ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Хутір-Будилів Снятинського району Івано-Франківської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,

за участю:
секретаря ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),-

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 до 24.11.2022 включно.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд, врахувавши характер інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, за одне з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років з конфіскацією майна, у разі визнання його винуватим, та дійшов висновку, що ризики передбачені ст. 177 КПК України продовжують існувати, зокрема, що перебуваючи на волі обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому провадженні, які ще судом не були допитані, а також своїми діями може перешкоджати провадженню іншим чином, або вчинити інший злочин. До того ж, судом враховано особу обвинуваченого, який зареєстрований в Івано-Франківській області, офіційно не працевлаштований, не одружений, дітей на утриманні не має, й дійшов висновку, що інший більш м`який запобіжний захід, не зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, а також запобігти зазначеним вище ризикам.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з носінням електронного засобу контролю або без такого.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_5 зазначає, що стороною обвинувачення не було доведено наявність у провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а повідомлення про підозру за ч. 2 ст. 307 КК України, є необґрунтованою, оскільки докази, здобуті під час досудового розслідування, є неналежними та не допустимими. Разом з цим, апелянт вказує, що ніколи не ухилявся від органів досудового розслідування. Також, суд дійшов до помилкового висновку про те, що у нього відсутні міцні соціальні зв`язки та постійне місце мешкання, оскільки він має достатній матеріальний стан, позитивно характеризується, до затримання проживав у орендованій квартирі, має цивільну дружину, та на його утриманні знаходиться малолітня дитина, що вказує на наявність у нього достатньо міцних соціальних зв`язків. Окрім цього, апелянт звертає увагу на те, що вже значний час перебуває під вартою, що негативно вплинуло на його стан здоров`я, та з урахуванням наведеного, на переконання апелянта, ухвала підлягає скасуванню, а запобіжний захід змінений на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинуваченого ОСОБА_5 суд зазначає таке.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Цих вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 суд першої інстанції дотримався в повній мірі.
Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000905 від 05.10.2021 щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.
На стадії досудового розслідування 07.10.2021 ОСОБА_8 обрано запобіжний заходу у вигляді тримання під вартою, який було продовжено, останній раз оскаржуваною ухвалою від 28.09.2022.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Апеляційний суд вважає, що на час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
Також, у відповідності до ст. 178 КПК України, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_5 , за один з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, особу обвинуваченого, який зареєстрований в Івано-Франківській області, офіційно не працевлаштований, не одружений, дітей на утриманні не має, й дійшов правильного висновку, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема те, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, або вчинити іншше кримінальне правопорушення, продовжують існувати, внаслідок чого є необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Враховуючи викладене, висновки суду про те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є обґрунтованими.
Разом з цим, доводи скарги обвинуваченого про те, що ризики у провадженні є недоведеними, не заслуговують на увагу, оскільки ризики, вказані в ухвалі судом встановлені та підтверджуються наявними у провадженнями доказами, відповідно до яких, ці ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Отже, суд ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.
Разом з цим, апеляційний суд не убачає підстав для застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Окрім того, враховуючи, шо ОСОБА_5 обвинувачується зокрема у вчиненні кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, суд, у відповідності до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, обґрунтовано не визначив обвинуваченому розмір застави.
Доводи обвинуваченого про те, що він ніколи не ухилявся від органів досудового розслідування, має достатній матеріальний стан, позитивно характеризується, має цивільну дружину, та на його утриманні знаходиться малолітня дитина, не спростовують обґрунтовані у клопотанні прокурора об`єктивно існуючі у провадженні ризики та не можуть бути достатніми стримуючими факторами його належної процесуальної поведінки.
Твердження обвинуваченого, про погіршення стану здоров`я, що перешкоджає подальшому утриманню його під вартою, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки матеріали провадження не містять належних медичних документів на підтвердження цього, й обвинуваченим суду апеляційної інстанції таких надано не було.

Колегія суддів також зазначає, що питання доведеності вини обвинуваченого та оцінку доказів, у розумінні вимог кримінального процесуального закону, суд вирішує у нарадчій кімнаті при постановленні остаточного рішення у провадженні, тому доводи скарги обвинуваченого щодо недопустимості доказів на підтвердження його винуватості, є також необгрунтованими.
Водночас, враховуючи те, що на цей час, судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, а також положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу суду на необхідність дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала є вмотивованою і обґрунтованою, постановленою у відповідності до вимог закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і окремому оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4