ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5673/22 (1-кс/953/5423/22) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/144/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2022 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ УСБ України в Харківській області ОСОБА_8 ,про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0002958 від 22.09.2022 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2022 року продовжено підозрюваному ОСОБА_6 строк тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 40 днів до 03 лютого 2023 року включно, без визначення застави.

На зазначену ухвалу слідчого судді захисник підозрюваного ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 . Застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю за адресою АДРЕСА_1

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу захисник посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді. Вважає, що стороною обвинувачення не доведено наявність підстав для продовження стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначає, що ризик переховування підозрюваного від органів слідства та суду не може бути встановлений лише суворістю можливого покарання. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що він маловірогідний і необхідність в триманні під вартою відсутня. Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, працював сторожем дільничої лікарні ветеринарної медицини, за місцем роботи характеризується як людина, яка зарекомендувала себе як відповідальний і дисциплінарний працівник, у спілкуванні з колегами рівний, чуйний, ввічливий, миролюбивий, в скрутних ситуаціях націлений на знаходження компромісних рішень, користується повагою керівництва. Крім того, підозрюваний має незадовільний стан здоров`я, а саме, захворювання на ожиріння, псоріаз, енцефалопатію, родову травму, артеріальну гіпертензію, виразку шлунку, що потребує постійного лікування. Також ОСОБА_6 має постійне місце реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки батька похилого віку та брата. Крім того, суду було надано письмову згоду брата підозрюваного на обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у квартирі, наймачем якої він є, але судом не було наведено в ухвалі мотивів, з яких він не застосував щодо підозрюваного зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем мешкання брата підозрюваного, що дало б можливість підозрюваному виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки. Щодо існування ризику впливу на свідків зазначає, що свідків у кримінальному провадженні з розміщення ОСОБА_6 матеріалів із проукраїнськими закликами немає і сторона обвинувачення в своєму клопотанні не вказувала на те, що має намір допитувати будь-яких осіб в якості свідків. Ризик щодо можливості підозрюваним вчинити інше кримінальне правопорушення вважає припущенням.

В судове засідання апеляційного суду прокурор, який, відповідно до ч.1 ст. 135 КПК України, бувналежним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги засобами телефонного зв`язку, не з`явився. Причин неявки в судове засідання суду не надав.

Також, в судове завдання в суд апеляційної інстанції не з`явився захисник ОСОБА_7 . Проте, в матеріалах провадження міститься клопотання адвоката ОСОБА_7 , в якому він просить розглянути його апеляційну скаргу без його участі та наполягає на її задоволенні.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутністю прокурора та сторони захисту, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що СВ УСБ України в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002958 від 22.09.2022, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України.

03.11.2022 в порядку, визначеному ст. 208 та ст. 615 КПК України, ОСОБА_6 був затриманий слідчим СВ УСБ України в Харківській області.

03.11.2022 о 15:30 год ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, тобто у розповсюдженні матеріалів із закликами до вчинення умисних дій, поєднаних з розпалюванням національної ворожнечі, з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

05.11.2022 слідчим суддею Київського районного суду м. Харкова стосовно підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 01.01.2023 включно, без визначення розміру застави.

Постановою заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 від 22.12.2022 строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні продовжено до 3 (трьох) місяців, тобто до 03.02.2022.

23.12.2022 слідчий СВ УСБ України в Харківській області ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова з клопотанням, погодженим прокурором відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_10 , у якому просив продовжити строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_6 в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», строком на 60 діб, без можливості внесення застави.

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_6 умисного тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.110 КК України, та на продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, вірогідність спроб підозрюваного ОСОБА_6 переховуватись від органів досудового розслідування або суду; незаконно впливати на свідків, експерта у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення. Слідчий зазначив, що завершити досудове розслідування до 01.01.2023 є неможливим, оскільки органу досудового розслідування необхідно отримати висновок експерта ННЦ «ІСЕ ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» щодо призначення комплексної судової психолого-лінгвістичної експертизи; здійснити інші процесуальні дії, направлені на закінчення досудового розслідування та прийняття рішення в порядку ст. 283 КПК України.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою, слідчий суддя суду першої інстанції зазначив, що він обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України та зібрані під час досудового розслідування докази, надані до суду вказують на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість підозрюваного ОСОБА_6 переховуватись від органів досудового розслідування або суду; незаконно впливати на свідків, експерта у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки є розумна підозра вважати, що замовники здійснення протиправної діяльності перебувають на території РФ.

