ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/176/23 Справа № 178/1897/13-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Дніпро

кої обласної прокуратури ОСОБА_3 на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року, ухвалений щодо

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Затишне Криничанського району Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю скоєння ним злочину.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 19 серпня 2011 року близько 23 години, керуючи на підставі дорожнього листа належним ДДП «Руно» технічно справним автомобілем ВАЗ-21214, реєстраційний номер НОМЕР_1 , слідував по 53 км. + 300 метрів проїжджої частини автошляху «Дніпропетровськ-Миколаїв», який проходить по території Криничанського району Дніпропетровської області з боку м.Дніпропетровська в напрямку м.Кривого Рогу. Під час руху, ОСОБА_4 , проявляючи злочинну недбалість, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

- п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

- п. 2.3 (б): «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди»; допустив зіткнення з автобусом IKARUS-250, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який находився в нерухомому стані частково на розділовому газоні, частково на смузі руху автомобіля ВАЗ-21214, виконуючи маневр розвороту в напрямку м.Дніпропетровськ.

Порушення п.12.3 ПДР України водієм ОСОБА_4 знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням цієї дорожньо-транспортної пригоди. Невиконання вимог вищевказаних пунктів ПДР України привело до ДТП, в результаті якої пасажиру автомобілю ВАЗ-21214, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми, відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2 ст., перелому скулової кістки праворуч, перелому кісток носу, перелому лобної пазухи праворуч, який переходить на кістки передньої черепної ямки, пневмоцефалії, перелому верхньої щелепи по Ле Фор2 зі зміщенням відламків, численних ран обличчя та голови, саден, синця та крововиливу обличчя; перелому вертлугової западини, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 4005е/68 від 24 вересня 2013 року. Пасажиру автомобілю «ВАЗ 21214», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді обширної рани в лобній області зліва, садна в лобній області справа, садно на переніссі, крововиливів у м`яких тканинах голови в лобній області справа та зліва, багато уламковий злом шостого шийного хребця з розривом спинного мозку та крововиливом в м`які тканини, зломи 1-3-го ребер зліва по біля хребтовій лінії, злом лівої ключиці в середній третині, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 771-Е від 23 вересня 2011 року.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на незаконність рішення суду, через допущенні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. На переконання прокурора, суд допустив вибірковість при оцінці доказів у провадженні, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування, не дав правову оцінку всім іншим дослідженим доказам в їх сукупності. Прокурор вказує, що суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, обмежився лише перерахунком всіх доказів сторони обвинувачення, не навівши, при цьому, докладних мотивів, з яких він відкинув одні та надав перевагу іншим, вказавши лише, що вказані докази ніяк не викривають обвинуваченого у причетності до порушення Правил дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть та завдало тяжкі тілесні ушкодження потерпілим. На думку прокурора, суд не надав належної оцінки, зокрема висновкам експерта №70/29-447 від 05.10.2011 та комплексної трасологічної та автотехнічної експертизи №70/27-668, №70/29-669 від 10.10.2013, в яких експерти дійшли однакових висновків, що автобус Ікарус найімовірніше знаходився у нерухомому стані. При цьому, висновок комісійної автотехнічної експертизи №3990-14 від 20.02.2015, яким встановлено, що автобус ймовірно знаходився в рухомому стані, є неповним, з використанням не всіх підтверджених даних, й таким, що суперечить вищезазначеним висновкам експертів, й іншим доказам у провадженні. Також, прокурор вказує і на необґрунтованість відмови суду у задоволенні клопотання про проведення за новими вихідними даними комісійної автотехнічної експертизи, чим порушив принцип змагальності та рівності сторін, й допустив неповноту судового розгляду, й наведені обставини є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового вироку.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого, його захисника та потерпілого, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, дослідивши докази у провадженні, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора, є необґрунтованими, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

У відповідності до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Статтею 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, визначених ч. 2 цієї статті, покладено на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при цьому навів достатні та переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні і відхиляє інші докази у провадженні.

З матеріалів провадження видно, що суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , провів судовий розгляд згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_4 обвинувачується за ч. 2 ст. 286 КК України, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, та зазначив, з яких підстав взяв до уваги одні докази і відкинув інші, й обґрунтовано дійшов висновку про ухвалення виправдувального вироку. При цьому, суд дійшов висновку, що матеріали кримінального провадження не містять належних та достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину.

Так, з матеріалів кримінального провадження видно, що в основу обвинувачення ОСОБА_4 у порушенні Правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому та тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, органом досудового розслідування було покладено такі докази: протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 20.08.2011 зі схемою та фототаблицею до нього; протоколи огляду та перевірки технічного стану транспорту від 20.08.2011; висновок судової автотехнічної експертизи № 70/29-447 від 05.10.2011; акт судово-медичного дослідження № 771 від 20.08.2011; висновок судово-медичної експертизи № 771-Е від 25.08.2011; висновок експерта № 70/27-668 № 70/29-669 від 10.10.2013 з фототаблицею до нього та схемою; висновок експерта № 4005е/68 від 24.09.2013, а також покази потерпілих та свідків.

Дослідивши ці докази, надавши кожному з них оцінку на предмет належності, допустимості, а сукупності зібраних доказів на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Такий висновок суду достатньо мотивований й ґрунтується на обставинах та доказах, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені у вироку.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, включає обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням та наслідками.

