ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 350/1746/18

провадження № 51- 2182км20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 27 січня 2020 року в кримінальному провадженні № 0000238 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Долина Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 січня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 3400 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 61 698 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Районний суд установив, що ОСОБА_6 03 липня 2018 року близько 16:00 керуючи автомобілем «Mерседес Бенц Віто» д.н.з. НОМЕР_1 на нерегульованому перехресті доріг Н-10 та Т0902 у с. Креховичі Рожнятівського району Івано-Франківської області в порушення вимог пунктів 1.3, 2.3. «б», 10.1., 16.13. Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) не був уважним, не врахував дорожню обстановку, перед зміною напрямку руху не переконався, що виконання ним маневру повороту ліворуч з головної дороги на другорядну буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки для інших учасників, не надав переваги в русі зустрічному автомобілю «Рено Меган» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по рівнозначній дорозі, та своїми діями створив йому перешкоду, що призвело до зіткнення транспортних засобів унаслідок чого пасажир автомобіля «Рено Меган» ОСОБА_8 отримав тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вказані вирок та ухвалу через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) сталася з вини водія автомобіля «Рено Меган», який порушив вимоги пунктів 12.1 та 12.3 ПДР. При цьому вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Стверджує, що повідомлення про підозру у кримінальному провадженні було вручено йому неуповноваженою особою, що унеможливлює з`ясування питання про дотримання органом досудового розслідування строків досудового розслідування та оцінки доказів з точки зору їх допустимості, а відтак і ухвалення судом обвинувального вироку в справі.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно розв`язав цивільний позов у справі та безпідставно стягнув з нього на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду завдану здоров`ю, оскільки ця шкода згідно з договором автоцивільної відповідальності підлягала стягненню зі страхової компанії.

Також вважає, що рішення про стягнення з нього на користь потерпілого 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди було прийнято місцевим судом без належного урахування обставин ДТП та часткового відшкодування ним завданої шкоди.

На думку засудженого, при перегляді вироку за апеляційними скаргами сторони захисту суд апеляційної інстанції наведені в них доводи належним чином не перевірив і не дав на них вичерпних відповідей.

З огляду на це стверджує, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) і підлягають скасуванню.

Позиція учасників щодо поданої касаційної скарги

Прокурор у судовому засіданні просив касаційну скаргу задовольнити частково, вирок та ухвалу в частині вирішення цивільного позову скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_9 у поданих письмових запереченнях просить Верховний Суд залишити цю скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни.

Мотиви Суду

Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

У поданій касаційній скарзі засуджений, серед іншого, посилається на неповноту судового розгляду та не погоджується з зазначеними у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірку в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що висновок суду першої інстанції у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості ґрунтується на належних і допустимих доказах досліджених у судовому засіданні.

Зокрема, районний суд дійшов такого висновку на підставі: показань засудженого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , даних зазначених у протоколі огляду місця події від 03 липня 2018 року, відеозапису з камери відеоспостереження № 4 в с. Креховичі, протоколі огляду предмета від 05 липня 2018 року, висновках експерта 4.2-486/18 від 07 вересня 2018 року (щодо технічного стану автомобіля «Mерседес Бенц Віто» на момент дорожньо-транспортної пригоди), № 4.2-487/18 від 13 серпня 2018 року (щодо технічного стану автомобіля «Рено Меган» на момент дорожньо-транспортної пригоди), № 4.2-485/18 від 07 вересня 2018 року (щодо пошкоджень автомобілів), № 158 від 28 липня 2018 року (щодо тілесних ушкоджень виявлених у потерпілого), карті виїзду швидкої медичної допомоги від 03 липня 2018 року, протоколі доклінічного обслуговування № 1268 від 03 липня 2018 року, виписці Рожнятівської ЦРЛ № НОМЕР_3 , копіях свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів серії НОМЕР_4 та НОМЕР_5 .

Суд першої інстанції повністю дослідив надані сторонами докази у справі, детально виклав їх зміст у вироку та дав їм належну правову оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою і не викликають сумнівів у їх достовірності та допустимості, а тому з посиланням на ці докази суд правильно обґрунтував своє рішення та вірно кваліфікував дії засудженого за ч. 1 ст. 286 КК.

Доводи засудженого в касаційній скарзі про те, що ані орган досудового розслідування, ані прокурор в судовому засіданні, ані суд не ставили питання про призначення в кримінальному провадженні експертизи з метою встановлення механізму ДТП є безпідставними.