Слідчий суддя суду першої інстанції, оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_6 злочину; тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого підозрюється, враховуючи, що дії ОСОБА_6 , за вчинення яких повідомлено підозру, носять характер тяжкого кримінального правопорушення проти основ Національної безпеки України, застосування більш м`яких запобіжних заходів вважав неможливим, а тому продовжив стосовно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, слідчий суддя врахував положення ч. 6 ст. 176 КПК України, відповідно до яких, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Крім того, слідчий суддя керуючись ч.ч. 3, 4 ст. 183 КПК України, врахував підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України та не визначив розмір застави у цьому кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання його під вартою, оскільки останньому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, що дає право слідчому судді не застосовувати до підозрюваного інших запобіжних заходів в період дії воєнного стану.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками слідчого судді з наступних підстав.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 176 КПК України, передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Згідно із ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування цих ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Слідчий суддя суду першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про продовження щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у відповідності до вимог ст. ст.193, 194 КПК України заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні слідчого, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність продовження щодо підозрюваного виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 110 КК України, а наявність обґрунтованої підозри підтверджується письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування.

КПК України не містить визначення терміну «обґрунтована підозра» і визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.1 ст. 9 КПК України).

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «IlgarMammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. theUnitedKingdom".

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Враховуючи обсяг відомостей судового провадження, який об`єктивно свідчить, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, як вжиття запобіжних заходів у зв`язку з наявністю саме обґрунтованої підозри, так як наявні у матеріалах провадження докази, формують внутрішнє переконання причетності ОСОБА_6 , до вчинення певних дій, згідно підозри.

Перевіряючи доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою та продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість запобігання спробам підозрюваного: переховуватись від органів досудового розслідування або суду; незаконно впливати на свідків, експерта у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу підозрюваного.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 110 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна або без такої, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

З відомостей про особу підозрюваного вбачається, що він не одружений, працює охоронцем в Красноградській районній державній лікарні ветеринарної медицини, має місце реєстрації та проживання, раніше не судимий.

Враховуючи підвищену суспільну небезпечність інкримінованих підозрюваному кримінальних правопорушень, які було вчинено ОСОБА_6 , згідно підозри, та усвідомлюючи можливість отримання покарання у вигляді позбавлення волі на значний термін, є ймовірність того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування або суду; незаконно впливати на свідків, експерта у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та тих обставин, що ОСОБА_6 , підозрюється у вчиненні злочину в умовах воєнного стану спрямованого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення умисних дій, поєднаних з розпалюванням національної ворожнечі, з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні існує беззаперечно суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового слідства, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Зазначене вказує на неможливість в цьому конкретному випадку застосування до підозрюваного іншого менш суворого запобіжного заходу.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та експерта у цьому кримінальному провадженні, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, статті 95, 224 КПК).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що на цьому етапі досудового розслідування підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

Доводи захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України свідчать про необґрунтованість вимоги апеляційної скарги про обрання іншого запобіжного заходу, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. За таких обставин, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги, а доводи захисника ґрунтуються суто на його суб`єктивних оціночних судженнях.

Доводи в апеляційній скарзі щодо того, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, працював сторожем дільничої лікарні ветеринарної медицини, за місцем роботи характеризується як людина, яка зарекомендувала себе як відповідальний і дисциплінарний працівник, у спілкуванні з колегами рівний, чуйний, ввічливий, миролюбивий, в скрутних ситуаціях націлений на знаходження компромісних рішень, користується повагою керівництва - не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.

Щодо доводів в апеляційній скарзі про наявність у підозрюваного захворювань, які унеможливлюють перебування його під вартою, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що наявність захворювань, які унеможливлюють перебування підозрюваного в умовах СІЗО повинні підтверджуватися відповідними висновками судово-медичної експертизи, щодо проведення якої підозрюваний має процесуальне право заявляти клопотання слідчому.

Відсутність вищевказаного висновку судово-медичних експертів позбавляє суд апеляційної інстанції процесуальної можливості враховувати зазначені доводи, без їх підтвердження певними висновками експертів, як підстави для скасування або зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Таким чином, зазначені у апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких захисник просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді є безпідставними, оскільки слідчим суддею було належним чином перевірено та досліджено докази, надані слідчим та стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу підозрюваного, його вік та його сімейний стан. При цьому, висновки слідчого судді належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, відповідно до втимог ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті тримання під вартою. Отже це є імперативна норма, визначена законодавцем.

Тобто, відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 110 КК України, а тому враховуючи вимоги ч.6 ст. 176 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що стосовно ОСОБА_6 законно та обґрунтовано було продовжено строк тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді та вважає, що застосування до ОСОБА_6 іншого, менш суворого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 376, 392, 393, 404, 405, ст.407 ч.3 п.1, ст.ст. 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2022 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді