Справа №591/2281/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/830/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
Іменем України

14 листопада 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/2281/19 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 29.12.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тарасівка Великописарівського району Сумської області, де зареєстрований по АДРЕСА_1

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України та виправданий у зв`язку з недоведенням стороною обвинувачення вчинення ним кримінального правопорушення,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, і постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, і призначити йому покарання згідно ст. 4 КК у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати т/з на строк два роки, стягнути з ОСОБА_9 судові витрати та вирішити долю речових доказів. Вимоги обгрунтовані тим, що вирок місцевого суду не відповідає положенням ст. 374 КПК, на момент внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, Державне бюро розслідувань (далі ДБР), до підслідності якого належало здійснення досудового розслідування в цьому провадженні, ще не було створено, при цьому органам Національної поліції це провадження не підслідне, у зв`язку з чим заступником прокурора області підслідність кримінального правопорушення була визначена за СВ УСБУ в Сумській області з метою забезпечення здійснення ефективного досудового розслідування.

Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 29.12.2021 ОСОБА_9 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК, і виправданий у зв`язку з недоведенням стороною обвинувачення вчинення ним кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлене обвинувачення в тому, що він, 21.08.2018 близько 13:55, керуючи автомобілем «ЗАЗ ТF 699Р» д. н. з. НОМЕР_1 та здійснюючи проїзд регульованого перехрестя вул. І. Сірка вул. Інтернаціоналістів, по вул. І. Сірка зі сторони просп. М. Лушпи у напрямку вул. Г. Крут у м. Суми, рухаючись зі швидкістю не менше 63 км/год, знехтував безпекою дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, перевищив дозволену у населених пунктах максимальну швидкість руху, не зупинився біля стоп-лінії на червоний заборонений сигнал світлофору, що призвело до наїзду на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які переходили проїзну частину по регульованому пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля на дозволяючий зелений сигнал світлофору для пішоходів. В результаті ДТП ОСОБА_12 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що більша частина наданих стороною обвинувачення доказів є недопустимою через те, що досудове розслідування проведено з порушенням правил підслідності, так як його здійснення було безпідставно доручено СВ УСБУ в Сумській області, без встановлення неефективності досудового розслідування. При цьому решта доказів не є достатньою для підтвердження винуватості ОСОБА_9 поза розумним сумнівом.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_14 , який підтримав апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень. У кримінальному провадженні це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування і її недотримання тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) права на справедливий суд.

Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування (ч. 5 ст. 36 КПК).

У ч. 5 ст. 36 КПК виписано наступну систему елементів процедури: а) належний суб`єкт (Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники); б) оцінка досудового розслідування як неефективного; в) відображення такої оцінки у відповідному процесуальному рішенні постанові; г) вмотивованість такої постанови.

Слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР (ч. 1, 2 ст. 214 КПК).

Слід зауважити, що КПК не передбачає вимоги дотримання правил підслідності при внесенні відомостей до ЄРДР, а ст. 214 КПК не містить вимоги про дотримання при внесенні відомостей до ЄРДР правил підслідності і вказівки на можливість не вносити відомості, якщо кримінальне правопорушення не підслідне органу.

Відповідно вимог ч. 6 ст. 214 КПК, слідчий, дізнавач невідкладно у письмовій формі повідомляє керівника органу прокуратури про початок досудового розслідування, підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені ч. 5 цієї статті, а досудове розслідування здійснюється відповідно правил підслідності, встановлених у ст. 216 КПК.

Законодавець, розподіливши кримінальні правопорушення в межах підслідності різних органів досудового розслідування, виходив із презумпції, що саме цей орган здатний здійснити належне досудове розслідування кримінальних проваджень щодо зазначеного переліку кримінальних правопорушень: у силу характеристик кримінального правопорушення, організаційних можливостей органу, звичаїв, потреб у спеціалізації тощо. Певний «пріоритет» у аспекті підслідності надано лише НАБУ, оскільки забороняється доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування без винятків, а також НАБУ та ДБР у провадженнях щодо народного депутата забороняється доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, вчиненого народним депутатом України, іншим органам досудового розслідування, крім НАБУ та центрального апарату ДБР відповідно до їх підслідності. В усіх інших випадках законом резюмується, що досудове розслідування має здійснюватися із дотриманням правил підслідності, оскільки стратегічна мета інституту підслідності полягає в забезпеченні права особи на об`єктивне й неупереджене розслідування, і як результат гарантування передбаченого Конвенцією права особи на справедливий суд.

