомо неправдиві відомості про начебто скоєння адміністративного правопорушення громадянином ОСОБА_10 , а саме до: протоколу про адміністративне правопорушення СхРУ №118114 від 10 березня 2021 року, пояснення, двох розписок, постанови про накладення адміністративного стягнення СхРУ №069487 від 10 березня 2021 року.

Зазначеними умисними діями ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, а саме: складання та внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Апеляційний розгляд даного провадження було проведено без участі апелянта ОСОБА_6 , виходячи з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи з 04.01.2022 року вона заходиться в провадженні Сумського апеляційного суду. За цей час судові засідання призначались на 12.07.2022 року, на 19.10.2022 року і на 23.02.2023 року.

В призначене на 23.02.2023 року, будучи належно повідомленими про дату час і місце слухання справи, учасники не з`явились, причин не явки не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання на іншу дату не заявили.

Прокурор ОСОБА_12 подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Враховуючи викладене, дотримуючись розумних строків розгляду матеріалів, а також зважаючи на те, що питання про погіршення становища обвинуваченого не ставиться, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі її учасників, що узгоджується з ч. 4 ст. 405 КПК України.

Тому, вислухавши доповідь судді щодо обставин справи, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч. 2 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

При цьому, частиною 4 ст. 474 КПК України передбачено, що перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості суд під час судового засідання повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи цілком він розуміє: що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має такі права: мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; наслідки укладення та затвердження угод, передбачені статтею 473 цього Кодексу; характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

На переконання апеляційного суду, вказаних вимог закону судом дотримано в повній мірі.

З матеріалів кримінального провадження видно, що після надходження кримінального провадження до суду першої інстанції і до закінчення підготовчого судового засідання 24.11.2021 року між прокурором Сумської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_7 , який здійснює процесуальне керівництво у цьому кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_6 , захисником ОСОБА_8 укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. 472 КПК України.

Згідно з угодою ОСОБА_6 зобов`язувався беззастережно визнати свою винуватість в обсязі підозри у судовому засіданні.

Також угодою визначено покарання, яке він повинен понести, а саме: за ч. 1 ст. 366 КК України на підставі ст. 69 КК України у виді 1 року обмеження волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та на підставі ст. 58 КК України замість призначеного покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік призначити ОСОБА_6 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на той самий строк, тобто на 1 рік, з проведенням відрахування із суми його грошового забезпечення в доход держави у розмірі 10 відсотків.

Також, встановлено, що в угоді передбачені наслідки її укладення та затвердження, визначені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені статтею 476 КПК України.

Як вбачається з матеріалів, в в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, обставини вчинення злочину, викладені в угоді та обвинувальному акті, підтвердив, просив затвердити угоду.

Також, з матеріалів видно, що оскаржуваним вироком було затверджено угоду про визнання винуватості, ОСОБА_6 визнано винним за ч. 1 ст. 366 КК України та призначено узгоджене сторонами покарання.

При цьому, з журналу судового засідання від 25.11.2021 року видно, що перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості, в присутності захисника ОСОБА_8 , судом було виконано вимоги ч. 4 ст. 474 КПК України та роз`яснено ОСОБА_6 його права і наслідки укладення угоди, а обвинувачений та його захисник підтримали угоду про визнання винуватості і просили її затвердити.

Водночас, в апеляційній скарзі обвинувачений стверджував, що в укладеній угоді про визнання винуватості не було зазначено про стягнення з нього на користь держави вказаних грошових коштів та переконаний, що суд першої інстанції поклав на нього витрати на власний розсуд, оскільки він, згідно п.12 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати такого збору звільняється. Просив не стягувати з нього витрати за проведення експертиз.

У відповідь на такі доводи обвинуваченого колегія суддів зазначає наступне.

Так, з наявної в матеріалах справи угоди, про визнання винуватості від 24.11.2021 року (а.с. 40), вбачається, що між іншого, питання про стягнення судових витрат не вирішувалось, а вироком Білопільського районного суду Сумської області від 25.11.2021 року з ОСОБА_6 стягнуто в дохід держави 16 134,34 грн процесуальних вират за проведення експертиз.

Зазначені витрати належать до процесуальних витрат, питання щодо розподілу і стягнення яких суд зобов`язаний вирішити у вироку (ст.ст.118, 122, 124, 126, 368, 374 КПК України). Суд також має право зменшувати розмір процесуальних витрат або звільняти від їх оплати, а також вирішувати питання щодо їх відстрочення та/або розстрочення (ст. 119 КПК України).

Вирішення питань розподілу і стягнення процесуальних витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх оплати, а також відстрочення та/або розстрочення їх оплати належать за нормами КПК України до виключних дискреційних повноважень суду та не можуть бути умовами угоди.

Також, включення сторонами угоди до неї умови про покладення на підозрюваного/обвинуваченого зобов`язання відшкодувати процесуальні витрати суперечить вимогам до змісту угоди (умов угоди), які встановлені ч.1 ст.472 КПК України і свідчить про порушення ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є порушенням ст. 124 Конституції України, яка забороняє привласнення функцій судів іншим органам чи посадовим особам.

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 119 КПК України суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.

Тому, аналізуючи і враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції, в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 процесуальних витрат за проведення експертизи, оскільки а ні обвинуваченим, а ні його захисником не надано жодних доказів на підтвердження скрутного матеріального становища ОСОБА_6 , які б унеможливлює сплату ним процесуальних витрат. Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому провадженні, колегією суддів не встановлено, а тому підстав, для зміни вироку, з мотивів викладених в апеляційній скарзі, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок відносно ОСОБА_6 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 25.11.2021 року, відносно ОСОБА_6 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4