Вирок

Іменем України

03.02.2023 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова кримінальне провадження № 0002469 від 17.08.2013 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новояворівськ, Яворівського району Львівської області, громадянина України, українця, одруженого, раніше не судимого, освіта вище, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

17.08.2013 року у період часу з 19:00 год. по 20:00 год. ОСОБА_4 знаходився біля буд. №32 по вул. Сулими м. Львові. В цей час між ним та ОСОБА_6 виник на побутовому ґрунті конфлікт, під час якого ОСОБА_4 почав вимагати, щоб ОСОБА_6 віддав йому свій фотоапарат, однак останній відмовився виконувати його вказівки. Так, ОСОБА_4 переслідуючи корисливу зацікавленість, з метою заволодіння чужим майном, почав наносити удари ОСОБА_6 , під час чого вирвав у нього фотоапарат марки «OLYMPUS», серійний номер: НОМЕР_1 та покинув місце події, чим спричинив ОСОБА_6 матеріальні збитки на суму 1500 грн.

Під час нанесення ОСОБА_4 ударів ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи №321/13 від 19.08.2013 останньому спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців на правій руці, на грудній клітці зліва та обох ногах, травматичний звих лівого плеча. Вказані ушкодження завдані тупим предметом, могли утворитися 17.08.2013 року та відносяться до тілесних ушкоджень середньої важкості за ознакою тривалого розладу функцій лівої руки.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав повністю. Зазначив про те, що ОСОБА_6 є його опонентом по цивільній та адміністративній справах. Крім того, останній є колишній працівник органів міліції, та такий перебував в місцях позбавлення волі. Так, в 2013 році обвинувачений виставив оголошення про продаж нерухомого майна по АДРЕСА_3 . На мобільний обвинуваченого подзвонив ОСОБА_7 стосовно вищевказаного оголошення. Домовилися зустрітися біля об`єкту приблизно о 18:40 год., однак ОСОБА_4 сказав, що може лише через 40 хв. Прибувши о 19:17 год. з дружиною та сином, ОСОБА_4 зазначив, що пішов до сусідів та побачив ОСОБА_6 . Постукав у квартиру АДРЕСА_4 . Біля квартири АДРЕСА_5 на подвір`ї стояло дві жінки, яким останній сказав, що він є власником дитсадка. Приблизно о 19:24 год. обвинувачений привітався з Глібом, який під`їхав на позашляховику, та, відкривши клітку, показав територію дитсадка. Згодом підійшов ОСОБА_6 в руці якого був листок паперу. Останній пред`явив ухвалу про забезпечення позову, та посміхнувся і пішов. Щодо виникнувших непорозумінь, обвинувачений пояснив що відбувається Глібу. Потім, ОСОБА_4 підійшов до центральної брами об`єкта та покинув територію, сівши в машину. На наступний день ОСОБА_4 повідомили, що на подвір`я приїжджала поліція з ОСОБА_6 . Згодом ОСОБА_4 було викликано для допиту по кримінальній справі. Так, ОСОБА_7 і його дружина безпідставно почали звинувачувати останнього у побитті ОСОБА_6 . Більше того, ОСОБА_4 зазначив про те, що у нього є фотоапарат та відеокамера, а сам він є забезпеченою людиною. Крім цього, ОСОБА_4 вказав, що на його неприязні стосунки з потерпілим свідчать ряд цивільних справ з приводу нерухомого майна, що свідчить про сфабрикованість кримінальної справи.

Окрім цього, в судовому засіданні захисник обвинуваченого повністю заперечив вину обвинуваченого ОСОБА_4 щодо вчинення останнім кримінального правопорушення за ч.1 ст. 187 КК України, зазначивши про те, що покази свідків зі сторони обвинувачення не збігаються. Наголосив на тому, що ОСОБА_4 не наносив жодних ударів та тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 . Окрім того, зазначив про недопустимість висновку судово-медичної експертизи за № 321/13 від 19.08.2013 року через відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів, на підставі яких експертом складався такий, а також не розкриття таких доказів в силу вимог ст. 290 КПК України.

Також, в ході судового розгляду сторона захисту звернула увагу суду на те, що постанова про призначення вищевказаної експертизи винесена слідчим, який не мав на це права, так як не був включений в групу слідчих, а лише перебував на чергуванні 17.08.2013 року.

Сторона обвинувачення, незважаючи на не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , вважає, що його винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 187 КК України, а саме у здійсненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, що є небезпечним для життя та здоров`я, повністю доведена та підтверджується доказами, які були предметом дослідження в ході судового розгляду, а саме:

- показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , показаннями потерпілого ОСОБА_6 , показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_10 , які були надані в ході судового розгляду, протоколом огляду від 19.08.2013 року; висновком судово-медичної експертизи за № 321/13 від 19.08.2013 року; протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17.08.2013 року; протоколом огляду предметів від 19.08.2013 року, та фототаблицею, яка є додатком до протоколу огляду предметів від 19.08.2013 року; протоколом огляд предметів, а саме мобільного телефону, які безпосередньо досліджувались судом в ході судового розгляду; протоколом проведення слідчого експерименту від 10.10.2013, який був проведений за участю підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_11 ; медичною довідкою за № 937 від 17.08.2013, що видана Міським травматологічним пунктом №2 КНП «8-а міської клінічної лікарні м. Львова» (за адресою: м. Львів, вул. Навроцького, 23), з якої вбачається, що 17.08.2013 ОСОБА_6 звернувся у зазначену медичну установу з приводу отриманої ним цього ж дня травми руки, де лікарем було констатовано наявність у нього травми плеча та поставлено потерпілому відповідний медичний діагноз.

