Справа № 761/3703/20
Провадження №1-кп/761/1312/2023
В И Р О К

іменем України

03 лютого 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0009451 від 04.10.2019 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, маючого дитину 2018 року народження, мобілізованого до Збройних Сил України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участю сторін провадження:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, 03 жовтня 2019 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, перебуваючи на парковці біля парку ім. Т.Шевченка, за адресою м.Київ, вул.Володимирська, 60, у ОСОБА_6 виник словесний конфлікт із дружиною ОСОБА_12 , з якою він разом не проживає, щодо виховання малолітнього сина. Під час конфлікту ОСОБА_11 намагалась забрати малолітнього сина, який знаходився на руках у ОСОБА_6 . В цей час, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_6 безпричинно, своєю правою рукою наніс два удари в обличчя ОСОБА_11 , внаслідок чого спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді забоїв, саден м`яких тканин нижньої щелепи. За висновком експерта №042-2578-2019 - кожне з вказаних тілесних ушкоджень за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження, так як відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк до 6 діб /за критерієм тривалості розладу здоров`я/.

Таким чином, ОСОБА_6 висунуто обвинувачення в тому, що останній своїми умисними діями, які виразились у нанесенні легких тілесних ушкоджень, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не визнав та надав показання про те, що 03 жовтня 2019 року він зустрівся з ОСОБА_11 в парку ім.Т.Шевченка. При зустрічі поводив себе спокійно, взяв дитину та вони гуляли у парку. Через деякий час пішов до автомобіля, щоб посадити туди собаку, з якою приїхав, оскільки ОСОБА_11 не захотіла з нею гуляти. Підійшовши до автомобілю з дитиною на руках, щоб відкрити багажник та посадити туди собаку, розпочався словесний конфлікт з ОСОБА_11 . Вказаний конфлікт виник через дитину, в ході штовханини ОСОБА_11 впала, але одразу встала та продовжувала забирати дитину. Він її не бив, нецензурною лайкою не виражався. Конфлікт закінчився після того як він віддав ОСОБА_11 дитину, мети забрати дитину в нього не було. Крім того, зазначив, що колишня дружина неодноразово провокувала конфлікти й раніше, але він їх уникав. Також повідомив суду, що на момент інкримінованого правопорушення він працював у Державному бюро розслідувань, при цьому слідчим не було встановлено всі факти про його особу та в порушення процесуального законодавства неуповноваженим органом проведено досудове розслідування. Просив врахувати всі обставини та ухвалити справедливе рішення.

Відповідно до положень ст.2 КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав,свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з положеннями ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення /за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого/ або в разі надходження заяви /повідомлення/ про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень відповідно до ст. 9 КПК України.

Так, відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається зокрема на прокурора.

Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

На обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, сторона обвинувачення посилається на наступні докази, які були безпосередньо досліджені судом в судовому засіданні.

Так, потерпіла ОСОБА_11 , будучи допитана в судовому засіданні, надала показання про те, що знайома з ОСОБА_6 , який є її колишнім чоловіком, з яким розійшлись у зв`язку з постійними конфліктами. При цьому, вона не перешкоджала його спілкуванню з їх спільною малолітньою дитиною. При цьому, 03 жовтня 2019 року вона зустрілась з ОСОБА_6 в парку ім.Т.Шевченка в м. Києві, для того, щоб він побачив дитину. Коли ОСОБА_6 прийшов, то почав агресивно поводити, побачивши її подруг ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Так, ОСОБА_6 взяв дитину на руки, спочатку йшов по парку, а потім побіг у напрямку до свого автомобіля, який стояв на парковці, де повідомив їй, що поїде, на що вона заперечила. Виникла сварка, в ході якої ОСОБА_6 наніс їй спочатку один удар правою рукою в обличчя з лівої сторони, від чого вона впала, піднявшись, хотіла забрати дитину, коли він знов вдарив її правою рукою в обличчя з лівої сторони, від чого вона знову впала, а піднявшись вихопила дитину та змогла втекти, оскільки на їх конфлікт почали збиратись люди. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_6 вона отримала тілесні ушкодження, в подальшому звернулась до лікаря та повідомила в поліцію.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_13 суду повідомила, що зустрілась 03 жовтня 2019 року з ОСОБА_11 в парку ім.Т.Шевченка, після чого приїхав ОСОБА_6 , який взяв дитину та пішов з нею гуляти парком. ОСОБА_13 разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_14 йшли за ними, коли ОСОБА_6 почав прискорено рухатись в бік свого автомобіля, та вони побігли за ним. Біля автомобіля ОСОБА_11 хотіла забрати дитину, але ОСОБА_6 не віддавав, почалась сварка, яку вона зафіксувала на телефон. ОСОБА_6 поводив себе агресивно, нецензурно виражався, ОСОБА_11 почала забирати дитину, яка плакала, після чого ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_11 . Потім вдарив ще раз, від чого остання впала, а вона та ОСОБА_14 почали кричати, кликати на допомогу, через що їм вдалося забрати дитину та втекти.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_14 суду повідомила, що 03.10.2019 року вона з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були в парку ім. Т.Шевченка, куди прийшов ОСОБА_6 з собакою та почав одразу конфліктувати. Після цього він пішов гуляти з дитиною та попрямував в сторону виходу з парку до автомобіля. Біля автомобіля між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 знову почалась сварка, в ході якої ОСОБА_6 наніс ОСОБА_11 два удари рукою в область обличчя, після другого удару ОСОБА_11 впала, а з її носа почала йти кров. В подальшому ОСОБА_15 / ОСОБА_16 / вдалось забрати дитину, та вони пішли з місця події.

