Справа № 456/1974/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4193/2022 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року про продовження строку тримання під вартою,
В С Т А Н О В И Л А:
В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченнням ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України,.

Під час судового засідання в порядку ст. 331 КПК України судом поставлено на розгляд питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою. Під час розгляду вказаного питання прокурор заявив про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому та зазначав, що заявлені ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати, вважав, що запобігти їм більш мякими запобіжними заходами неможливо, що стверджується відомими суду даними про особу обвинуваченого та вагомістю наявних доказів, які свідчать про його причетність до кримінального правопорушення.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 рокупродовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 до 29 грудня2022 року включно.

Суд, обґрунтовуючи доцільність перебування обвинуваченогоОСОБА_6 під вартою, вказав, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, та зазначає, що з огляду на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, та відсутність стримуючих факторів, які заслуговують на довіру у вигляді соціальних звязків, існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст 177 КПК України, зважаючи на насильницький характер злочину у готуванні до якого обвинувачується ОСОБА_6 , існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст 177 КПК України, а саме вплив на потерпілого, з метою зміни ним показів, а також зазначив, що з огляду на те, що факт вбивства на замовлення, у готуванні якого обвинувачується ОСОБА_6 , не відбувся, перебуваючи на волі, він матиме змогу довести свій умисел до кінця та помститися особам, які причетні до його викриття, а тому наявні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити нові злочини, тобто наявний ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст 177 КПК України. Судом не знайдено підстав для зміни запобіжного заходу на більш мякий, який би міг запобігти наявним ризикам.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити йому запобіжний захід на інший, не пов`язаний із позбавленням волі, а саме на особисте зобов`язання чи домашній арешт, або визначити розмір застави, як альтернативу тримання під вартою до вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що прокурором заявлено про існування лише двох ризиків, а саме ризик незаконно впливати на свідків, які, як зазначає апелянт, вже допитані та ризик переховування від суду, оскільки йому загрожує покарання у виді позбавлення волі від 10 років. Вказує, що заявлені ризики не підтверджені належними доказами, не надано жодних додаткових обґрунтувань на продовження їх існування. Вказує, що відповідно висновків ЄСПЛ сама лише тяжкість обвинувачення та можливого покарання не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Також вказує, що нормою ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено визначення застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Про розгляд апеляційної скарги прокурор, обвинувачений, захисник повідомлені, клопотань від них про розгляд апеляційної скарги за їх особистою участю до суду не надійшло, тому їх неявка, в силу вимог ст.422-1 КПК України, не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
У відповідності до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Суд, розглядаючи питання доцільності перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, фактично дійшов висновку про наявність підстав для продовження строку його тримання під вартою у зв`язку з продовженням існування ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , оскільки продовжують існувати обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_6 перебувати на волі.

Як випливає із змісту судового рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд врахував обставини, передбачені ст.178 КПК України.

Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про обвинуваченого у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі розгляду кримінального провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

Рішення суду першої інстанції не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Враховуючи суспільну небезпечність, характер кримінального правопорушення, приймаючи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, які відносяться до злочинів, вчинених проти життя і здоров`я особи, насильницький характер злочину у готуванні до якого обвинувачується ОСОБА_6 , вказані обставини не дають підстав для обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Оскільки за змістом ч.4 ст.183 КПК України суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою такого застосування, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання про доцільність подальшого перебування ОСОБА_6 під вартою, з огляду на насильницький характер злочину у готуванні до якого він обвинувачується, а саме у організації готування до вчинення замовного вбивства, у частині не визначення розміру застави не допущено істотних вимог кримінального процесуального закону.

Доводи обвинуваченого, що наявність ризиків, заявлених прокурором, не підтверджена доказами, є безпідставними, оскільки судом надана їм належна оцінка під час ухвалення судового рішення, з якою колегія суддів погоджується.

Відтак, колегія суддів вважає, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого продовжено судом першої інстанції, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.

За таких обставин ухвала суду є законною.
Керуючись ст.404, 405,407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року про продовження строку тримання під вартоюОСОБА_6 без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Суддя: Суддя: