КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.11.2022 задоволено клопотання старшого слідчого другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_7 , погоджене прокурором першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , та накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000848 від 22.10.2022 на майно підозрюваного ОСОБА_9 , а саме на купюри схожі на грошові кошти гривні України номіналом 1000 (тисяча) гривень в кількості 24 одиниці на загальну суму 24 000 гривень; купюри схожі на грошові кошти гривні України номіналом 500 (п`ятсот) гривень в кількості 16 одиниць на загальну суму 23 000 гривень.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та зобов`язати старшого слідчого другого відділу Управління з досудового розслідування правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_7 повернути вказані грошові кошти.

Обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку апеляційного

_____________________________________________________________________________________

Справа № 757/33644/22-к Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/205/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

оскарження, апелянт зазначала, що копія оскаржуваної ухвали отримана її чоловіком ОСОБА_9 через додаток Viber 09.12.2022 від слідчого ОСОБА_7

12.12.2022 апелянтом через підсистему "Електронний суд" було направлено апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду, проте 21.12.2022 їй стало відомо, що Київський апеляційний суд не працює з підсистемою "Електронний суд".

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначала, що згідно мотивувальної частини вказаної ухвали, ОСОБА_9 під час обшуку під відеозапис повідомив слідчого про те, що вилучені грошові кошти у загальній сумі 47 000 грн. належать йому особисто. Однак, вказане твердження не відповідає дійсності, тому що ОСОБА_9 під відеозапис зазначив, що вищевказані грошові кошти належать його родині, а не йому особисто.

Вказані грошові кошти були надані ОСОБА_6 для її чоловіка - ОСОБА_9 09.11.2022 для часткової сплати за операцію на очах.

Цього ж дня, у робочому кабінеті ОСОБА_9 вищевказані грошові кошти були вилучені без ухвали слідчого судді.

У матеріалах кримінального провадження № 0000848 відсутні жодні докази незаконного походження вилучених 09.11.2022 в ході невідкладного обшуку грошових коштів в сумі 47000,00 грн. Вказані грошові кошти жодним чином не є знаряддям чи засобом скоєння кримінального правопорушення, вони не сприяли вчиненню кримінального правопорушення, набуті не в результаті вчинення кримінального правопорушення та не е предметом незаконного обігу.

Апелянт зазначала, що джерелом походження вилучених грошових коштів є її заробітна плата та пенсія по інвалідності.

ОСОБА_6 у судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлена належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавала. Участь ОСОБА_6 у судовому засіданні в режимі відеоконференції з Вільнянським районним судом Запорізької області не забезпечено вказаним судом з технічних причин.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку прокурора ОСОБА_5 , колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6 .

Заслухавши думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження підлягає поновленню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно ст. ст. 7, 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016,кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна, дані про направлення та вручення ОСОБА_9 копії оскаржуваної ухвали у матеріалах провадження відсутні.

Як зазначено в апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали була отримана ОСОБА_9 через додаток Viber 09.12.2022 від слідчого ОСОБА_7 , та 12.12.2022 ОСОБА_6 через підсистему "Електронний суд" направила апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду. Вказана обставина підтверджується долученими апелянтом копією апеляційної скарги та витягом із підсистеми "Електронний суд".

Разом з тим, у Київському апеляційному суді підсистеми «Електронний кабінет» та «Електронний суд» не функціонують, оскільки ці підсистеми не інтегровані із автоматизованою системою документообігу суду.

Як зазначила апелянт, 21.12.2022 їй стало відомо, що Київський апеляційний суд не працює з підсистемою "Електронний суд".

21.12.2022 ОСОБА_6 направлено апеляційну скаргу на електронну скриньку Київського апеляційного суду.

З урахуванням наведених обставин, на переконання колегії суддів, доводи апелянта про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді є обгрунтованими, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Другим відділом Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000848 від 22.10.2022, за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України

Згідно даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000848, 22.10.2022 до реєстру внесено відомості про те, що в період з 14.10.2022-09.11.2022 прокурор Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 висловив прохання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 надати неправомірну вигоду в сумі 2000 доларів США для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає та в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, та одержав таку неправомірну вигоду.

Згідно даних долучених до клопотання матеріалів, зокрема протоколу невідкладеного обшуку від 09.11.2022, цього ж дня проведено обшук службового кабінету ОСОБА_9 № 3 у приміщенні Запорізької окружної прокуратури Запорізької області, за адресою: Запорізька область, м. Вільнянськ, провулок Торговий, буд. 1, в ході якого виявлено та вилучено купюри схожі на грошові кошти гривні України номіналом 1000 (тисяча) гривень в кількості 24 одиниці на загальну суму 24 000 гривень; купюри схожі на грошові кошти гривні України номіналом 500 (п`ятсот) гривень в кількості 16 одиниць на загальну суму 23 000 гривень; купюри схожі на грошові кошти долари США номіналом 100 доларів в кількості 20 одиниць на загальну суму 2000 доларів США.

