Справа № 308/4737/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю :

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород кримінальне провадження №308/4737/22, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000329 від 09.03.2022 р. про обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження №308/4737/22 про обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 24 червня 2022 року включно.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 22.06.2022 р. обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 19 серпня 2022 року включно.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2022 р. обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 15 жовтня 2022 року включно.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2022 р. обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 01 грудня 2022 року включно.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2022 р. обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 20 січня 2023 року включно.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яке подав у письмовому вигляді. Прокурор вказує на наявність ризиків передбачених у п. п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інші кримінальні правопорушення. Просив врахувати, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який міцних соціальних зв`язків не має, офіційно ніде не працює, його майновий стан незадовільний, не має постійного джерела доходів, обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності та вчинив кримінальне правопорушення у період іспитового строку. Просив врахувати, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який офіційно ніде не працює, його майновий стан незадовільний, не має постійного джерела доходів. На розгляді в суді перебувають інші кримінальні справи відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , вважає клопотання необґрунтованим, відсутні докази на підтвердження наявності ризиків, просила відмовити у задоволенні клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав доводи свого захисника, просив обрати йому інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечила проти задоволення клопотання прокурора, вважає клопотання необґрунтованим, а ризики не доведеними, просила змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав доводи захисника. Просив обрати йому інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Потерпілий в судове засідання не з`явився.

Заслухавши доводи учасників судового провадження, виходячи з вимог ст.331 КПК України суд приходить до наступного.

До спливу строку з дня застосування судом відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Строк тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у кримінальному провадженні закінчується 20 січня 2023 року. Завершити судове провадження до спливу строку тримання під вартою не надалось можливим.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України запобіжний захід є заходом забезпечення кримінального провадження. Однією з підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження є наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення відповідного ступеню тяжкості.

При вирішенні клопотання про продовження строків тримання під вартою слід враховувати вимоги статей 177, 178 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Стаття 177 КПК України містить правові норми щодо мети та підстав застосовування запобіжних заходів.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України ? метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був обраний з метою забезпечення виконання ними покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення, у якому обвинувачуються.

Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд враховує вимоги КПК України та п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до переконання, що прокурором під час розгляду клопотання доведено наявність ризиків, передбачених п. п. 1,3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України, а виходячи лише з фактичних даних, що містяться в матеріалах кримінального провадження, приходжу до висновку про обґрунтованість обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень за викладених в обвинувальному акті обставин. Кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжкого злочину.

Суд, звертає увагу сторони захисту на те, що питання щодо доведеності чи недоведеності вини обвинуваченого не являється предметом розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст.183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

При розгляді клопотання суд враховує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує останнім у разі визнання їх винуватими, наявність підстав вважати, що останні, перебуваючи на волі, можуть переховуватись від суду, можуть перешкоджати повному, всебічному та неупередженому проведенню судового розгляду, що унеможливить повноту, всебічність при розгляді даного кримінального провадження, можуть незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому кримінальному провадження, що свідчить про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть бути недостатніми для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинуваченого від правосуддя.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами

Суд враховує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, зокрема санкція статті за дане кримінальне правопорушення, передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Суд вважає, доведеним те, що існує реальна загроза того, що обвинувачені перебуваючи на волі можуть впливати на свідків, які ще не допитані в ході судового розгляду, отже існує ризик незаконного впливу на свідків, з метою зміни їх показів на свою користь, з метою уникнення кримінальної відповідальності, самостійно або через знайомих, шляхом вмовляння, погроз або іншим способом.

Окрім того судом встановлено, що ОСОБА_7 раніше притягався до кримінальної відповідальності та у відповідності до ст. 89 КК України є не судимий, вчинив тяжкий злочин, не працює, законні джерела існування відсутні, сім`ї та утриманців немає, що свідчить про відсутність тісних соціальних зв`язків на території України та підтверджує ризик переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Окрім того судом встановлено, що ОСОБА_6 раніше судимий вироком Ужгородського міськрайонного суду від 20.05.2020 року за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки , та вчинив вказане кримінальне правопорушення у період іспитового строку, тобто не виправдав ступінь довіри виражений йому судом, не працює, законні джерела існування відсутні, сім`ї та утриманців немає, що свідчить про обґрунтованість наявності таких ризиків та про неможливість їх уникнення при застосуванні більш м`яких запобіжних заходів.

Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування у вигляді їх покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором їх винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинувачених здається явно переконливою.

Аналізуючи доцільність подальшого застосування запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, суд враховує тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні яких вони обвинувачується, приймає до уваги, що ризики, передбачені положеннями ст.177 КПК України, що стали підставою для обрання суддею відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, доказів, які б свідчили про погіршення стану здоров`я обвинувачених суду не надано.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачені, можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинувачених.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування у вигляді їх покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором їх винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинувачених здається явно переконливою.

Водночас, продовжує залишатися реальним ризик того, що обвинувачені, перебуваючи на волі, зможуть ухилитися від суду та не виконати їх процесуальні рішення (ризик переховування). Існування такого ризику обґрунтовується характером протиправних дій, спосіб вчинення кримінальних правопорушень, які мають високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками та тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у інкримінованому злочині та наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу.

Встановлений ризик незаконно впливати на свідків є актуальним до моменту їх допиту в суді при розгляді обвинувального акту по суті, а тому, не може вважатись припиненим. Допит свідків ще не відбувся, а тому, ризик не може вважатись припиненим.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, то суд вважає його обґрунтованим, оскільки підозрювані перебуваючи на волі під час розгляду справи матиме можливість впливати на свідків. Окрім цього, при встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

На даний час існує реальна необхідність допиту свідків, проведення великого обсягу необхідних процедурних (процесуальних) дій, відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого впливу обвинувачених на свідків.

Частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається тримання під вартою обвинувачених.

До цих підстав віднесені: наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania, § 37; Smirnova v. Russia, § 59; Piruzyan v. Armenia, § 94).

Суд звертає увагу на спосіб вчинення кримінальних правопорушень, які мають високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками не лише для конкретних осіб, а і для суспільства в цілому, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За таких обставин суд вважає доведеним наявність вищевказаних ризиків, станом на день вирішення клопотання ризики не зменшилися, не відпали та продовжують існувати, і неможливість їх запобігання при вжитті більш м`яких запобіжних заходів, передбачених КПК України оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до десяти років, при чому вчинення злочину стало наслідком усвідомленого ігнорування ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вимог чинного законодавства.

Отже, враховуючи обставини провадження, характер обвинувачення, суд вважає, що по справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинувачених.

Тому, на думку суду, існування ризику можливого переховування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, у яких підозрюються, обвинувачуються, залишається високим.

На думку суду, застосування більш м`якого запобіжного заходу не унеможливить прояв встановлених судом ризиків, та не буде ефективним та доцільним в рамках даного кримінального провадження та свідчить про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть бути недостатніми для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Водночас суд вважає, що вік та стан здоров`я ОСОБА_7 та ОСОБА_6 дозволяють та не перешкоджають продовженню дії відносно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Доказів про те, що стан здоров`я ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перешкоджає продовженню відносно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не надано.

Суд вважає, що продовження дії відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінується, тяжкістю покарання, яке кожному з них загрожує у випадку визнання їх винуватими, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Окрім наявної обґрунтованої підозри, застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості вчиненого, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених судом, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено, тож суд приходить до висновку про доцільність продовження дії відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Таким чином, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним існуючим ризикам, відповідає особам обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , тяжкості пред`явленого їм обвинувачення, зможе забезпечити виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків, а відтак є необхідним за даних обставин та відповідає характеру кримінального провадження та суспільному інтересу, а відтак слід продовжити строк тримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів.

З урахуванням норми п.1 ч.4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, суд не вбачає правових підстав для визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення вчиненого із застосуванням насильства.

Керуючись ст.ст. 176-178, 331, 369-372 КПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ? задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород, мешканця АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України ? запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 15 березня 2023 року включно.

Продовжити відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ужгород, мешканця АДРЕСА_2 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України ? запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 15 березня 2023 року включно.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 5 днів з дня її оголошення.

Копію ухвали надіслати начальнику Закарпатської УВП №9.

Повний текст ухвали оголошено 20.01.2023 року о 15 год. 30 хв.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1