ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/329/23
Провадження №1-кп/477/227/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого у справі судді ОСОБА_1 ,

із секретарем судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за №0000649 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новоград-Волинський Житомирської області, громадянина України, із середньою освітою, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який не має судимості;

обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 будучи, військовослужбовцем Збройних Сил України, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 травня 2022 року №129 був призначений на посаду заступник командира бойової машини-навідника-оператора 2-го механізованого відділення 2-ого механізованого взводу механізованої роти цієї військової частини, у військовому званні сержант та зараховано до списків особового складу військової частини, поставлений на всі види забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 серпня 2022 року № 203 сержант ОСОБА_3 прибув у район виконання бойового завдання на територію ведення бойових дій в Миколаївській області.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Відтак з 28 травня 2022 року ОСОБА_3 , з моменту зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби України.

Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно зі ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про оборону України воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку зі збройною агресією Російської федерації відносно України, затверджено Указ Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року Про введення воєнного стану в Україні, відповідно до якого в період з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, який потім був продовжений на відповідними Законами України №2119-ІХ від 15 березня, № 212-ІХ від 21 квітня, № 2263-ІХ від 22 травня 2022 року і триває донині.

Відповідно до п.п. 1 та 3 ч. 4 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби при перебуванні на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про введення воєнного стану та порядок проходження військової служби сержанту ОСОБА_3 достеменно було відомо.

Сержант ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів бути готовим до виконання завдань,доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України

Однак, 31 серпня 2022 року сержант ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, у порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 9, 11, 16, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 1, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» без дозволу відповідних командирів (начальників), в умовах воєнного стану, з метою ухилення від виконання обов`язків військової служби, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка на той час розташовувалася поблизу АДРЕСА_2 та незаконно перебував поза її межами, проводячи час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам управління та правопорядку, до 28 листопада 2022 року.

28 листопада 2022 року, о 10 год 00 хв ОСОБА_3 добровільно прибув до першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та заявив про себе як особа, яка ухиляється від військової служби.

Таким чином ОСОБА_3 , за описаних вище обставин, вчинив самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, визнав повністю та розказав про обставини скоєного так, як зазначено в обвинувальному акті.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 надійшов до суду із угодою про визнання винуватості від 10 лютого 2023 року, укладену між обвинуваченим та прокурором ОСОБА_4 за участю його захисника ОСОБА_5 , згідно з умовами якої, сторони погодилися згідно з положеннями ст.ст. 468, 469, 470, 472 КПК України про наступне:

- обвинувачений ОСОБА_3 погоджується з формулювання фактичних обставин зазначеного кримінального правопорушення та його правовою кваліфікацією, беззастережно визнає винуватість в пред`явленому обвинуваченні та свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України;

- узгоджено його покарання за ч. 5 ст. 407 КК України п`ять років позбавлення волі;

- на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 може бути звільнений від відбування цього покарання з випробуванням та іспитовим строком, який буде визначено судом, оскільки він визнав вину, щиро покаявся, сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Відповідно до угоди, її сторони обізнані з правовими наслідками укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені статтею 473 КПК України, а саме:

в частині обмеження права прокурора та обвинуваченого на оскарження вироку згідно положення статтями 394, 424 КПК України;

в частині порядку та оскарження обвинувального вироку, яким затверджена ця угода в апеляційному порядку, визначеному пунктом 1 частиною 1 статті 394 КПК України та в касаційному порядку, визначеному в пункті 1 частиною 3 статті 424 КПК України;

в частині відмови у здійсненні прав, передбачених абзацами 1 і 4 пункту 1 частини 4 статті 474 КПК України.

Прокурор у судовому засіданні підтримала можливість затвердження угоди.

В судовому засіданні обвинувачений провину визнав повністю, у вчиненому розкаявся та просив затвердити укладену угоду.

Захисник обвинуваченого також просив затвердити угоду.

Суд, перевіривши обвинувальний акт та дослідивши матеріали справи в частині затвердження угоди про визнання винуватості, дійшов наступних висновків.

Суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Згідно статті 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженнях і щодо тяжких злочинів (п. 1 ч. 1 ст. 469 КПК України).

Судом установлено, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє свої права, які визначені пунктами 1-4 частини 4 статті 474 КПК України та йому повністю зрозумілі наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені частиною 2 статті 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Враховуючи вищевикладене, суд, перевіривши вимоги закону, дійшов висновку про можливість затвердження укладеної угоди про визнання винуватості від 10 лютого 2023 року, оскільки її умови не суперечать вимогам Закону.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

Керуючись статтями 369-372, 468-475 КПК України,

У Х В А Л И В:

Затвердити у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000649 угоду про визнання винуватості від 10 лютого 2023 року, укладену між прокурором Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону

ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участі захисника ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання за його вчинення у виді п`яти років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, зокрема:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за виконанням ОСОБА_3 покладених обов`язків доручити командиру військової частини за місцем проходження служби, а у разі звільнення з військової служби уповноваженому органу з питань пробації за місцем його проживання.

Копію вироку вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення виключно з підстав, передбачених частиною 4 статті 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1