Крім того, на обґрунтування висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, прокурор посилається на долучені та безпосередньо досліджені судом наступні докази, а саме:

-дані протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03.10.2019 року, відповідно до якого старший оперуповноважений СКП відділу поліції №4 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_17 прийняв усну заяву від ОСОБА_12 яка повідомила, що 03.10.2019 року приблизно о 18:00 годині, перебуваючи за адресою м.Київ вул.Володимирська, 60, перед входом до парку ім.Т.Шевченка, ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження, коли намагався забрати спільну малолітню дитину;

-дані протоколу перегляду відеозапису від 12.10.2019 року, під час якого оглянуте відео, зафіксовано на камеру телефону свідка ОСОБА_13 , а саме зафіксовано те, що ОСОБА_6 в ході конфлікту з ОСОБА_12 завдає їй один удар зовнішньою частиною долоні у праву щоку, ОСОБА_12 намагається забрати дитину, яка знаходиться на руках у ОСОБА_6 , після чого він завдає їй другий удар в обличчя, ОСОБА_12 від завданого удару падає на асфальт та у неї пішла кров з носу;

--копія карти виїзду швидкої медичної допомоги /форма №110/о/ від 03.10.2019р. за №1611 до ОСОБА_12 за адресою: м. Київ, вул.В.Васильківська, 20, відповідно до якої встановлено діагноз та надано рекомендації;

-дані висновку експертного дослідження №041-2740-2019 від 04.10.2019; дані висновку експерта від 15.01.2020 року №042-2578-2019, відповідно до якого встановлено, що у ОСОБА_12 мали місце наступні тілесні ушкодження: синці в правій виличній ділянці, в лобно-скроневій ділянці справа на межі росту волосся, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

- постанова слідчого СВ ВП № Шевченківського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_18 від 10.10.2019 року про визнання речовим доказом DVD-R диску з відеозапису з камери мобільного телефону свідка ОСОБА_13 ;

- речовий доказ: диск з відеозаписом з камери мобільного телефону свідка ОСОБА_13 ;

- повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 28.01.2020 року, в якому останньому роз`яснено суть пред`явленої підозри та вручено пам`ятку про права та обов`язки підозрюваного, які було оголошено та роз`яснено.

Крім того, в ході судового розгляду судом безпосередньо досліджено наступні докази, надані стороною захисту, зокрема: копія трудової книжки ОСОБА_6 та службова характеристика, з яких вбачається що ОСОБА_6 станом на 03.10.2019 року був працівником Державного бюро розслідувань. В зв`язку з чим сторона захисту вважає, що всі докази, отримані в рамках даного кримінального провадження, є недопустимим, оскільки в порушення кримінального-процесуального законодавства України проведення досудового розслідування здійснювалось слідчими Національної поліції, тобто неуповноваженим органом.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч.2 ст.94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючи законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом", п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі "Вєренцов проти України").

Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленому в ст.26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний зібраний під час досудового розслідування доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів обвинувачення з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувального вироку, оскільки вони здобуті стороною обвинувачення з грубим порушенням вимог КПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

Отже, допустимість доказів, як ознака їх якості, визначається нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988 року, "Тейксейра де Кастро проти Португалії" від 09.06.1998 року, "Яллог проти Німеччини" від 11.07.2006 року, "Шабельник проти України" від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

З рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011 слідує, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Як зазначалося вище, суд, безпосередньо дослідивши наведені вище докази сторони обвинувачення у їх сукупності, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дійшов до наступного висновку.

Так, з матеріалів, наданих стороною захисту, а саме: з копії трудової книжки НОМЕР_1 , службової характеристики, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 у період з 27 червня 2019 року по 26 листопада 2019 року працював на посаді водія сектору транспортного забезпечення Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань, з 27.11.2019 року по 05.02.2020 року прийнятий на службу до Державного бюро розслідувань. Згідно службової характеристики Заст. Т.в.о. Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_19 та керівника Управління спеціального призначення Державного бюро розслідувань ОСОБА_20 , в період служби з листопада 2019 року по лютий 2020 року ОСОБА_6 характеризується позитивно.

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», правоохоронні органи - це органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» - Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Частина 1 ст.9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», передбачає, що систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.

Також, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановлено, що до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань. 2. Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Таким чином, ОСОБА_6 на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме 03 жовтня 2019 року, та під час здійснення досудового розслідування був працівником правоохоронного органу, Державного бюро розслідувань.