Суд, заслухавши доводи сторони обвинувачення та сторони захисту на підтвердження тих чи інших обставин, що підлягають доказуванню у вказаному кримінальному провадженні, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, за обставин що викладені стороною обвинувачення в обвинувальному акті, вину у вчиненні якого він повністю не визнає.

Під час ухвалення даного вироку судом, з урахуванням доводів та заперечень сторін, здійснено аналіз доказів, що були надані суду та досліджених в ході судового розгляду, а саме:

- показань потерпілого ОСОБА_6 , який зазначив про те, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13.10.2011 року накладено арешт на будівлю по АДРЕСА_3 . Дану ухвалу 17.08.2013 року він хотів продемонструвати особам, які виявили бажання купити вказану будівлю та в той момент знаходилися на подвір`ї біля будинку разом з ОСОБА_4 . Цими особами були ОСОБА_9 та його дружина ОСОБА_12 . На такі його дії ОСОБА_4 відреагував негативно та зазначив, що буде робити що захоче, після чого кинув його на землю. ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_4 , що він буде його знімати, на що останній ще більше розізлився та викрутив йому руку, після чого вирвав фотоапарат, який був причеплений на сірий шнурок, який знаходився на шиї. В цей час, позаду було чутно, як кричав його знайомий ОСОБА_8 . Після цього, ОСОБА_4 настрашився та швидко покинув територію подвір`я. Після цього до потерпілого підбіг ОСОБА_8 і допоміг піднятися. У подальшому, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 разом підійшли до будинку, в якому проживав останній. При цьому, потерпілий зазначив, що він витягнув телефон, щоб зателефонувати до поліції, однак такий був побитий. ОСОБА_8 вирішив подивитися на осіб, які втекли, однак запам`ятав лише машину сірого та чорного кольорів. Після цього потерпілий зазначив, що написав заяву у поліцію та поїхав до лікарні на вул. Навроцького у м. Львові, в яку його відвіз ОСОБА_8 , де йому було встановлено вивих плеча, а у подальшому, за скеруванням слідчого, пройшов судово-медичну експертизу щодо тяжкості отриманих тілесних ушкоджень;

- показань свідка ОСОБА_8 , який зазначив, що 17.08.2013 він на своєму автомобілі підвіз свого товариша ОСОБА_6 до його будинку по АДРЕСА_3 . Так, ОСОБА_6 піднявся до свого місця проживання та вийшов в напрямку входу у садок із якимись документами у руках. Окрім цього, даний свідок зазначив про те, що на шиї потерпілого був фотоапарат. Згодом, ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку, почув шум та крики. Так, останній із-за паркана побачив як ОСОБА_6 лежав на землі, а біля нього стояв обвинувачений ОСОБА_4 , щось йому говорив та бив його ногами в області тулуба. Свідок зазначив, що він, побачивши таку ситуацію, почав обходити паркан, з метою входу на територію садка та зупинення бійки. Так, підійшовши ближче, ОСОБА_8 зазначив про те, що ОСОБА_6 лежав на землі, а ОСОБА_4 вже виходив у напрямку до дороги. Крім них, на території подвір`я було ще двоє людей, а саме чоловік та жінка, проте, вони нічого не робили. Після цього свідок допоміг підняти ОСОБА_6 в якого була розірвана сорочку та садина на руці. Після цього свідок ОСОБА_8 зазначив, що пішов слідом за ОСОБА_4 , щоб з`ясувати, що сталося та побачив 2 автомобілі: Форд синього кольору та джип Паджеро. Поряд із цим, свідок наголосив, що у ОСОБА_6 був розбитий телефон та у нього забрали фотоапарат, залишився лише ремінь від нього. Швидка допомога на місце події не викликалась, а свідок сам відвіз потерпілого ОСОБА_13 у лікарню на вул. Навроцького у м. Львові;

- показань свідка ОСОБА_9 , який повідомив, що 17.08.2013 року це була третя зустріч з ОСОБА_4 з приводу купівлі вказаного вище нежитлового приміщення на АДРЕСА_3 . В той, час, як вони разом із ОСОБА_4 підійшли до приміщення будівлі, до них підбіг потерпілий ОСОБА_6 , в руках якого було рішення суду, а на шиї електронний пристрій, схожий на фотоапарат з камерою. Свідок ОСОБА_9 зазначив, що в цей час ОСОБА_6 почав кричати, що все документує на свій пристрій. Після цього потерпілий ОСОБА_6 та ОСОБА_4 побилися. Свідок зазначив, що заворуху почав обвинувачений ОСОБА_4 , який два рази вдарив ОСОБА_6 , та завернувши руки, кинув його на землю. При цьому, в той час, коли потерпілий ОСОБА_6 лежав на землі, ОСОБА_4 наніс ногою два удари йому по тулубу, зірвав пристрій із шиї, після чого вийшов з території садка, сів у машину, яка була припаркована на протилежному боці дороги. Окрім того, свідок зазначив, що під час бійки також вискочив якийсь невідомий йому чоловік, який у подальшому допоміг потерпілому піднятись;

- протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17.08.2013 року, згідно якого в цей день, 17.08.2013 року близько 20:00 год. на вул. Сулими, 32, у м. Львові ОСОБА_4 побив ОСОБА_6 та заволодів його фотоапаратом. З вказаного протоколу вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 вказав на ОСОБА_14 , як на особу, яка вчинила на нього напад, заволоділа його майном, а саме його фотоапаратом та нанесла йому удари руками та ногами. Окрім цього, потерпілий також вказав на присутність при вказаній події свідків, зокрема, свідка ОСОБА_8 ;

