Справа № 461/4133/18
Провадження № 1-в/461/46/23
УХВАЛА

21.04.2023 року місто Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , представника потерпілого ОСОБА_5 , представника органу пробації ОСОБА_6 , розглянувши клопотання ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним клопотанням у якому просить застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права займатися господарською діяльністю. Клопотання мотивує тим, що вироком Галицького районного суду міста Львова від 14.02.2020 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 191 КК України у виді 1 року позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк один рік; за ч. 1 ст. 209 КК України у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк два роки, з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_3 покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк два роки, з конфіскацією майна. З урахуванням того, що заявник відбув не менше двох третин строку покарання призначеного судом, а саме 16 місяців, що спливли 11.03.2023 року від моменту набрання вироком законної сили, просить клопотання задовольнити.

Засуджений в судовому засіданні підтримав клопотання з наведених у ньому підстав.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що законодавством не передбачено умовно-дострокового звільнення від додаткового покарання у спосіб наведений заявником.

Представник органу пробації в судовому засідання вирішення клопотання заявника віднесла на розсуд суду.

Представник потерпілого в судовому засіданні клопотання заперечив у зв`язку з його безпідставністю. Крім цього, зазначив, що на даний час ОСОБА_7 не відшкодував заподіяну потерпілому шкоду. Просив врахувати, що звільнення від відбування покарання може сприяти вчиненню ним нового аналогічного кримінального правопорушення.

Інші учасники справи в судове засіданні не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Зауважень учасниками справи щодо розгляду справи за відсутності учасників справи які не з`явилися в судове засідання, зокрема у ОСОБА_7 щодо розгляду справи за відсутності його захисника не заявлено.

Згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 539 КПК України, неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

Таким чином, підстав які зумовлюють неможливість розгляду клопотання судом не встановлено.

Заслухавши пояснення та доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.02.2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.1 ст.209 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст.191 КК України - у виді 1 (одного) року позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк один рік; за ч.1 ст.209 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк два роки, з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_3 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк два роки, з конфіскацію майна. Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання. Цивільний позов ТзОВ «Ідеалбудльвів» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Ідеалбудльвів» матеріальну шкоду в розмірі 105 049 (сто п`ять тисяч сорок дев`ять) гривень 27 копійок.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 задоволено частково. Вирок Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2020 року відносно ОСОБА_3 змінено. Постановлено вважати засудженим ОСОБА_3 за ч.1 ст. 191 КК України до одного року позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк один рік; за ч.1 ст. 209 КК України до трьох років позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк два роки. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_3 засудженим до остаточного покарання у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк два роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки. Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи. В решті вирок залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року, ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року залишено без змін, а касаційні скарги представника потерпілого ТОВ «Ідеалбудльвів» ОСОБА_5 без задоволення.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 55 КК України, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років. Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. При призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 КВК України, виконання покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, призначеного як основне покарання, а також як додаткове до основних покарань, покладається на уповноважені органи з питань пробації.

Згідно ч. 1 ст. 31 КВК України, уповноважений орган з питань пробації:

-веде облік засуджених до позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю;

-роз`яснює засудженим особам порядок та умови відбування покарання;

-здійснює контроль за додержанням порядку та умов відбування покарання засудженими особами;

-здійснює контроль за додержанням вимог судового рішення власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом за місцем роботи засудженого, а також органом, що має право анулювати дозвіл на заняття відповідним видом діяльності, забороненим засудженому;

-вживає заходів з припинення порушень вимог судових рішень;

-вживає першочергових заходів з виявлення засуджених, місцезнаходження яких невідоме;

-звертається до відповідних правоохоронних органів щодо розшуку засуджених, місцезнаходження яких невідоме.

Засуджений до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю зобов`язаний: виконувати судове рішення; надавати на вимогу уповноваженого органу з питань пробації документи, пов`язані з виконанням даного покарання; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про місце роботи і проживання чи їх зміну; з`являтися за викликом до уповноваженого органу з питань пробації (ч.1 ст. 34 КВК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Згідно ч. 2, 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі;

3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №2 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким" від 26.04.2002р., наголошено на те, що звільнення від відбування додаткового покарання можливе тільки одночасно із звільненням від відбування основного покарання.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни невідбутної частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року, передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна не відбутої частини покарання більш м`яким можуть бути застосовані тільки після фактичного відбуття тієї частини строку покарання.

У пункті 7 наведеної постанови зазначено, що, згідно з ч. 1 ст. 81 КК, особу може бути умовно-достроково звільнено (повністю або частково) від відбування і додаткового покарання. При цьому слід мати на увазі, що таким додатковим покаранням, від якого можна звільнити достроково (тобто до закінчення строку), є лише позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

З положень п.7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким" від 26 квітня 2002р. слідує, що саме при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування основного покарання, він може бути повністю або частково звільнений і від відбування призначеного додаткового покарання.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_7 перебував на обліку в уповноваженому органі з питань пробації. Даних про те, що під час вирішення питання про звільнення засудженого від відбування основного покарання, вирішувалось питання про звільнення від додаткового покарання, в ході розгляду справи не здобуто. Зокрема, представник органу пробації повідомив суд про те, що ініційоване заявником питання про звільнення його від відбування додаткового покарання судом не вирішувалось.

Згідно ч. 3 ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

У зв`язку з вищевикладеним, суд зазначає, що діючим законодавством не передбачено можливість умовно-дострокового звільнення від додаткового покарання осіб, у спосіб який пропонує заявник.

Оцінюючи доводи заявника про те, що він належним чином виконував свої обов`язки під час випробувального терміну, суд зазначає, що ОСОБА_7 зобов`язаний був виконувати такі обов`язки в силу того, що таке рішення набрало законної сили і повинно виконуватись ним. Водночас, не можна залишити поза увагою те, що засуджений очевидно усвідомлював негативні наслідки невиконання таких обов`язків, зокрема загрозу відбування визначеного судом основного покарання реально. Разом з тим, у даному провадженні суд не вирішує питання звільнення засудженого від відбування основного покарання.

Також, суд враховує наступне.

Згідно ч.1 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною в учиненні кримінального правопорушення, і полягає в установленому законом обмеженні прав і свобод засудженого. У кодексі також чітко визначено мету покарання винної особи: «Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність» (ч.ч.2, 3 ст.50 КК).

Із змісту ст. 50 КК України випливає, що мета застосування покарання містить такі складники: каральний, ізолювальний, виховний, стримувальний. Отже, покарання особи, чию винуватість встановив суд, має не лише захистити суспільство від ймовірних протиправних дій у майбутньому, але й бути потрібним і достатнім для її виправлення.

Приписи кримінально-виконавчого законодавства, регламентуючи порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань, вказують на те, що його метою є захист інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими (стст.1, 2 Кримінально-виконавчого кодексу).

Чинне національне законодавство визначає «виправлення засудженого» як «процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки», а «ресоціалізацію» «свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві»; при цьому доконечною умовою ресоціалізації засудженого є його «виправлення» (ст.6 КВК).

Суд не може залишити поза увагою і те, що з моменту вчинення ОСОБА_7 злочину (2017 рік) по даний час, останнім не відшкодована завдана шкода потерпілому. Суду взагалі не надано жодних даних про те, чи намагався засуджений вживати будь-які заходи щодо усунення скоєними ним злочинами шкоди.

Вищенаведені фактори у своїй сукупності свідчать про те, що мета застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання на даний час не досягнута, зокрема обставин які свідчать про протилежне в ході розгляду клопотання не встановлено. По суті доводи заявника зводяться до того, що він належним чином виконував обов`язки визначені ст. 76 КК України, не вчинив іншого правопорушення та пройшло не менше двох третин строку додаткового покарання призначеного йому судом, а тому за наявності лише цих факторів, на думку заявника, суд може задовольнити його клопотання.

Враховуючи вищевикладені доводи та мотиви, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права займатися господарською діяльністю.

Керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд, -

постановив:

В задоволенні клопотання відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу протягом семи днів з дня її оголошення до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова.

Головуючий суддя ОСОБА_1