УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 161/13843/21

провадження № 51-2452ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 квітня

2023 року в кримінальному провадженні № 0001493 щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 119 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 14 червня 2021 року близько 04:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у вітальній кімнаті квартири АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_7 , з якою спільно проживав однією сім`єю, але не перебував у шлюбі, умисно завдав їй долонею правої руки одного удару в підборіддя зліва та одного удару в ліве око, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження.

Після цього ОСОБА_4 , діючи із злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи настання суспільно - небезпечних наслідків свого діяння у вигляді спричинення смерті потерпілій, хоча повинен був і міг їх передбачити, умисно штовхнув кулаками обох рук ОСОБА_7 у грудну клітку спереду, внаслідок чого вона втратила рівновагу та з наданим прискоренням впала і вдарилась потилицею об ламінатне покриття підлоги.

Своїми необережними протиправними діями ОСОБА_4 спричинив потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, і які в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілої.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 04 квітня 2023 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_8 та прокурора

у кримінальному провадженні задовольнив частково, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2022 року щодо

ОСОБА_4 змінив. Виключив із мотивувальної частини вироку обставину,

що обтяжує покарання ОСОБА_4 , - вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах. На підставі

ст. 69 КК України зменшив ОСОБА_4 призначене йому покарання за ч. 1

ст. 119 КК України до 2 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник засудженого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд під час призначення ОСОБА_4 покарання не в повній мірі врахував те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 119 КК, відноситься до категорії нетяжких необережних кримінальних правопорушень, а також те, що потерпіла хворіла на ряд тяжких супутніх хвороб, що у сукупності із заподіяним ОСОБА_4 ушкодженням стало наслідком смерті потерпілої. Також зазначає, що поза увагою суду лишилось те,

що ОСОБА_4 має на утриманні малолітню дитину, яку виховує самостійно, матір передпенсійного віку, яка страждає на тяжку хворобу, його стан здоров`я, визнання ним вини, щире каяття, відшкодування заподіяної шкоди, відсутність не лише судимостей, а й притягнення до адміністративної відповідальності винного, його позитивну характеристику, позицію потерпілого щодо призначення покарання, громадську позицію ОСОБА_4 , який має подяки за допомогу ЗСУ. З огляду

на наведене, на думку захисника, суд апеляційної інстанції мав усі підстави звільнити його підзахисного від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи сторони захисту щодо неправильного застосування закону України

про кримінальну відповідальність та невідповідності призначення ОСОБА_4 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За змістом ч. 1 ст. 69 КК при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження

за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання,

не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із доданої до касаційної скарги копії оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду за апеляційними скаргами захисника, обвинуваченого та прокурора в частині призначеного покарання, дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, вину визнав, має постійне місце реєстрації та проживання, малолітню дитину на утриманні, шкоду потерпілому відшкодував в повному обсязі, а також взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, та обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Зважив апеляційний суд і на позицію потерпілого, який під час апеляційного розгляду просив застосувати до винного положення ст. 75 КК.

Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також дані про особу винного, який вину визнав повністю, просив вибачення у потерпілого і потерпілий прийняв такі вибачення, повністю відшкодував завдану шкоду в розмірі 500 000 гривень, раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, а також неповнолітню дитину на утриманні, апеляційний суд на підставі ч. 1 ст. 69 КК вважав

за можливе призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 119 КК нижче

від найнижчої межі, передбаченої санкцією вказаної норми, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Разом із тим, беручи до уваги непоправні наслідки вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілої, апеляційний суд

не знайшов переконливих підстав для застосування щодо винного інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлене у кримінальному провадженні судове рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, його зміст відповідає вимогам

статей 370, 374, 419 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд,

та положення закону, якими він керувався під час його постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5

у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3