ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/112/23 Справа № 188/280/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000548, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Першотравенська Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2022 року ОСОБА_7 засуджено до покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року більш суворим за даним вироком визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 19 грудня 2020 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у крадіжці, поєднаній із проникненням у житло, та в умисному вбивстві, за наступних обставин.

ОСОБА_7 30 листопада 2020 року в період часу з 11:00 год. по 22:00 год. (точний час у ході судового розгляду не встановлено), маючи умисел, направлений на таємне повторне викрадення чужого майна, переконавшись у тому, що поряд нікого немає і за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через незачинені вхідні двері проник у середину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , таким чином проник у житло, де у одній із кімнат зі столу таємно викрав мобільний телефон марки SAMSUNG-A515F, модель SM-A515FZKWSEK Black, вартістю 6 453, 91 грн., який належить ОСОБА_9 .

Викрадене ОСОБА_7 привласнив, розпорядившись ним на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_7 10 грудня 2020 року приблизно о 20:00 год. (точний час в ході судового розгляду не встановлено), перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , з метою таємного повторного викрадення чужого майна, керуючись корисливими намірами, впевнившись в тому, що поряд нікого немає, його ніхто не бачить та за його злочинними діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно викрав з будинку, проникши до середини через незачинені двері, зварювальний інвертор марки «Сталь», моделі «ММА-250Д», вартістю 1 221,06 грн., що належить ОСОБА_9 , чим спричинив йому шкоди на зазначену суму.

Викрадене ОСОБА_7 привласнив, розпорядившись ним на власний розсуд.

До того ж ОСОБА_7 19 грудня 2020 року у період часу з 04:00 год. по 05:00 год. (точний час у ході судового розгляду не встановлено), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до домоволодіння ОСОБА_10 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , куди зайшов через хвіртку, у дворі підійшов до приміщення літньої кухні, двері якої були відчинені, та зайшовши в середину приміщення, побачив, що за столом сидів господар домоволодіння ОСОБА_10 , з яким ОСОБА_7 був раніше знайомий. У подальшому, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення за фактом крадіжки майна з домоволодіння ОСОБА_10 , та під час вказаного конфлікту у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 , реалізуючи який він 19 грудня 2020 року у період часу з 04.00 год. по 05.00 год. (точний час у ході судового розгляду не встановлено), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в кімнаті літньої кухні, маючи умисел на вбивство ОСОБА_10 , штовхнув руками в тулуб ОСОБА_10 , від чого останній впав на спину в даній кімнаті, де ОСОБА_11 за допомогою ножа та сокири, які взяв там же в приміщенні кухні для спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_10 удари у життєво важливі частини тіла, а саме: в область голови, обличчя, грудної клітки, живота, спричинивши останньому тілесні ушкодження, які по своєму характеру в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя та знаходяться в причино-наслідковому зв`язку з настанням смерті, а також легких тілесних ушкоджень, які в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті не знаходяться. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок суду першої інстанції із урахуванням ст.ст.66, 69 КК України та ст.ст. 407, 408 КПК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що суд не взяв до уваги його клопотання про проведення експертизи речових доказів. Вказує, що при першому допиті йому не було надано захисника, чим порушено його право на захист. Зазначає, що суд не врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме що перші показання були отримані з використанням психологічного та фізичного тиску, вирок було винесено без його відома. Вважає, що при огляді речових доказів не було встановлено доказів, що підтверджують його винуватість.

Також на оскаржуваний вирок суду прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, подав апеляційну скаргу, однак до початку судового розгляду у відповідності до ч. 1 ст. 403 КПК України подав заяву про відмову від апеляційної скарги, яка у відповідності до ст. 403 КПК України була прийнята судом.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково на таких підставах.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує на необхідність аналізувати положення п.п. а п. 3 ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року; п. 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року).

Аналогічного висновку про необхідність «доведення винуватості особи у вчиненні злочину поза будь-яким розумним сумнівом», а відповідно і наведення його обґрунтованості у судовому рішенні, Верховний Суд України дійшов у постанові від 03 березня 2014 року у справі №5-49кс13, де зазначив про те, що необґрунтованість судових рішень є істотним порушенням таких засад судового провадження, як законність, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів, безпосередність дослідження показань та інших доказів. Ці порушення мають визнаватися достатніми і необхідними для визнання результатів розгляду обвинувачення сумнівними, недостовірними і такими, що не відповідають істині. За їх наявності судові рішення не можуть (не повинні) залишатися в силі.

Отже, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції не дотримано належним чином зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та ухваленні судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як слідує із вироку суд першої інстанції, дійшовши висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України, послався на низку доказів, зокрема показання потерпілого та свідків, а також письмові докази у провадженні.

Між тим, суд обмежився лише формальним переліком цих доказів, не надавши їм належної правової оцінки, не навів у вироку переконливих мотивів, чому він бере до уваги кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, та чи є вони допустимими, не зважаючи на заявлені обвинуваченим доводи про недопустимість речових доказів у провадженні, й такими, що «поза розумним сумнівом» доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.

Крім того, як слідує з матеріалів кримінального провадження 10 вересня 2021 року обвинувачений подав до суду першої інстанції скаргу, в якій зазначав про застосування до нього незаконних методів ведення досудового розслідування, разом з тим, суд першої інстанції залишив ці доводи без уваги.

Такий підхід у контексті положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенції), а також усталеної практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим.

Так, виходячи зі змісту статті 3 Конвенції за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення (п. 102 рішення ЄСПЛ «Ассенов та інші проти Болгарії» та п. 131 рішення ЄСПЛ «Лабіта проти Італії»).

Зі змісту ч. 6 ст. 206 КПК України слідує, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя, суд зобов`язані зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та, зокрема, доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, що не було дотримано судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .

Перевірка доводів обвинуваченого щодо незаконних методів ведення досудового розслідування має суттєве значення і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим.

Однак суд першої інстанції взагалі не перевірив зазначених у заяві обвинуваченого ОСОБА_7 доводів, жодних відповідей на них не дав, не провів ретельного аналізу і оцінки обставин, на які він посилався, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, встановивши необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків, повністю поглинув менш суворе покарання, призначене за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року, більш суворим покаранням, призначеним за оскаржуваним вироком, тобто фактично застосував порядок призначення покарання, передбачений ч. 4 ст. 70 КК України, який застосовується виключно у випадку призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до переконливого висновку, що наведені порушення у сукупності перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України до підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції належить істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно зі ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на ці обставини апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог обвинуваченого, що обумовлює часткове задоволення поданої апеляційної скарги і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.

Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані недоліки, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обгрунтоване й вмотивоване рішення.

В разі підтвердження об`єму обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 органами досудового розслідування, покарання слід призначити у відповідності з вимогами ст. 65 КК України.

Що стосується запобіжного заходу, обраного ОСОБА_7 , то враховуючи той факт, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, раніше судимий, що вказує на такі ризики як продовження обвинуваченим злочинної діяльності чи переховування від суду, апеляційний суд вважає за необхідне залишити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжити до 01 квітня 2023 року.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишити без зміни і продовжити його до 01 квітня 2023 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4