При оцінці ефективності досудового розслідування слід виходити з того, що ця ефективність є співвідношенням процесуальних дій, процесуальних рішень, реалізованих учасниками кримінального провадження, а також їх результатів із положеннями КПК, що визначають підстави, умови і порядок їх проведення чи прийняття, з урахуванням оптимальних затрат часу та зусиль на це.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях виокремив таку систему критеріїв ефективності досудового розслідування: 1) метою проведення досудового розслідування завжди має бути досягнення завдань кримінального провадження (спрямованість на досягнення завдань кримінального провадження); 2) здійснення досудового розслідування повинно відповідати принципу законності, зокрема забезпечувати ефективне виконання положень національного законодавства (законність); 3) досудовому розслідуванню має бути притаманна засада публічності (ініціативності органу досудового розслідування), яка полягає в оперативній реакції на вчинене кримінальне правопорушення компетентною особою, яка не буде залежати від волі зацікавлених осіб (публічність); 4) вимога розумної швидкості досудового розслідування, що передбачає здійснення процесуальних дій на цьому етапі судочинства без зайвих затримок, їх своєчасність, відсутність необґрунтованого зупинення кримінального провадження тощо (розумна швидкість); 5) всебічність та повнота застосування заходів, спрямованих на розкриття кримінального правопорушення, яка насамперед, передбачає правильність, послідовність та логічність отримання доказів та оперування ними, обґрунтування процесуальних рішень (всебічність та повнота розслідування); 6) незалежність та неупередженість особи, яка здійснює досудове розслідування кримінального правопорушення (незалежність та неупередженість); 7) прозорість досудового розслідування, захист прав та інтересів потерпілого та його родичів, що передбачає своєчасне надання їм процесуального статусу, залучення до проведення процесуальних дій, ознайомлення з матеріалами провадження (прозорість); 8) врахування під час досудового розслідування індивідуальних особливостей особи правопорушника, зокрема, його віку, гендерної належності, національності (індивідуалізація); 9) диференціація форм досудового розслідування з метою його оптимізації (диференціація форм розслідування).

Для констатації неефективності досудового розслідування необхідна оцінка досудового розслідування для того, щоб прийняти рішення про доручення здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу.

Наявність відповідних відомостей, які стосуються конкретного кримінального провадження, щодо його неефективності відповідним прокурором може бути встановлена на будь-якій стадії досудового розслідування, в тому числі і на його початку, та бути підставами для прийняття рішення в порядку та відповідно вимог ч. 5 ст. 36 КПК.

Надання прав, покладення обов`язків та визначення обсягу відповідальності за своєю юридичною природою потребує письмової форми заради уникнення суб`єктивізму та забезпечення правової визначеності.

У кожному конкретному випадку наявність таких підстав має бути обґрунтована у відповідній постанові прокурора, адже зміна передбаченої законом підслідності, як видається, має розглядатися як екстраординарна процедура порівняно із загальним порядком визначення підслідності, за яким вирішення цього питання є предметом законодавчого регулювання, а не предметом дискреції.

Відповідна постанова Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури, їх перших заступників та заступників про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування має відповідати вимогам ст. 110 КПК, у тому числі бути вмотивованою, надавати обґрунтоване пояснення щодо фактичних та юридичних підстав прийнятого рішення.

Таким чином, обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК, як неефективного та відображення такої оцінки у постанові з наведенням відповідного мотивування.

Що стосується наслідків недотримання належної процедури реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК, то слід зазначити наступне.

Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62).

У кримінальному процесуальному праві загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело; належний суб`єкт; належна процесуальна форма; належна фіксація; належна процедура; належний вид способу формування доказової основи. В аспекті належного суб`єкта, у тому числі, слід розглядати і орган досудового розслідування.

Згідно ч. 1 ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.

Відповідно вимог ч. 1 ст. 87 КПК, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень (п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК).

Для доручення здійснення досудового розслідування іншому органу на будь-якому етапі досудового розслідування необхідно мати підстави, а саме констатацію неефективності досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК. В іншому випадку матиме місце порушення належної правової процедури реалізації повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК.

