Справа № 147/1173/22
Провадження № 1-кп/147/109/22
В И Р О К
іменем України

08 грудня 2022 року смт Тростянець
Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
із секретарем ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000124 від 05.10.2022, про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниця, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого, востаннє вироком Кодимського районного суду Одеської області від 19 січня 2022 року за ч.4 ст.407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з іспитоовим строком 1 (один) рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
В С Т А Н О В И В :
26.02.2022 громадянин ОСОБА_4 призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У цей же день наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині № 24 від 26.02.2022, солдат ОСОБА_4 , призначений на посаду номера обслуги 1 взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , з 26 лютого 2022 року та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 і поставлений на усі види забезпечення.
24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено указами Президента України № № 133/2022 від 14.03.2022, 259/2022 від 18.04.2022, 341/2022 від 17.05.2022, 573/2022 від 17.08.2022.
Відповідно до вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України.
Крім цього, згідно до указаних вище положень захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Пунктами 1, 3 частини 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України номер обслуги 1 взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Так, 31.08.2022 солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , обіймаючи посаду номера обслуги 1 взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_3 та проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 03.10.2022, коли повернувся до військової частини НОМЕР_1 та продовжив виконувати свої службові обов`язки.
За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про учинене ним нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.
Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю та надав покази, якими підтвердив обставини скоєння злочину. Крім того, просив не досліджувати докази та не допитувати свідків у зв`язку з визнанням вини. Зазначив, що він самостійно добровільно вирішив повернутись до своєї військової частини, оскільки бажає продовжити службу та брати участь у захисті Батьківщини. Обвинувачений ОСОБА_4 , не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.5 ст.407 КК України, визнав себе повністю винним, щиро розкаявся, запевнив, що зробив для себе належні висновки, просив суворо його не карати.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду в правильності розуміння ним змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції. Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, їх позиція є добровільною та істинною, їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.
Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 та «Боротюк проти України» від 16.12.2010, де зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).
Тому, враховуючи, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину у вчинені інкримінованого йому правопорушення, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, суд, за згодою всіх учасників судового провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України постановив визнати недоцільним дослідження інших доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.
За таких обставин, суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, доведена у повному обсязі та суд кваліфікує його дії за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах воєнного стану.

Відповідно до частини 1 статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.
Статтею50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є тяжким злочином.
Суд вважає, що згідно зі ст.66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КК України є рецидив кримінальних правопорушень.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує також спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, а також особу обвинуваченого, який невперше притягується до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проходження служби характеризується позитивно, з його слів має на утриманні двох малолітніх дітей, безпосередньо був залучений до сил та засобів об`єднаних сил здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, є учасником бойових дій, та обставин, що пом`якшують його покарання у вигляді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, беззастережне визнання своєї винуватості.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
В судовому засіданні прокурор вважав можливим призначити громадянину ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.5 ст.407 КК України, у виді штрафу, застосувавши ст. 69 КК України, зазначив, що ОСОБА_4 служить в ЗСУ сприяє в подоланні агресії рф, має на утриманні малолітніх дітей, щиро розкаявся у вчиненому, беззаперечно визнав свою вину, самостійно повернувся до військової частини.
Так, відповідно до ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Встановивши в судовому засіданні пом`якшуючі обставини, суд визнає їх такими що істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину.
Встановлені обставини свідчать про те, що мета кари - виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, що уособлює основний принцип кримінального права - не тяжкість покарання, а його невідворотність, буде досягнута у разі призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України, що буде відповідати принципу розумності та справедливості, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи, а також особі обвинуваченого, оскільки це, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, спосіб його вчинення, мету та мотив вказаних діянь, а також особу винного, те що обвинувачений беззастережно визнав себе винним в інкримінованому злочині, розкаюється у вчиненому, суд переконаний, що відносно обвинуваченого ОСОБА_4 можливо застосувати положення ст.69 КК України, тобто вважає за необхідне перейти до іншого, більш м`якого покарання, не визначеного санкцією ч.5 ст.407 КК України, а саме: покарання у виді штрафу.
Приймаючи таке рішення суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Суд наголошує, що згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 суд вказав, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення».
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Вважаю за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, на переконання суду, захід примусу визначений судом, є адекватним характеру вчинених дій та даним про особу винного, та зможе забезпечити виконання завдань кримінального судочинства, слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України, та буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.
Викривачі у кримінальному провадженні відсутні. Винагорода викривачу не пропонувалась.
Діями ОСОБА_4 , шкоди не завдано. Цивільний позов не заявлявся.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Підстав для застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб немає.
Необхідності застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого до набрання цим вироком законної сили суд не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 369, 371, 374, 394, 615 КПК України, ст. ст. 1, 12, 50, 65-67, 69, ч.5 ст. 407 КК України, суд
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу у розмірі 2000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.
Вирок Кодимського районного суду Одеської області від 19 січня 2022 року виконувати самостійно.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Вінницького апеляційного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1