При цьому, відповідно до п.1 ч.4 ст.216 КПК України - слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень: вчинених Президентом України, повноваження якого припинено, Прем`єр-міністром України, членом Кабінету Міністрів України, першим заступником та заступником міністра, членом Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Антимонопольного комітету України, Головою Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Головою Фонду державного майна України, його першим заступником та заступником, членом Центральної виборчої комісії, народним депутатом України, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, Директором Національного антикорупційного бюро України, Директором Бюро економічної безпеки України, Генеральним прокурором, його першим заступником та заступником, Головою Національного банку України, його першим заступником та заступником, Головою Національного агентства з питань запобігання корупції, його заступником, Секретарем Ради національної безпеки і оборони України, його першим заступником та заступником, Постійним Представником Президента України в Автономній Республіці Крим, його першим заступником та заступником, радником або помічником Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, суддею, працівником правоохоронного органу, особою, посада якої належить до категорії "А", крім випадків, коли досудове розслідування цих кримінальних правопорушень віднесено до підслідності Національного антикорупційного бюро України згідно з частиною п`ятою цієї статті;

Таким чином, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0009451 від 04.10.2019 року, мало бути здійснено слідчими Державного бюро розслідувань.

Тобто всі докази, що були зібрані під час досудового розслідування, які в подальшому були надані прокурором в судовому засіданні, мали бути здобуті слідчими Державного бюро розслідувань.

В той же час, в порушення вимог ст.216 КПК України з моменту початку досудового розслідування до його закінчення, докази у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 були зібрані слідчими слідчого відділу №4 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, тобто з грубим порушенням визначення суб`єктної підслідності органу досудового розслідування.

Як установлено вище, згідно з положеннями п.1 ч. 4 ст. 216 КПК України дане кримінальне провадження віднесено до підслідності слідчих Державного бюро розслідувань.

Тому, розпочавши кримінальне провадження, прокурор, на підставі п.1 ч. 4 ст. 216, ч.2 ст.36 КПК України зобов`язаний був, з дотриманням правил підслідності, доручити проведення досудового розслідування слідчим Державного бюро розслідувань.

Так, за змістом ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є будь - які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. У вказаній нормі знайшло своє втілення «правило плодів отруйного дерева», згідно з яким є недопустимим доказ, отриманий з використанням іншого недопустимого доказу. Відповідно до концепції «плодів отруйного дерева», сформульованої Європейським судом з прав людини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж (справа «Гефген проти Німеччини»).

Докази, отримані у кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості вцілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом (справа «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст.87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

З аналізу вказаних положень, закріплених, в тому числі у статтях 86, 87 КПК України, можна зробити висновок, що одержання фактичних даних належним суб`єктом є однією з обов`язкових умов для визнання доказів допустимими.

Отже, здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами), визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.

Такі висновки суду касаційної інстанції неодноразово висловлювалися в рішеннях Верховного Суду, зокрема в постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 563/1118/16-к (провадження № 51-1078км20), від 14 квітня 2020 року у справі № 761/34909/17 (провадження № 51-10064км18), від 25 серпня 2021 року у справі № 668/14933/15-к (провадження № 51-6453км18) та інших.

Більше того, про те, що докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином, зазначала й об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 24 травня 2021 року (провадження № 51-2917кмо20, справа № 640/5023/19). У цій справі колегія суддів дійшла висновку, що наслідком недотримання належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних у ході досудового розслідування, недопустимими на підставі ст.86, п.2 ч.3 ст.87 КПК України як таких, що зібрані (отримані) не уповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.

Враховуючи наведені обставини, здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами, а саме слідчими слідчого відділу № 4 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, а не слідчими Державного бюро розслідувань, як того вимагали положення п.1 ч. 4 ст.216 КПК України, є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.

Таким чином з урахуванням викладених обставин та ретельного дослідження наданих в ході судового розгляду доказів, суд дійшов висновку про те, що допустимих доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні, у кримінальному провадженні немає, тобто у відповідності до вимог ст.ст.91, 92 КПК України, стороною обвинувачення не доведена винуватість ОСОБА_6 у пред`явленому йому за ч.1 ст.125 КК України обвинуваченні, що відповідно до вимог ст.62 Конституції України, ч.2 і ч. 4 ст.17, ст. 94, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України є підставою для прийняття рішення про визнання ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні через недоведеність винуватості, а тому його необхідно виправдати.

Запобіжний захід до ОСОБА_6 не застосовувався.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні слід покласти на рахунок держави.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень ст.100 КПК України.

Цивільний позов не заявлений.

Керуючись ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинене вказане кримінальне правопорушення.

Речові докази: DVD-R диск з відеозаписом з камери мобільного телефону свідка ОСОБА_13 - залишити для подальшого зберігання при матеріалах судового провадження.

Процесуальні витрати за проведення судово-медичної експертизи в сумі 378 грн. покласти на рахунок держави.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя