КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

потерпілого - ОСОБА_6

представника потерпілого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

обвинуваченого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження №0000504 стосовно -

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, працюючого ФОП, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст. 89 КК України раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

Також цим вироком частково задоволено цивільний позов потерпілого та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 250 000 гривень моральної шкоди, 6 952,75 гривень матеріальної шкоди та 4 000 гривень витрат на правову допомогу, а всього 260 952,75 (двісті шістдесят тисяч гривень дев`ятсот пятдесят дві) гривень

Як встановив суд у вироку, 22 січня 2015 року в період часу з 18:00 по 19:00 годин, в дворі будинку АДРЕСА_2 , між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 відбувся словесний конфлікт на ґрунті раптово виниклої неприязні, в результаті якого один до одного застосували фізичну силу, без спричинення тілесних ушкоджень. Вказаний конфлікт припинився на місці події.

В подальшому, 22 січня 2015 року приблизно в період часу між 22 годиною 40 хвилин та 23 годиною 50 хвилин, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_9 знову зустрів ОСОБА_6 , після чого, на ґрунті попереднього конфлікту, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , діючи умисно, на ґрунті особистої неприязні, завдав удару скляною пляшкою в область лівого ока потерпілому ОСОБА_6 , внаслідок чого пляшка розбилась. Продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 , умисно повторно завдав кулаком правої руки, в якій тримав частину розбитої пляшки, в обличчя ОСОБА_6 , після чого останній впав на поверхню асфальту. Після цього ОСОБА_9 умисно завдав потерпілому ОСОБА_6 приблизно 3-5 ударів ногою в область тулуба, голови та обличчя, поки його дії не були припинені сторонніми особами.

Вчинивши умисні дії, направлені на умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, ОСОБА_9 залишив місце вчинення злочину.

В результаті умисних дій останнього, потерпілому ОСОБА_6 згідно висновку судово-медичної експертизи №406/Е від 02.03.2015 року спричинено тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм втрати органу чи його функції).

На даний вирок захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Подільського районного суду міста Києва від 21.09.2022 року та закрити кримінальне провадження №0000504стосовно ОСОБА_9 на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Апелянт вважає оскаржуваний вирок незаконним, необґрунтованим, висновки якого не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду, що впливає на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що у вироку суд не надав оцінку діям ОСОБА_10 , а саме його наміру першим вдарити обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки за результатами першого конфлікту можна зробити висновок, що обвинувачений не мав реального наміру вступати у фізичний конфлікт з ОСОБА_10 , а лише спокійно йому зробив зауваження, і внаслідок першого конфлікту, саме обвинувачений зазнав невиправданого фізичного впливу з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , відповідно удар, який наніс обвинувачений ОСОБА_10 має ознаки самозахисту, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 .

Також вказує, що показання потерпілого ОСОБА_6 та свідків щодо обставин другого конфлікту є суперечливими та не узгоджуються між собою, тобто ці показання є непослідовними і не логічними, однак судом першої інстанції були проігноровані вказані суттєві розбіжності та не були відображені у вироку. Крім цього, суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_12 , який був очевидцем події, та зазначав, що жодних пляшок або битого скла ані на асфальті, ані в руках обвинуваченого він не бачив. Крім того, під час допиту обвинуваченого у суді та під час слідчого експерименту останній вказував, що наніс потерпілому лише один удар лівою рукою в область правого вуха потерпілого, що виключає можливість пошкодження лівого ока.

Апелянт зазначає, що враховуючи чисельні суттєві суперечності в показаннях свідків та потерпілого суд першої інстанції не надав їм належної оцінки у вироку та не обґрунтував підстав не врахування суперечностей цих показань, що не може свідчити про всебічність судового розгляду справи та дотримання конституційних засад щодо забезпечення доведеності вини, оскільки усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того, згідно карти виїзду швидкої медичної допомоги №1862 від 22.01.2015 та висновку експерта №406/Е у потерпілого при госпіталізації не виявлено жодних тілесних ушкоджень, окрім пошкодження лівого ока, що ставить під сумнів твердження потерпілого про нанесення йому обвинуваченим ударів по голові та тулубу.

Також судом не взято до уваги і часові межі події за участю потерпілого, обвинуваченого та свідків, що має суттєве значення для встановлення обставин кримінального провадження та ставить під сумнів отримання потерпілим травми лівого ока саме в період з 22.00 год. до 23.00 год. При цьому, характер травми та супроводжуючі наслідки вказують на те, що травма була отримана потерпілим ближче до часу виклику швидкої медичної допомоги, тобто в той час коли обвинуваченого не було на місці події, що спростовує причетність ОСОБА_9 до нанесення потерпілому тяжкої травми ока.

Крім того, апелянт звертає увагу, що в обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_9 суд послався на протокол одночасного допиту осіб від 19.03.2015 року, що суперечить принципу безпосередності дослідження показань, оскільки згідно рішення ККС ВС у постанові від 19.11.2019 в справі №750/5745/15-к, позасудові показання прямо визнаються недопустимими доказами, однак вказаний протокол одночасного допиту осіб від 19.03.2015 року суд не визнав недопустимим доказом та послався на нього у вироку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів поданої захисником апеляційної скарги, пояснення потерпілого, його представника та думку прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження №0000504 та апеляційні доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і не упередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 в межах поданої захисником ОСОБА_8 апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження та при ухваленні вироку судом були дотримані.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні, оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України та наведеними у вироку доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними доказами, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 у даному кримінальному провадженні.

Так, суд першої інстанції у відповідності з частиною 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, дійшов висновку про його винуватість в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження, тобто тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило втрату функцій органу, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, який грунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також письмових доказах, зокрема протоколі прийняття заяви від 23.01.2015 року про вчинене кримінальне правопорушення, згідно якого ОСОБА_6 повідомив, що за адресою АДРЕСА_2 , після сутички з невідомими отримав отримав тілесні ушкодження, а саме удар скляною пляшкою по голові в область ока (т.2 а.с. 35); копії карти виїзду швидкої медичної допомоги від 22.01.2015 року у ОСОБА_6 було встановлено попередній діагноз - проникаюче поранення лівого ока та гостру інтоксикацію внаслідок вживання алкогольних напоїв (т.2 а.с. 37); висновку судово-медичної експертизи № 406/Е від 02.03.2015 року (т.2 а.с. 38-42); протоколі пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.03.2015 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_6 впізнав на фото № 2 (на якому зображений ОСОБА_9 ) чоловіка, який спричинив йому тілесні ушкодження та якого впізнав за зовнішніми рисами обличчя (т. 2 а.с. 43-45); протоколі пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.03.2015 року, згідно якого свідок ОСОБА_13 за зовнішніми рисами обличчя, формою та розміром носа, впізнав на фото № 1 (на якому зображений ОСОБА_9 ) чоловіка, який 22.01.2015 року в АДРЕСА_2 спричинив потерпілому тілесне ушкодження; протоколі проведення слідчого експерименту від 13.05.2015 року з доданими фотознімками, в ході якого зафіксовано обставини вчинення злочину та механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_6 22.01.2015 року ( т.2 а.с.54 - 62) та інших, наведених у вироку доказах.

При цьому, в судовому засіданні судом першої інстанції повно та всебічно були перевірені доводи обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його непричетності до спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, проти заявленого цивільного позову заперечував та стверджував, що діяв з метою самооборони, так як до цього ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , яких раніше він не знав, збили його з ніг та побили ногами під час першого конфлікту, і коли він йшов додому, йому назустріч знову йшли ці особи і ОСОБА_6 спробував його вдарити, проте він ухилився та вдарив останнього один раз лівою рукою у вухо.

Як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачений пояснив, що потерпілий його обмовляє з метою отримання від нього коштів. Не заперечував, що сплатив потерпілому 10000 грн., але не в порядку відшкодування шкоди, а для того, щоб закрили кримінальне провадження.

Проте, ці доводи обвинуваченого ОСОБА_9 суд розцінив як спробу останнього ухилитись від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки його показання не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а зібрані у справі докази, що були досліджені судом, узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам, які визнані судом належними, допустимими та достовірними, а сукупність цих доказів взаємозв"язаними між собою та достатніми, які обгрунтовано суд поклав в основу обвинувального вироку, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Апеляційні твердження захисника ОСОБА_8 про те, що обвинувачений не має відношення до тілесних ушкоджень, пов"язаних з травмуванням лівого ока ОСОБА_6 , що у вироку суд не дав оцінки діям свідка ОСОБА_10 , а саме його наміру першим вдарити обвинуваченого, що обвинувачений не мав наміру вступати з останнім у фізичний конфлікт, а лише зробив йому зауваження в ході першого конфлікту, і що саме обвинувачений зазнав невиправданого фізичного впливу з боку ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_6 , що їх показання є суперечливими, а дії обвинуваченого мають ознаки самозахисту, а також, що в матеріалах справи відсутнє знаряддя злочину і на місці події не виявлено слідів розбитої пляшки та решта інших доводів сторони захисту, які були предметом перевірки судом першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються дослідженими судом та викладеними у вироку доказами. При цьому, показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 щодо обставин події є логічними, послідовними, які узгоджуються між собою та іншими наведеними у вироку доказами і підстав для обмови обвинуваченого ОСОБА_9 як потерпілим, так і свідками судом не встановлено, не наведено таких підстав стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що в обгрунтування вини обвинуваченого ОСОБА_9 суд послався на недопустимий доказ, а саме на протокол одночасного допиту осіб від 19.03.2015 року, що суперечить принципу безпосередності дослідження показань, так як позасудові показання прямо визнаються недопустимим доказом, колегія суддів також вважає неспроможними, оскільки згідно вказаного протоколу одночасний допит був проведений між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_9 , які були допитані судом першої інстанції під час судового розгляду, і висновки суду грунтуються саме на показаннях цих осіб та свідків, які суд безпосередньо сприймав у судовому засіданні, надавши їм оцінку в оскаржуваному стороною захисту вироку, а тому посилання у вироку суду на вказаний протокол одночасного допиту осіб, жодним чином не впливає на незаперечність та переконливість решти доказів у провадженні, сукупність яких суд першої інстанції обгрунтовано визнав достатніми для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Крім того, колегія суддів відмічає, що частиною 1 ст. 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, проте таких даних захисник суду не надав.

Отже, оцінюючи наведені у вироку докази, суд, керуючись критерієм доведеності винуватості особи поза розумним сумнівом, обгрунтовано визнав наведені в оскаржуваному вироку докази належними і допустимими, які не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, об`єктивно узгоджуються між собою та повністю відтворюють картину вчиненого.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких має істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності з вимогами КПК України та обгрунтовано визнані належними і допустимими, які доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження, тобто тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило втрату функцій органу і його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, зважаючи на конкретні обставини справи, враховуючи вищезазначені факти і дані про його особута за відсутності обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, призначив йому покарання, яке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Процесуальних порушень, як під час досудового слідства, так і під час розгляду провадження в суді першої інстанції, які б давали підстави сумніватися в правильності прийнятого судом рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вирок стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 законним, обгрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування та закриття кримінального провадження згідно п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв"язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 в суді, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року у кримінальному провадженні №0000504 стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України - без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ________________ ________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3