УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 761/27521/21

провадження № 51-1095ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня

2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кіровакана Республіки Вірменія, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя

АДРЕСА_2 , непрацевлаштованого, раніше судимого, останній раз - за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 4 березня 2021 року за ч. 3 ст. 185, ст. 75 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з іспитовим строком 2 роки,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі статей 71, 72 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 4 березня 2021 року, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Київський апеляційний суд ухвалою від 16 листопада 2022 року зазначений вирок залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він17 травня 2021 року близько 13:50, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3, діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно, повторно з автомобіля марки «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , через відчинене вікно викрав мобільний телефон HUAWEI P8 lite», що належав ОСОБА_6 , з викраденим телефоном утік з місця події, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 1586,33 грн.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 24 червня 2021 року близько 15:35

ОСОБА_4 , перебуваючи на бул. Тараса Шевченка у м. Києві біля будинку № 1, умисно, повторно, з корисливих мотивів, таємно, через відкрите вікно, проник до автомобіля марки «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з якого викрав речі, грошові кошти та документи, які належали ОСОБА_7 . Викраденим розпорядився на власний розсуд, заподіявши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 500 грн.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильно надану оцінку доказам, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Вважає, що висновки суду ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах. Ухвала апеляційного суду є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд не перевірив доводів наведених в його скарзі і не надав на них вичерпних та переконливих відповідей. Стверджує, що в ході слідчого експерименту ОСОБА_4 надавав показання під тиском невідомих йому осіб, а протокол цієї слідчої дії складено з порушенням вимог ст. 240 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Звертає увагу, що повідомлення про підозру від 17 вересня 2021 року не відображає фактичних обставин кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно надана оцінка доказам, не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Натомість зазначені обставини перевірив суд апеляційної інстанції в межах доводів захисника в апеляційній скарзі. За результатами перевірки не було встановлено порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у скоєнні інкримінованого йому злочину, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК та підтверджується сукупністю доказів, які суд всебічно, повно й об`єктивно дослідив та належно оцінив.

Зокрема, такими доказами є: заяви потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про вчинення щодо них кримінального правопорушення, протоколи огляду місця події від 17 травня та 24 червня 2021 року, слідчі експерименти за участю засудженого, який детально та послідовно розповів про обставини викрадення ним мобільного телефону ОСОБА_6 та майна ОСОБА_7 . Крім того, вина засудженого підтверджується даними отриманими з камер зовнішнього відеоспостереження.

Суд першої інстанції з`ясував фактичні обставини справи, дослідив та проаналізував зібрані докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.

Незгода захисника із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом процесуального закону.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі, і вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених ним апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, що в судовому рішенні докладно мотивовано.

Так, Суд визнав неспроможними доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що засуджений крадіжок не вчиняв, а під час досудового розслідування до нього застосовувалися недозволені методи ведення слідства.

Мотивуючи свої рішення, апеляційний суд зазначив, що такі твердження захисника, спростовуються показаннями слідчої Шевченківського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_8 допитаної в якості свідка, яка повідомила суду, що ОСОБА_4 надавав показання добровільно, будь-якого тиску на нього не здійснювалося. Під час слідчого експерименту був спокійним, врівноваженим, ніяких ознак знервованості або заляканості у засудженого не було. Із заявами про тиск з боку правоохоронних органів ні засуджений, ні його захисник до прокуратури не звертались. Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що засуджений під час слідчого експерименту надавав показання під тиском невідомих йому осіб, сторона захисту суду не надала.

Також Суд критично відноситься до доводів захисника про визнання недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 22 липня 2021 року, оскільки його складено з порушенням вимог ст. 240 КПК, зокрема без додатків до протоколу.

Так, відповідно до ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Частиною 2 згаданої норми передбачено, що за необхідності під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

Із оскаржуваного вироку слідує, що протокол слідчого експерименту за участю засудженого був досліджений місцевим судом, йому було надано належну правову оцінку, що знайшло своє відображення у вироку. Більш того, як убачається з касаційної скарги захисника, додатки до цього протоколу окремо було досліджено судом під час судового розгляду. Разом з тим, сторона захисту не зазначає яким чином наведене перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, суди визнали допустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 22 липня 2021 року, і таким, що відповідає вимогам КПК. А відсутність додатків до цього протоколу в даному випадку не викликала сумнівів щодо його достовірності.

Посилання захисника на те, що судом неправильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження, є неприйнятними. Як вже було зазначено вище, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин установлених судами попередніх інстанцій. Зокрема, судом першої інстанції ці обставини встановлені правильно та підтверджено безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Призначене ОСОБА_4 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК.

Рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах кримінального провадження, і з ними погоджується колегія суддів та доходить висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.

Касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених відносно ОСОБА_4 вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року та ухвали Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення у цьому кримінальному провадженні не було допущено.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з наведених у ній мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3