Постанова прокурора про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, її обґрунтування та вмотивування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, яка здійснюється з урахуванням його конкретних обставин. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих у результаті проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.

Виходячи з наведеного, у разі доручення Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування без встановлення неефективності досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК, зазначені уповноважені особи діятимуть поза межами своїх повноважень. У такому випадку матиме місце недотримання належної правової процедури застосування ч. 5 ст. 36 КПК та порушення вимог ст. 214, 216 КПК.

Наслідком недотримання належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних в ході досудового розслідування недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК як таких, що зібрані (отримані) неуповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 21.08.2018 ОСОБА_9 оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, після чого правову кваліфікацію змінено на ч. 1 ст. 286 КК. Станом на вказану дату ОСОБА_9 працював слідчим СВ Краснопільського ВП Охтирського відділу поліції ГУНП в Сумській області.

Положеннями ч. 4 ст. 214 КПК визначено, що слідчі органів ДБР здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень вчинених, зокрема, працівником правоохоронного органу.

Абзацом 2 п. 1 Розділу X «Прикінцеві положення» КПК визначено, що положення ч. 3 ст. 216 цього Кодексу вводяться в дію з дня початку діяльності ДБР, але не пізніше 5 років з дня набрання чинності цим Кодексом. При цьому в п. 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» визначено, що до дня введення в дію положень ч. 4 ст. 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування передбачених ними кримінальних правопорушень здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначених цим Кодексом, а також що після введення в дію вказаних положень матеріали кримінальних проваджень, досудове розслідування яких здійснюється органами прокуратури, передаються слідчими органів прокуратури відповідним органам досудового розслідування з урахуванням підслідності, визначеної цим Кодексом.

20.11.2017 закінчився п`ятирічний строк повноважень органів прокуратури щодо розслідування злочинів, підслідних органам ДБР, відповідно положення ч. 4 ст. 216 КПК набули чинності, при цьому ДБР ще створено не було. Після 20.11.2017 слідчі органів прокуратури втратили повноваження щодо ведення досудового розслідування стосовно кримінальних проваджень, віднесених до підслідності органів ДБР та відомості про які вносились до ЄРДР з 20.11.2017.

Відповідно офіційного оголошення, розміщеного в газеті «Урядовий кур`єр» № 221 (6337) від 23.11.2018, ДБР почало здійснювати свою правоохоронну діяльність 27.11.2018.

Таким чином, в даному випадку відомості до ЄРДР щодо ДТП, вчинення якого інкримінується ОСОБА_9 , внесено 21.08.2018, тобто у період, коли положення ч. 4 ст. 216 КПК, які регламентують правила підслідності ДБР, введені в дію, але фактичного функціонування бюро як органу досудового розслідування не розпочато, при цьому строк повноважень слідчих прокуратури, якими вони були тимчасово наділені, не було продовжено для злочинів підслідних ДБР та розпочатих з 20.11.2017.

Після внесення відомостей до ЄРДР слідчі СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області повідомили керівника органу прокуратури про початок досудового розслідування. Надалі СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області був визначений органом досудового розслідування та здійснював першочергові слідчі дії. Тобто, підслідність була визначена з урахуванням того, що ст. 286 КК предметно підслідна слідчим органам НП України.

22.08.2018 заступник прокурора Сумської області виніс постанову про доручення здійснення досудового розслідування за слідчими СВ УСБУ в Сумській області. Мотивами такого рішення стало те, що до вчинення кримінального правопорушення може бути причетний співробітник правоохоронного органу, але починаючи з 20.11.2017 ДБР не розпочало функціонувати і нормами КПК не врегульовано порядок визначення підслідності кримінальних правопорушень, що підслідні ДБР, тому з метою забезпечення здійснення швидкого, повного, неупередженого та ефективного досудового розслідування, досягнення завдань кримінального провадження підслідність була змінена.

Разом з тим, вказане процесуальне рішення заступника прокурора області не відповідає ст. 110 КПК, оскільки в цій постанові відсутнє обґрунтоване та вмотивоване пояснення щодо фактичних та юридичних підстав прийнятого рішення. Зокрема, не вказано, чому здійснення досудового розслідування слідчими СВ УСБУ в Сумській області буде більш ефективним, аніж досудове розслідування, яке на момент винесення постанови вже здійснювали слідчі СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області, і чому останні у силу характеристик кримінального правопорушення, організаційних можливостей органу, спеціалізації тощо не здатні були здійснити належне досудове розслідування кримінального провадження за фактом ДТП, які вони зазвичай розслідують, враховуючи поряд із цим ту обставину, що зміна підслідності відбувалася вже через один день після внесення відомостей до ЄРДР.

Також не доведено, що слідчі СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області під час здійснення кримінального провадження відносно ОСОБА_9 діяли упереджено, з порушенням строків або порядку проведення слідчих (розшукових) дій чи застосуванням заходів забезпечення, що ними приймались незаконні або необґрунтовані процесуальні рішення, чи вони допускали бездіяльність або здійснювали фальсифікацією доказів, або використовували докази, які не відповідають вимогам належності, допустимості, достовірності тощо.

Таким чином, неефективності досудового розслідування встановлено не було, тому заступник прокурора області не мав підстав, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК, для доручення здійснення досудового розслідування, яке проводили слідчі СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області, іншому органу. Тобто, постанова заступника прокурора області про зміну підслідності стала предметом дослідження в суді та за результатами її дослідження встановлено порушення належної правової процедури, передбаченої ч. 5 ст. 36 КПК, а саме, що доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування заступником прокурора області відбулось без встановлення неефективності досудового розслідування, що відповідає правовому висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному в постанові від 24.05.2021 у справі № 640/5023/19.

Сам по собі факт того, що ОСОБА_9 був працівником правоохоронного органу і після 20.11.2017 припинились повноваження слідчих органів прокуратури, а органи ДБР не розпочали свою діяльність, не є і не міг бути свідченням неефективного досудового розслідування, яке здійснювали слідчі СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області, а також правовою підставою для проведення досудового розслідування кримінальних правопорушень, підслідних слідчим органів ДБР, слідчими СВ УСБУ в Сумській області, тому доводи апеляційної скарги прокурора з цього приводу задоволенню не підлягають.

Крім того, згідно з імперативними вимогами розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державне бюро розслідувань», матеріали кримінального провадження, які на день набрання чинності цим Законом перебувають в іншому органі досудового розслідування на стадії досудового розслідування, але відповідно до цього Закону підслідні ДБР, у тримісячний строк після початку здійснення ДБР функції досудового розслідування передаються до відповідного підрозділу (органу) ДБР для продовження провадження.

Однак, після початку здійснення ДБР функції досудового розслідування кримінальне провадження не було передано до відповідного підрозділу (органу) ДБР для продовження провадження, натомість 29.11.2018 слідчим СВ УСБУ в Сумській області складено обвинувальний акт, який був затверджений прокурором та направлений до суду.

Зважаючи на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що докази, отримані в ході досудового розслідування (протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_12 від 25.09.2018; протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 від 19.09.2018; протокол проведення слідчої експерименту за участю свідка ОСОБА_15 ; протокол обшуку; протокол огляду від 13.09.2018; постанови про визнання предметів речовими доказами; протоколи приймання-передачі предметів від 17.09.2018, 05.11.2018; протокол огляду предметів; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.11.2018, 05.11.2018; інформація КП «Шляхрембуд» від 20.09.2018 № 642/06; відеозаписи з нагрудних камер поліцейських та протокол огляду диску; висновок судової автотехнічної експертизи № 1476 від 21.09.2018; висновок транспортно-трасологічної експертизи № 1475 від 24.09.2018; висновок судової автотехнічної експертизи № 1679 від 10.10.2018; висновок судово-медичної експертизи № 701 від 17.10.2018 є недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК, оскільки зібрані не уповноваженими особами (органом), з порушення установленого законом порядку, а інші докази (протокол огляду місця ДТП від 21.08.2018 з додатками; постанова про освідування особи; протоколи освідування особи; протоколи отримання та відібрання зразків для експертизи; показання потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_15 ) як окремо так і в своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_9 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

Наведені вище висновки повністю узгоджується з постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 725/2498/19.

Таким чином, матеріали кримінального провадження не містять достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді, а всі можливості їх отримати, вичерпані.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 29.12.2021 відносно ОСОБА_16 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4