- протоколу огляду предметів від 19.08.2013 року, згідно з яким предметом огляду є чоловіча сорочка, виготовлена з матерії світло-голубого кольору на короткий рукав. Під коміром з внутрішньої сторони сорочки є етикетка з написом «ERTEN SLIM FIT L-41/42». На комі сорочки містяться незначні забруднення, що свідчить про зношеність. На частині сорочки зі спини ближче до коміра та лівого рукава є невизначної форми круглоподібне забруднення, світло-коричневого кольору. На лівому рукаві зі сторони спини в області шва , за допомогою котрого кріпиться рукав, є пошкодження у вигляді розриву довжиною 15 см. Біля лівого рукава в області грудної клітки є забруднення світло-коричневого кольору, аналогічне, що і з частини спини сорочки. На момент огляду на сорочці відсутній другий та третій гудзики. Сорочка з ознаками зношеності;

Також, предметом огляду є матерчатий шнур світло-коричневого кольору з незначним забрудненням, довжиною 47 см., поздовж якого містяться написи «www. canyon-tech.com». З одного кінця шнура є сталева частина, якої скріплено шнур, та що утворюється петля та нижче якої є металеве кріплення круглоподібної форми, кінці якого дещо роз`єднані між собою.

- фототаблиці до протоколу огляду предметів від 19.08.2013 року, згідно якої на фото 1 та 2 зображений шнурок, поздовж якого містяться написи «www. canyon-tech.com». З одного кінця шнура є сталева частина, якої скріплено шнур, та що утворюється петля та нижче якої є металеве кріплення круглоподібної форми, кінці якого дещо роз`єднані між собою;

На фотографіях 3, 4, 5 та 6 зображена сорочка, з внутрішньої сторони комірця якої міститься етикетка з написом «ERTEN SLIM FIT L-41/42». Сорочка етикетка з написом «ERTEN SLIM FIT L-41/42». На комірі сорочки містяться незначні забруднення. На частині сорочки зі спини, ближче до коміра та лівого рукава, є невизначної форми круглоподібне забруднення. На лівому рукаві зі сторони спини в області шва, за допомогою котрого кріпиться рукав, є пошкодження у вигляді розриву довжиною 15 см. Біля лівого рукава в області грудної клітки є забруднення, аналогічне, що і з частини спини сорочки. На момент огляду на сорочці відсутній другий та третій ґудзики. Сорочка з ознаками зношеності.

- постанови про визнання речовими доказами та прилучення до матеріалів кримінального провадження від 19.08.2013 року, чоловічу сорочку світло-голубого кольору, матерчатий шнур світло-коричневого кольору прилучено до матеріалів справи та надано на зберігання потерпілому ОСОБА_6 ;

- протоколу огляд предметів, а саме мобільного телефону марки «НТС», модель «Desire V T328 w», корпус телефону чорного кольору, екран сенсорний, телефон розміром 6* 12 см. В нижній частині сенсорного екрану містяться позначення білого кольору над якими є пошкодження у вигляді множинних тріщин, декілька з яких ідуть до верхньої частини екрану. У верхній частині екрану є надпис сірого кольору «htc» та отвір динаміка. З тильної сторони даного телефону міститься задня кришка, в нижній частині якої є надпис чорного кольору «beats» і сірого кольору надпис «audio», по вертикалі ліворуч міститься відтиск «htc», над яким у лівому верхньому куті по вертикалі міститься вічко камери. Під задньою крижкою міститься акумуляторна батарея серії : 1HWA32CB113727, під акумуляторною батареєю вказаний номери двох ІМЕІ: 1) НОМЕР_2 ; 2) НОМЕР_3 , умовні позначення вхід на дві сім-картки. З правого та лівого боків містяться два слоти для сім-карт, у верхній частині, праворуч від вічка камери, міститься слот, в якому знаходиться картка пам`яті (mikro SD); коробка від мобільного телефону «НТС», модель «Desire V T328 w», прямокутно-овальної форми, білого кольору. З переду міститься зображення мобільного телефону чорного кольору, і лівому верхньому куті є надпис чорного кольору «НТС Desire V» в нижній частині наклейка з надписом НТС, з тильної сторони міститься наклейка в нижній частині, якої міститься надпис «НТС Desire V T328 w» та номери ІМЕІ: 1) НОМЕР_2 ; 2) НОМЕР_3 ;

- постанови про визнання речовими доказами та прилучення до матеріалів кримінального провадження від 19 серпня 2013 року, а саме мобільний телефон марки «НТС», модель «Desire V T328 w», ІМЕІ: 1) НОМЕР_2 ; 2) НОМЕР_3 та коробку до даного телефону;

- висновку судово-медичного експерта №321/13 від 19.08.2013 згідно з яким у ОСОБА_6 були синці на правій руці, на грудній клітці зліва та обидвох ногах, крім цього, за даними медичних документів, у нього був травматичних звих лівого плеча. Вказані ушкодження заподіяні тупими предметами, могли утворитися 17.08.2013 та відносяться до тілесного ушкодження середньої важкості за ознакою тривалого розладу функцій лівої руки;

- постанови про призначення судово-медичної експертизи від 17.08.2013 року, згідно якої слідчим ОСОБА_15 призначено судово-медичну експертизу щодо ступеня тяжкості та механізму утворення тілесних ушкоджень, наявних у потерпілого ОСОБА_6 ;

- показань судово-медичного експерта ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні зазначила про те, що вона повністю підтверджує висновок судово-медичної експертизи від 19.08.2013 року за № 321/13. Зазначила про те, що потерпілий ОСОБА_6 міг отримати вивих, коли йому викрутили руку або при падінні. Окрім цього, експерт зазначила про те, що вона бачила рентген потерпілого та мала всі їй необхідні документи для надання нею такого висновку;

- медичної довідки № 937 від 17.08.2013, що видана Міським травматологічним пунктом №2 КНП «8-а міської клінічної лікарні м. Львова» (за адресою: м. Львів, вул. Навроцького, 23), з якої вбачається, що 17.08.2013 ОСОБА_6 звернувся у зазначену медичну установу з приводу отриманої ним цього ж дня травми руки, де лікарем було констатовано наявність у нього травми плеча та поставлено потерпілому відповідний медичний діагноз;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 10.10.2013, який був проведений за участю підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_11 , в ході якого ОСОБА_4 підтвердив те, що 17.08.2013 року близько 19:30 год., він перебуваючи на вул. Сулими, 32 у м. Львові показував клієнтам, а саме ОСОБА_9 та його дружині ОСОБА_16 нежитлове приміщення, в той час, як до них підійшов ОСОБА_6 тримаючи в руках ухвалу Франківського районного суду м. Львова та звинувачуючи ОСОБА_4 у шахрайстві. При цьому, в ході слідчого експерименту ОСОБА_4 підтвердив свою присутність 17.08.2013 близько 19:30 год. на вул. Сулими, 32 у м. Львові разом із ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_6 , водночас зазначив, що розбійного нападу стосовно потерпілого ОСОБА_6 він не вчиняв;

- показання свідка ОСОБА_19 , котра в свої показах зазначила про те, що 17.08.2013 року у вечірній час вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 та їхнім малолітнім сином ОСОБА_20 приїхала на власному автомобілі на вул. Сулими, 32 у м. Львові, для зустрічі зі клієнтом для продажу нежитлового приміщення по вул. Сулими, 32 у м. Львові. Автомобіль припаркували біля перехрестя вул. Сулими-Канівська, м. Львів, навпроти будинку №2 по вул. Канівській у м. Львові. Після цього ОСОБА_4 разом із покупцями пішли на територію, де знаходився об`єкт продажу, а ОСОБА_19 знаходячись в автомобілі на задньому лівому сидінні спостерігала за ним впродовж всього часу та не бачила ні з ким ніяких конфліктів, а, тим більше, бійок чи сутичок;

- показання свідка ОСОБА_21 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 , яка зазначила, що 17.08.2013 року на протязі дня вона знаходилася у дома та доглядала свою малолітню дитину, а у вечірній час сиділа біля вікна, яке виходило на вул. Сулими та бачила на території будинку АДРЕСА_3 (нежитлове приміщення) приблизно 4 або п`ять осіб, але будь яких конфліктів та бійок не бачила. Також свідок повідомила про те, що знає ОСОБА_6 , який є сусідом із будинку АДРЕСА_3 ;

- показання свідка ОСОБА_22 , а саме про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 не повернули йому кошти, якими заволоділи шахрайським способом;

- письмові докази, зокрема, документи що були надані стороною захисту, за наслідками здійснення нею тимчасового доступу до речей та документів, а саме номерів телефонів та їх з`єднань щодо обґрунтування та підтвердження доводів захисту про можливе спілкування між собою учасників процесу до самої події даного кримінального правопорушення.

Крім того, оцінюючи докази, безпосередньо досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Оцінюючи показання потерпілого ОСОБА_6 , надані останнім впродовж судового розгляду, суд враховує, що показання потерпілого прямо стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення і безпосередньо стосуються фактів, які мали місце 17.08.2013 року біля будинку № 32, що вул. Сулими у м. Львові, та пов`язані із обставинами вчинення даного кримінального правопорушення, а саме: часом, місцем, способом, іншими обставинами а також особою, яка його вчинила, мотивами вчинення кримінального правопорушення тощо. Вказані показання потерпілого суд визнає чіткими та послідовними які, не викликають у суду сумнівів у їх правдивості та достовірності.

Окрім цього, зазначені показання потерпілого підтверджуються й іншими, зібраними по справі доказами, у тому числі показаннями допитаних свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтвердили факти нанесення обвинуваченим потерпілому ударів, і відповідно сумнівів у їх правдивості не викликають. Більше того, такі показання свідків узгоджуються із наявними у матеріалах справи письмовими доказами, зокрема, протоколами проведених слідчих дій, у тому числі протоколом проведення слідчого експерименту від 10.10.2013, який проведений за участю підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_11 .

Згідно з медичної довідки № 937 від 17.08.2013, що видана Міським травматологічним пунктом №2 КНП «8-а міської клінічної лікарні м. Львова», вбачається, що 17.08.2013 року ОСОБА_6 звернувся у зазначену медичну установу з приводу отриманої ним цього дня травми руки, де йому було поставлено відповідний медичний діагноз, що також узгоджується із показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_8 , а також показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_10 , яка також підтвердила наявність відповідної травми та можливість її отримання саме 17.08.2013 за обставин, наведених потерпілим.

Щодо доводів захисника обвинуваченого про недопустимість доказу - висновку судово-медичного експерта за № 321/13 від 19.08.2013 через відсутність в матеріалах справи доказів, на підставі яких експертом складався такий, та не розкриття таких доказів стороні захисту в порядку статті 290 КПК України, суд зазначає наступне.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Статтею 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з положень ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, у тому числі здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов та порушення права особи на захист, та повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду.

Так, судом встановлено, що експерт під час огляду потерпілого надав оцінку наданому рентгену, а також довідкам з медичного закладу, що увійшли до висновку, та були описані в його дослідницькій частині, що узгоджується із показаннями експерта в судовому засіданні.

Водночас, суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду із вказаного питання. Так, у Постанові Верховного суду України від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17 щодо недопустимості висновку експертизи зазначено наступне.

На підставі статей 3, 56 КПК потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілої є процесуальним джерелом доказу.

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності вказаного клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Згідно з правовим висновком, який висловив Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2017 року № 5-364кс16, не відкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку ст. 290 КПК України після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як доказ.

Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на вимоги ст.ст. 22, 290, 412 КПК України, у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі статті 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як установлено в цій справі, при ознайомленні в порядку ст. 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведеної експертизи сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки.

Більше того, копія довідки № 937 від 17.08.2013, що видана Міським травматологічним пунктом №2 КНП «8-а міської клінічної лікарні м. Львова» яка використана експертом під час проведення судово-медичної експертизи, та була надана потерпілим, знаходилась в матеріалах вказаного кримінального провадження під час досудового розслідування та на час його завершення, під час ознайомлення стороною захисту з його матеріалами, тобто була відкрита стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України.

Щодо доводів сторони захисту про недопустимість зазначеного вище висновку експерта, внаслідок того, що слідчий, який призначив експертизу не був уповноважений на проведення досудового розслідування, суд зазначає наступне.

Вирішуючи питання про допустимість доказів, що були отримані під час досудового розслідування даного кримінального провадження, у тому числі висновку судово-медичного експерта за № 321/13 від 19.08.2013, суд вважає, що зазначені захисником обвинувачення порушення є формальними, тобто такими, що не призвели та не могли призвести до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, або ж порушення прав та свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України.

Так, в силу ч. 2 ст. 242 вказаного Кодексу, призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої права людини є головними для суду, і втручання в них держави повинно бути виправданим незалежно від того, яка саме посадова особа їх обмежує. Цей висновок ґрунтується на положеннях статті 87 КПК України, у якій визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням встановленого законом порядку їх одержання.

Зокрема, згідно з ч. 1 цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Виходячи з наведеного, суд може визнати дані висновку експертизи недопустимими доказами лише за умови, якщо призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи, призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України.

У цій справі під час судового розгляду надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання, в порядку статті 89 КПК України, недопустимим доказом висновку судово-медичного експерта за № 321/13 від 19.08.2013, яким було визначено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, наявних у потерпілого ОСОБА_6 .

Одним із доводів клопотання сторони захисту стало те, що дану експертизу призначено неуповноваженою особою - слідчим, який не був уповноважений на проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

За результатами розгляду даного клопотання, перевірки доводів сторін, та досліджених доказів, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказу, суд вважає, що даний спосіб призначення судово-медичної експертизи не призвів до порушення будь-яких прав і свобод підозрюваного, обвинуваченого та/або потерпілого, що передбачені Конвенцією та/або Конституцією України. Більше того, призначення експертизи у даному кримінальному провадження мало на меті об`єктивне встановлення ознак кримінального правопорушення або його відсутності, а також дотримання прав, свобод і законних інтересів усіх учасників даного кримінального провадження, у тому числі й сторони захисту.

Таким чином, суд вважає безпідставними твердження адвоката обвинуваченого щодо недопустимості висновку судово-медичного експерта за № 321/13 від 19.08.2013, оскільки у даному випадку досліджений спосіб призначення експертизи не призвів до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України.

Вказана вище позиція суду також узгоджується з правовими висновками, наведеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі за № 756/10060/17, якою вирішено питання, що містять виключну правову проблему, яка стосується концептуального підходу до визначення допустимості/недопустимості доказів.

Окрім цього, на переконання суду, доводи сторони захисту також не спростовують факт нанесення обвинуваченим ударів потерпілому, та спричинення йому умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що у свою чергу також підтверджується ще й іншими, окрім висновку судово-медичного експерта, доказами, які були досліджені в ході судового розгляду.

Щодо твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_4 про недопустимість доказів, а саме сорочки та шнурка, так як такі були долучені до матеріалів кримінального провадження через декілька днів, то суд зазначає наступне.

Так, 19.08.2013 року ОСОБА_6 надав дозвіл на огляд його речей, а саме сорочки та шнурка, які були на ньому під час події, яка мала місце 17.08.2013 року.

Згідно з постановою про визнання речовими доказами та прилучення до матеріалів кримінального провадження від 19.08.2013 року, чоловічу сорочку світло-голубого кольору, матерчатий шнур світло-коричневого кольору прилучений до матеріалів справи та наданий на зберігання потерпілому ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, виходячи з принципу змагальності сторін, кожна сторона вправі долучати докази, які мають значення для встановлення істини у справі.

На переконання суду, наявні на сорочці потерпілого ОСОБА_6 забруднення і також пошкодження є характерними щодо завданих ударів потерпілому ОСОБА_6 . Крім цього, роз`єднані між собою металеві кільця на шнурку теж, на думку суду, цілком узгоджуються з показаннями, наданими в ході судового розгляду як потерпілим, так і допитаними свідками.

Більше того, зазначені докази здобуті в ході досудового розслідування у встановленому чинним КПК України порядку, уповноваженими на це суб`єктами, у зв`язку із чим, суд не вбачає підстав для визнання таких доказів недопустимими.

Щодо тверджень захисника обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мають розбіжності, то суд зазначає про те, що їхні покази, що були надані в ході судового розгляду, узгоджуються із іншими наявними у матеріалах справи доказами, та безпосередньо досліджувались судом, та не піддаються судом сумніву.