Як убачається з матеріалів провадження, сторона захисту відповідно до закріплених у статтях 22, 26 КПК принципів змагальності та диспозитивності на стадії дослідження доказів в суді мала процесуальну можливість заявити клопотання про проведення такої експертизи, однак не скористалася цим правом, з чого слідує, що вона не вбачала такої необхідності, на що вказує і поведінка ОСОБА_6 в суді першої інстанції, який повністю визнав свою вину у висунутому обвинуваченні та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті.

Так само не є прийнятними і доводи засудженого в скарзі щодо порушення стороною обвинувачення під час досудового розслідування вимог статей 36, 480, 481 КПК при врученні йому повідомлення про підозру, як депутату місцевої ради.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 277 КПК письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.

Відповідно до вимог ст. 480 КПК депутат місцевої ради належить до категорії осіб, щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 481 КПК письмове повідомлення про підозру депутата місцевої ради здійснюється Генеральним прокурором, його заступником або керівником регіональної прокуратури у межах його повноважень.

У постанові від 11 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 536/2475/14-к, провадження № 13-34кс19) зробила висновок про те, що особи, уповноважені складати та підписувати письмове повідомлення про підозру спеціальному суб`єкту (відносно ОСОБА_6 - це Генеральний прокурор, його заступник та керівник регіональної прокуратури), можуть доручити вручення такого письмового повідомлення іншому прокурору, уповноваженому на проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні.

У цьому провадженні повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, як депутату Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 31 серпня 2018 року підписав прокурор Івано-Франківської області ОСОБА_22 та за його дорученням цього-ж дня вручив засудженому прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні - начальник Рожнятівського відділу Калуської місцевої прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_23 (т. 2, а.п. 100-102).

Тобто, повідомлення про підозру ОСОБА_6 у кримінальному провадженні складено та вручено з дотриманням вимог статей 276, 277, 480, 481 КПК.

Наведені в касаційній скарзі засудженого доводи є аналогічними тим, що були викладені його захисниками в апеляційній скарзі і ретельно перевірені судом апеляційної інстанції.

Під час перевірки цих доводів апеляційний суд, врахувавши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження і докази, досліджені й перевірені цим судом з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов умотивованого висновку про безпідставність апеляційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Разом із тим, доводи касаційної скарги засудженого про неправильне вирішення судом цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 про стягнення моральної та матеріальної шкоди є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 128 КПК потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, який розглядається за правилами визначеними цим Кодексом з дотриманням норм і положень Цивільного процесуального кодексу України та Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Потерпілий ОСОБА_8 у кримінальному провадженні заявив цивільний позов в якому просив суд стягнути з ОСОБА_6 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 50 000 грн та у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 69 698 грн. (т. 1 а.с. 40-43).

Ці позовні вимоги суд першої інстанції задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_6 на його користь 61 698 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

При перегляді вироку суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказаний цивільний позов був вирішений місцевим судом правильно.

Однак такі рішення судів першої та апеляційної інстанцій були прийняті без урахування вимог закону.

За правилами ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з положеннями ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/7322316 від 11 листопада 2017 року в матеріалах справи, автомобіль «Mерседес Бенц Віто» був застрахований у МФ ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» зі страховим лімітом за шкоду заподіяну життю і здоров`ю в сумі 200 000 грн та майну в сумі 100 000 грн (т. 1, а. п. 106).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15ц), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

У пунктах 85, 86 постанови від 14 грудня 2021 року (справа № 147/66/17) Велика Палата Верховного Суду вкотре наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 20 січня 2016 року (справа №6-2808цс15), від 14 вересня 2016 року (справа №6-725цс16), від 25 жовтня 2016 року (справа №6-954цс16) про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована (п. 150 постанови).

Також у пункті 153 цієї постанови Велика Палата вказала, що у випадку, коли суд встановив, що цивільний позов про відшкодування шкоди завданої унаслідок ДТП був заявлений до неналежного відповідача і у справі відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд повинен відмовити у задоволенні позову до такого відповідача.

Таким чином, рішення місцевого суду у вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з засудженого ОСОБА_6 завданої моральної та матеріальної шкоди ухвалено без додержання вимог статей 128, 370 КПК, статей 979, 980, 999, 1194 ЦК та положень Закону України від 01.07.2004 №1961-IV«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Переглядаючи вирок суд апеляційної інстанції на ці порушення уваги не звернув та допущену районним судом помилку не виправив, тому ухвалене ним рішення не може вважатися законним, таким що постановлено з додержанням вимог ст. 370 КПК.

Допущені судами першої та апеляційної інстанції порушення перешкодили цим судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення в кримінальному провадженні, що відповідно до положень ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

За правилами ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково, вказані судові рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

При новому розгляді суду першої інстанції слід узяти до уваги наведене та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 27 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 про стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди скасувати і призначити у цій частині новий розгляд в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3