Справа №589/310/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/152/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

29 березня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 589/310/21 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.04.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 вважати засудженим за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції безпідставно виключив з обвинувачення таку кваліфікуючу ознаку як повторність. Крім того, визнання обвинуваченим своєї вини повністю охоплюється щирим каяттям і не може бути враховане як окрема обставина, що пом`якшує покарання, судом належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, не надано оцінки тому, що на момент вчинення злочину ОСОБА_11 мав непогашену судимість за попереднім вироком, злочин вчинив повторно, працевлаштований не був.

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.04.2021 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді арешту строком 4 місяці. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта в сумі 1961,40 грн.

Згідно вироку, 25.12.2020 близько 23:00 ОСОБА_9 проник до підвального приміщення буд. АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_12 майно на загальну суму 4488 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу частково, просила скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ч. 2 ст. 291 КПК, обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5), а згідно ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З обвинувального акту вбачається, що при викладені фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, міститься посилання на вчинення ОСОБА_9 крадіжки повторно, однак обвинувачення сформульоване як «таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у сховище» (ч. 3 ст. 185 КК), тобто не містить такої кваліфікуючої ознаки як повторність. При цьому слід зазначити, що фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, та сформульоване обвинувачення не є тотожними частинами обвинувального акту, а тому в контексті ч. 1 ст. 337 КПК суд проводить розгляд саме в межах висунутого обвинувачення.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 винним у таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у сховище, тобто виключно в межах висунутого обвинувачення згідно обвинувального акту, тому доводи апеляційної скарги прокурора відносно того, що суд першої інстанції безпідставно виключив з обвинувачення кваліфікуючу ознаку «повторність», є необґрунтованими і не заслуговують на увагу.

Не підлягають задоволенню також доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування судом першої інстанції положень ст. 69 КК при призначенні покарання, оскільки положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно п. 1 постанови ПВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а згідно рішення ЄСПЛ від 17.09.2009 у справі «Скополла проти Італії» зазначив, що «складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

Таким чином, при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, як зазначалось вище, охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога/психіатра не перебуває, на момент ухвалення вироку згідно ст. 89 КК був таким, що не має судимості, позицію потерпілої, яка не мала жодних претензій до обвинуваченого, цивільний позов не заявляла.

Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено, а пом`якшуючими є щире каяття та визнання вини, які у цьому провадженні знаходяться в причинному зв`язку з цілями злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку діяння та небезпечність винуватця, тому ці обставини не безпідставно визнані судом такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З огляду на викладене, суд дійшов цілком обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 185 КК, у виді арешту строком 4 місяці, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Твердження апеляційної скарги прокурора про те, що визнання обвинуваченим своєї вини повністю охоплюється щирим каяттям і не може бути враховане як окрема обставина, що пом`якшує покарання, не є обґрунтованими, так як проявами щирого каяття є насамперед відверта негативна оцінка винуватою особою своєї злочинної поведінки, а визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати поведінку особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Жодних вагомих підстав, які б свідчили про сумнівність встановлених обставин та не давали можливості в даному конкретному випадку визнати щире каяття та визнання вини окремими обставинами, які пом`якшують покарання, не встановлено, враховуючи загальні засади призначення покарання та принцип пропорційності виду і розміру цього покарання вчиненому діянню, тому призначене обвинуваченому покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Оскаржене судове рішення є обґрунтованим і вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.04.2021 відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде оголошений 30.03.2023 о 13:00.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4