Щодо показань, які надані свідками ОСОБА_19 , котра зазначила про те, що 17.08.2013 року у вечірній час вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 та їхнім малолітнім сином ОСОБА_20 приїхала на власному автомобілі на вул. Сулими, 32 у м. Львові, для зустрічі зі клієнтом для продажу нежитлового приміщення по вул. Сулими, 32 у м. Львові. Автомобіль припаркували біля перехрестя вул. Сулими-Канівська, м. Львів, навпроти будинку №2 по вул. Канівській у м. Львові. Після цього ОСОБА_4 разом із покупцями пішли на територію, де знаходився об`єкт продажу, а ОСОБА_19 знаходячись в автомобілі на задньому лівому сидінні спостерігала за ним впродовж всього часу та не бачила ні з ким ніяких конфліктів, а, тим більше, бійок чи сутичок. А також показів ОСОБА_21 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 , яка зазначила, що 17.08.2013 року на протязі дня вона знаходилася у дома та доглядала свою малолітню дитину, а у вечірній час сиділа біля вікна, яке виходило на АДРЕСА_3 (нежитлове приміщення) приблизно 4 або п`ять осіб, але будь яких конфліктів та бійок не бачила. Також свідок повідомила про те, що знає ОСОБА_6 , який є її сусідом по АДРЕСА_3 .

Аналіз наданих потерпілим і дослідженим в ході судового розгляду фотографій свідчить про те, що показання ОСОБА_19 та ОСОБА_21 не спростовують жодним чином показів, наданих свідками ОСОБА_8 і ОСОБА_23 , так як вбачається, що з місця, де вони перебували в той час, дійсно, могли не бачити бійки, проте це не спростовує факту нанесення обвинуваченим ОСОБА_4 ударів потерпілому, що підтверджується іншими дослідженими судом доказами, зокрема показаннями інших свідків, які узгоджуються як між собою, так і з письмовими доказами, зокрема, протоколами проведених слідчих дій, які були предметом дослідження судом та зміст яких наведений вище.

Щодо наданих в судовому засіданні показань свідка ОСОБА_22 , а саме про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 не повернули йому кошти, які заволоділи шахрайським способом, то суд зазначає про те, що такі свідчення жодним чином не мають відношення до даного кримінального провадження та не підтверджують і не спростовують обставин справи.

Суд також не вважає належними доказами документи, що були надані стороною захисту, за наслідками здійснення нею тимчасового доступу до речей та документів, а саме номерів телефонів та їх з`єднань на обґрунтування та на підтвердження доводів захисту про можливе спілкування між собою учасників процесу до самої події кримінального правопорушення, а також скрін шоти з інтернет сторінок сайтів та програми GetContact, так як із вказаних документів не можливо достеменно встановити власників номерів мобільних телефонів, що в них зазначені, а самі ці документи виконані невстановленим суб`єктом у поза процесуальний спосіб, за відсутності будь-яких процесуальних документів, які б могли без сумніву підтверджувати джерело їх походження, отримання, їх належності тощо.

З приводу додаткових пояснень наданих ОСОБА_4 про те, що у нього та потерпілого неприязні стосунки, що підтверджується рядом цивільних справ, предметом у яких є нерухоме майно, суд наголошує, що такі не мають жодного відношення до предмета доказування у даному кримінальному провадженні.

У своїх запереченнях і зауваженнях сторона захисту зазначала про ряд інших недоліків і порушень, допущених стороною обвинувачення при проведенні слідчих та процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні, які, на переконання суду, не потребують детального аналізу та не мають будь-якого вирішального значення для ухвалення остаточного рішення у цій справі. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ положення пункту 1 статті 6 Конвенції хоча і зобов`язують суди обґрунтовувати свої рішення, однак не вимагають детальної відповіді на кожен з аргументів сторін. Згідно з позицією ЄСПЛ, з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи.

При цьому, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (правові позиції, викладені у рішеннях у справах «Boldea v. Romania», § 30; «Moreira Ferreira v. Portugal (№ 2)», § 84; «S.C. IMH Suceava S.R.L. v. Romania», § 40); «Ruiz Torija v. Spain», § 29; «Серявін та інші проти України», § 58). У цьому провадженні суд оцінив та надав вичерпні відповіді на усі вагомі аргументи сторони захисту, а інші їх доводи не спростовують висновків суду.

Положеннями ст. 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За правилами статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.

Враховуючи вищевказані положення закону, суд приходить до висновку що усі вище перелічені та досліджені в ході судового розгляду докази, зокрема, висновок судово-медичної експертизи № 321/13 від 19.08.2013, не викликають у суду сумніву, оцінені судом як належні і допустимі докази, що містять інформацію про предмет доказування у даному кримінальному провадженні та здобуті у встановленому Законом порядку, уповноваженими на те суб`єктами.

Разом із цим, суд звертає увагу на те, що диспозиція ч. 1 ст. 187 КК України визначає вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

При цьому, розбій відноситься до усічених складів злочинів і вважається завершеним з моменту скоєння. Так, з об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном.

Насильство при розбої застосовується до особи, яка зазнала нападу. Під такою особою слід розуміти власника майна, особу, у володінні чи під охороною якої перебуває майно, на яке здійснюється посягання, а так само інших осіб, які перебувають на місці вчинення розбою і можуть, на думку винного, перешкодити йому у заволодінні чужим майном.

Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння (насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, здушення шиї, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо).

Суб`єктивна сторона злочину за ст. 187 КК України характеризується прямим умислом та корисливим мотивом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони розбою є мета, з якою здійснюється напад, - заволодіння чужим майном. Корисливий мотив це внутрішні спонукання, що зумовлюють аморальні протиправні вчинки людини, штовхають її на вчинення злочину заради придбання матеріальної вигоди або збагачення за рахунок інших і свідчить про значну її суспільну небезпечність.

Водночас, в ході судового розгляду, судом встановлено, що сторона обвинувачення, кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 187 КК України, не врахувала відсутність у його діях корисливого мотиву. Так, із наданих показів потерпілою стороною про те, що лише після його слів: «я знімаю все на камеру», - обвинувачений ОСОБА_4 вихопив фотоапарат. Більше того, відомостей про те, що останній фотоапарат привласнив та перепродав чи здав, обміняв, за що отримав вигоду, - до суду не надано.