Причинний зв`язок між діянням та наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущені винною особою, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України. При цьому, причинний зв`язок в цих злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушенням правил дорожнього руху особою й відповідними наслідками. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення особою вимог ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Як видно з показів обвинуваченого ОСОБА_4 він не заперечував факт настання ДТП, яка сталася 19.08.2011 близько 23 години та вказував, що рухаючись по автошляху «Дніпропетровськ-Миколаїв», з боку м.Дніпропетровська в напрямку м.Кривий Ріг, та під час руху він помітив попереду себе габаритні вогні автобусу, який почав різко розвертатись і повністю перегородив йому смугу руху, через, що він застосував екстрене гальмування, але уникнути зіткнення не зміг.

Вказані покази ОСОБА_4 підтвердив і потерпілий ОСОБА_7 , який був пасажиром автомобіля, під керуванням обвинуваченого, й також зазначив, що автобус раптово почав здійснювати поворот у лівому напрямку, тобто почав перетинати дорогу.

При цьому, обвинувачений та потерпілий наполягали на тому, що слідчим не у повній мірі було зафіксовано усіх факторів, які мали б значення для належного розслідування цього провадження, а ДТП сталась з вини водія автобуса Ікарус 250 ОСОБА_8 , оскільки він здійснював розворот з порушенням вимог ПДР України.

Водночас свідок ОСОБА_8 - водій автобуса Ікарус 250 не заперечував того факту, що він здійснював розворот з крайньої лівої смуги в не відведеному для цього місці, однак вказував, що в момент зіткнення з автомобілем під керуванням обвинуваченого його транспортний засіб знаходився в нерухомому стані.

Висновками експерта № 70/29-447 від 05.10.2011 та № 70/27-423 від 14.08.2012 було встановлено, що у цій дорожній обстановці водій автомобіля ВАЗ 21214, д/н НОМЕР_1 ОСОБА_4 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.2 та 12.3 ПДР України та його дії не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору могли знаходитися в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.

Разом з цим, за клопотанням сторони захисту, було проведено комісійну судову автотехнічну експертизу № 3990-14 від 20.02.2015, згідно якої водій автобуса Ікарус-250 ОСОБА_8 , мав технічну можливість запобігти технічному характеру дорожньо-транспортної пригоди зіткненню автомобіля ВАЗ-21214 з автобусом Ікарус 250, і саме невідповідність дій водія автобуса вимогам п.10.1 ПДР, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з технічним характером ДТП - зіткнення автомобіля ВАЗ-21214 з автобусом Ікарус-250. Разом з цим, експертами зазначено, що для вирішення питання щодо наявності для водія ОСОБА_4 технічної можливості запобігти зіткнення з автобусом необхідно надати в розпорядження експерта додаткові вихідні дані.

Також під час судового розгляду було проведено комісійну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу, на підставі якої було надано висновок експерта № 7867/8637 від 31.05.2017, згідно якого встановити невідповідність дій ОСОБА_4 ПДР України та чи відповідає ця невідповідність в причинному зв`язку з настанням ДТП на етапі експертного дослідження експертним шляхом, не вбачається можливим.

Враховуючи викладені висновки, за клопотанням прокурора, ухвалою суду від 07.08.2018 було доручено органу досудового розслідування проведення слідчого експерименту, який було проведено 20.03.2019. Однак, суд визнав отримані в ході слідчого експерименту відомості неналежними для використання для експертного дослідження, з огляду на те, що на час проведення цього слідчого експерименту дорожня обстановка на місті ДТП не відповідала тій дорожній обстановці, в умовах якої була скоєна ДТП, через проведення ремонтних робіт на цій ділянці дороги.

З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд. До того ж, за вказівкою суду, слідчий експеримент необхідно було провести за участі як обвинуваченого ОСОБА_4 , так і водія автобусу Ікарус 250 ОСОБА_8 , однак ОСОБА_8 відмовився приймати участь у цій слідчій дії, а тому всі необхідні вихідні дані органу досудового розслідування отримати не вдалося.

Разом з цим, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 20.11.2014 у випадку виникнення дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв наявність чи відсутність в їхніх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку (справа № 5-18кс14).

З огляду на викладене, враховуючи, що дослідженими доказами беззаперечно не встановлено причинний зв`язок між діями ОСОБА_4 та наслідками ДТП, а можливість отримання достовірних даних для проведення додаткових експертних досліджень вичерпані, а обвинувальний вирок, у відповідності до ч. 3 ст. 273 КПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях, апеляційний суд погоджується з висновками суду про недоведеність винуватості ОСОБА_4 в скоєнні ДТП.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 92 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Виконуючи завдання кримінального провадження, суд з`ясував передбачені ст. 91 КПК України обставини й ретельно перевірив версію сторони захисту щодо механізму ДТП, зіставивши й проаналізувавши наявні у провадженні та отримані в ході його розгляду дані, суд умотивовано вирішив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, й усупереч посиланням прокурора в апеляційній скарзі, при оцінці доказів, дотримався положень статей 8486, 94 КПК України.

Ураховуючи викладене, імперативність приписів ст. 17 КПК України та неспроможність зазначених у апеляційній скарзі доводів прокурора, суд, керуючись ст. 373 цього Кодексу, правомірно ухвалив виправдувальний вирок щодо ОСОБА_4 .

Разом з цим, доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, в розумінні ч. 3 ст. 409 КПК України, не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування виправдувального вироку судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів зауважує, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, колегія суддів не знаходить законних підстав для скасування вироку суду першої інстанції, та вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, як необґрунтовану, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_4 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14