Окрім цього, у потерпілого були наявні й інші цінні речі, що підтверджується самим потерпілим та постановою про визнання речовими доказами та прилучення їх до матеріалів кримінального провадження від 19 серпня 2013 року. Однак, такі забрані у ОСОБА_6 не були, що додатково підтверджує висновки суду про відсутність у діях обвинуваченого мети на звернення цінного майна потерпілого на свою користь. З досліджених доказів випливає, що ОСОБА_4 відібрав у потерпілого фотоапарат не з метою заволодіння ним, чи з іншою корисливою метою, а лише і виключно для припинення ним відеозйомки, про що відповідно зазначили в судовому засідання у своїх показаннях як сам потерпілий, так і свідок.

Таким чином, не зважаючи на те, що місце знаходження фотоапарату та його подальша доля не встановлені, із досліджених доказів, у тому числі з показань потерпілого та допитаних в суді свідків, вбачається, що такий напад був здійснений не з метою заволодіння майном, а саме фотоапаратом потерпілого, а з метою припинення його дій, внаслідок конфлікту, який відбувся 17.08.2013 між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 , як результат довготривалих особистих неприязних відносин, що склались між ними раніше, ще до вказаної події даного кримінального правопорушення.

Згідно з ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, п.п. 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого, неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Окрім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства від 08 лютого 1996 року. Крім цього, принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справ з упередженої думки, що обвинувачений скоїв злочин, котрий йому ставиться в вину, а обов`язок доказування лежить на органах обвинувачення і будь-який сумнів повинен тлумачиться на користь обвинуваченого. За змістом ст. ст. 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Оцінюючи та підсумовуючи все вище викладене, суд вважає, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження наявності в діях обвинувачених складу злочину, передбаченого ст. 187 КК України чи іншого злочину проти власності потерпілого.

При цьому суд вважає достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальні права прокурора на надання ним доказів у підтвердження доведеності цих обставин, однак прокурор в судовому засіданні своїм правом не скористався. Разом із цим юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК).

Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого.

Таким чином досліджені судом докази ставлять під сумнів наявності у діях ОСОБА_4 суб`єктивної сторони складу злочину, а саме корисливого мотиву, передбаченого у ч. 1 ст. 187 КК України на заволодіння чужим майном. При цьому, суд не вбачає підстав для перекваліфікації кримінального правопорушення із ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України, виходячи з того, що ОСОБА_4 в силу наявних у нього триваючих неприязних особистих стосунків з потерпілим ОСОБА_6 наніс останньому удари, що підтверджено дослідженими судом доказами, наданими учасниками даного провадження.

Суд також не вбачає правових підстав для кваліфікації діяння обвинуваченого за ст. 186 КК України, ув`язку із не доведенням наявності в діях обвинуваченого як прямого умислу, так і корисливого мотиву у заволодінні ним фотокамерою потерпілого.

За наведених обставин, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а у сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що в діях обвинуваченого був відсутній умисел на вчинення як розбою, так і грабежу, а саме корисливий мотив як складовий елемент суб`єктивної сторони кожного з цих кримінальних правопорушень, які передбачені статтями 186, 187 КК України.

При цьому, суд звертає увагу, що крім іншого, обвинуваченому фактично інкриміновано умисне заподіяння потерпілому ударів, а також вчинення щодо нього інших насильницьких дій, що спричинили середньої тяжкості тілесне ушкодження, за ознакою тривалого розладу здоров`я, що містить ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Зазначені дії обвинуваченого не були кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, на переконання обвинувачення, охоплюються об`єктивною стороною складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

При цьому, сам факт умисного завдання обвинуваченим ударів потерпілому, доводиться дослідженими в ході судового розгляду доказами, які суд вважає належними та допустимими, а також цілком достатніми у своєму взаємозв`язку між собою для доведення факту умисного нанесення ОСОБА_4 ударів ОСОБА_6 , що мало місце 17.08.2013 року у період часу з 19:00 год. по 20:00 год. біля будинку №32 по вул. Сулими у м. Львові, під час конфлікту між ними, та спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При цьому, зазначені дії не були кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, так як на думку сторони обвинувачення, в діях обвинуваченого ОСОБА_4 наявний саме корисливий мотив на заволодіння фотоапаратом марки «OLYMPUS», що належить потерпілому.

Велика Палата Верховного суду у Постанові від 03.07.2019р. по справі №288/1158/16-к визначила повноваження суду здійснити перекваліфікацію злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення. Зміст частини першої статті 477 КПК України у системному зв`язку із частиною першою ст. 284 КПК України зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети. Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК України, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин. Отже, нормативно повноваження суду щодо зміни обвинувачення обмежуються лише характером цієї зміни, а не позицією учасників судового провадження. У випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.

Незважаючи на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, відноситься до приватного обвинувачення, перекваліфікація судом діяння обвинуваченого на вказану статтю КК України можлива з огляду на те, що дане кримінальне провадження було розпочато саме на підставі письмової заяви потерпілого.

З урахуванням наведеного, суд вважає за доцільне перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_4 , які кваліфіковані стороною обвинувачення як ч. 1 ст. 187 КК України, з урахуванням належності та допустимості поданих сторонами доказів, які були надані суду та безпосередньо дослідженні в ході судового розгляду, на кримінальне правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Досліджені судом докази, що перелічені вище, поза розумним сумнівом доводить факт умисного завдання обвинуваченим ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_6 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто наявність в діях обвинуваченого ознак складу кримінального правопорушення, що передбачений ч. 1 ст. 122 КК України, а тому дії обвинуваченого підлягають перекваліфікації з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 122 КК України, а саме на умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Крім того, у суду немає сумнівів в об`єктивності та достовірності такої перекваліфікації дій обвинуваченого, а дослідженні судом в ході судового розгляду докази обвинувачення, у тому числі висновок судово-медичного експерта за № 321/13 від 19.08.2013 року, суд вважає належними і допустимими, такими які повністю узгоджуються між собою, і в достатній мірі підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_4 в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку з чим суд приймає їх за основу при ухваленні даного вироку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення та досліджені безпосередньо судом докази взаємопов`язані, та в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію зазначеного кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого, інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України.

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 95 КПК України свої висновки суд обґрунтовує лише на доказах, які сприйняті ним безпосередньо під час судового засідання, в ході судового розгляду.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають.

При цьому, фактичне заперечення обвинуваченим своєї вини у нанесенні потерпілому ударів та заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, а також подання стороною захисту ряду клопотань, в задовленні яких в ході судового розгляду судом було відмовлено, так як такі не стосувалися предмету доказування у даному кримінальному провадженні, розцінюється судом виключно як прагнення уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення та затягування судового розгляду, а показання обвинуваченого, як обрану обвинуваченим лінію захисту, яка не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, за результатами досліджених судом доказів.

Проаналізувавши зібрані у цій справі докази у їх сукупності та встановивши обставини кримінального правопорушення, витлумачивши відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви на користь обвинуваченого, суд дійшов до висновку, що в діянні обвинуваченого вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, а тому дії обвинуваченого ОСОБА_4 слід перекваліфікувати з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 122 КК України, а саме як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При цьому, суд не вбачає правових підстав для кваліфікації діяння обвинуваченого за іншими статтями Кримінального кодексу України.

Приймаючи таке рішення суд проаналізував усі встановлені фактичні обставини даної справи та дійшов до висновку про необхідність зміни правової кваліфікації інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, виходячи з його суб`єктивної сторони.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що 17.08.2013 року, у період часу з 19:00 год. по 20:00 год., ОСОБА_4 знаходячись біля буд. №32 на вул. Сулими у м. Львові, під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_6 , наніс йому удари і спричинив травматичний звих лівого плеча, заподіявши потерпілому умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, чим вчинив кримінальне правопорушення, а саме злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України.

На думку суду, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України доведена «поза розумним сумнівом».

Вказаний висновок суду узгоджується з п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 1637/04), в якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії ). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії ).

Крім цього, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, у питанні вичерпності відповідей на них та висновків суду, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі, суд вважає, що сторонам у вказаному вироку суду було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд виходить з наступного.

Зокрема, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, є нетяжким злочином. При цьому, обставин, які б пом`якшували та обтяжували покарання ОСОБА_4 в ході судового розгляду не встановлено.

В той же час, згідно з ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суди мають виходити з особливостей конкретного кримінального правопорушення і його обставин.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із вимог ст.50, 65 КК України щодо призначення покарання та з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи , - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Враховуючи сукупність наведених обставин справи, а також дотримуючись принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, позицію сторін обвинувачення та захисту, та враховуючи, що за приписами ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, суд доходить до висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Оскільки дії ОСОБА_4 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 122 КК України, та подія мала місце 17.08.2013 року, то в силу статті 12 КК України, діяння вчинене ним є нетяжким злочином, перебіг давності не переривався та не зупинявся. Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від відбування покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, строки давності за який згідно з п. 3 ч. 1 статті 49 КК України минули; особу обвинуваченого, який є осудним, та не перебуває на наркологічних, психоневрологічних або ж інших медичних обліках, має задовільний стан здоров`я, та який нейтрально характеризується за місцем своєї реєстрації та проживання, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався. Враховуючи відсутність обставин, що можуть пом`якшити чи обтяжити йому покарання, обвинуваченого слід визнати винним за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити покарання в межах санкції вказаної статті, відповідно до положень Загальної частини КК України та вимог статей 65, 66, 67 КК України, та загальних засад призначення покарання.

Враховуючи вищевикладене, а саме кваліфікацію судом дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, та закінченням строків давності, суд вважає, що за наведених вище обставин, обвинувачений підлягає звільненню від призначеного йому судом покарання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 04.10.2013 року до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді застави у сумі 20 розмірів мінімальної заробітної плати, що становить 22 940, 00 грн.

Із огляду на наведене, запобіжний захід у вигляді застави відносно ОСОБА_4 слід залишити без змін до вступу вироку в законну силу, а після припинення дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого, тобто після вступу вироку в законну силу, повернути заставодавцю ОСОБА_24 внесену на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Львівській області заставу в розмірі 22940,00 гривень.

Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 369-370, 373-374, 382, 394, 395 КПК України, суд ,-

з а с у д и в:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (три) роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_4 звільнити від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Застосований щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді застави залишити без змін до вступу вироку в законну силу.

Після вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді застави ОСОБА_4 скасувати, а грошові кошти у сумі 22 940 (двадцять дві тисячі дев`ятсот сорок) гривень 00 копійок, внесені в якості застави повернути застоводавцю ОСОБА_24 .

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: чоловічу сорочку світло-голубого кольору, матерчатий шнур світло-коричневого кольору, мобільний телефон марки «НТС», модель «Desire V T328 w», імеі: 1) НОМЕР_2 ; 2) НОМЕР_3 і коробку до даного телефону залишити потерпілому ОСОБА_6 .

Письмові докази, які надані суду і знаходяться на зберіганні в матеріалах кримінальної справи, залишити на зберіганні в матеріалах даного кримінального провадження.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні і стягненню не підлягають.

Вирок суду може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня отримання його копії з урахуванням особливостей, передбачених у ч. 1 ст. 394 КПК України, а саме: даний вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя ОСОБА_1