09.11.2022 ОСОБА_9 вручено повідомлення про підозру у проханні службовою особою, яка займає відповідальне становище, надати неправомірну вигоду для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає та в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища та в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає та в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, тобто з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 368 КК України.

24.11.2022 старший слідчий другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , в якому просив накласти арешт у кримінальному провадженні № 0000848 від 22.10.2022 на майно підозрюваного ОСОБА_9 , а саме на купюри схожі на грошові кошти гривні України номіналом 1000 (тисяча) гривень в кількості 24 одиниці на загальну суму 24 000 гривень; та купюри схожі на грошові кошти гривні України номіналом 500 (п`ятсот) гривень в кількості 16 одиниць на загальну суму 23 000 гривень, із забороною власнику майна та іншим особам розпоряджатися зазначеним майном.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.11.2022 задоволено клопотання слідчого, та накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000848 від 22.10.2022 на майно підозрюваного ОСОБА_9 , а саме на купюри схожі на грошові кошти гривні України номіналом 1000 (тисяча) гривень в кількості 24 одиниці на загальну суму 24 000 гривень; купюри схожі на грошові кошти гривні України номіналом 500 (п`ятсот) гривень в кількості 16 одиниць на загальну суму 23 000 гривень.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги слідчим суддею дотримані належним чином.

Дослідивши доводи клопотання слідчого та матеріали судового провадження, слідчий суддя дійшов висновку, що матеріали провадження містять достатні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Санкція ч. 3 ст. 368 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_9 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Як убачається із доданих до клопотання слідчого матеріалів, грошові кошти на загальну суму 24 000 гривень та 23 000 гривень, вилучено 09.11.2022 у службовому кабінеті ОСОБА_9 № 3 у приміщенні Запорізької окружної прокуратури Запорізької області, за адресою: Запорізька область, м. Вільнянськ, провулок Торговий, буд. 1, що дає підстави вважати, що зазначені грошові кошти належать саме підозрюваному ОСОБА_9 .

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вищевказані грошові кошти з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути передане чи відчужене.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, вилучене 09.11.2022 під час проведення обшуку у службовому кабінеті ОСОБА_9 № 3 у приміщенні Запорізької окружної прокуратури Запорізької області, за адресою: Запорізька область, м. Вільнянськ, провулок Торговий, буд. 1, зокрема грошові кошти на загальну суму 24 000 гривень та 23 000 гривень, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, у випадку визнання ОСОБА_9 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначення йому покарання у виді конфіскації майна, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що вилучені грошові кошти на загальну суму 47 000 гривень були надані нею для її чоловіка - ОСОБА_9 09.11.2022 для часткової сплати за оперативне втручання на очах, та вказані грошові кошти є її заробітною платою та пенсією по інвалідності, не спростовують висновків слідчого судді, викладених у оскарженій ухвалі.

Як убачається із даних протоколу обшуку від 09.11.2022, грошові кошти на загальну суму 47 000 гривень вилучені безпосередньо в службовому кабінеті підозрюваного, що не заперечується і апелянтом в апеляційній скарзі.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Зазначаючи в апеляційній про те, що грошові кошти на загальну суму 47 000 грн. є її заробітною платою та пенсією по інвалідності, з посиланням на відповідні довідки про доходи за 2021-2022 рік, апелянтом фактично підтверджено, що вказані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Разом з тим, режим спільної сумісної власності, на відміну від режиму спільної часткової власності, не передбачає виділу часток кожного власника в натурі. Даних про виділ таких частин апелянтами не надано.

Зазначене унеможливлює ідентифікацію конкретної частки підозрюваного у спільному майні, через що обтяження майна в цілому є єдиним можливим, реальним та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливого виконання конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання.

Сама по собі наявність режиму спільної сумісної власності майна подружжя не створює обов`язку слідчого судді при розгляді клопотання про арешт майна встановлювати, яка саме частина майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, належить підозрюваному, оскільки це не передбачено нормами кримінального процесуального законодавства України, натомість, має встановлюватися в порядку цивільного судочинства. У межах кримінального провадження питання, пов`язані з правами на частку майна вказаних осіб, мають вирішуватись судом при постановленні вироку.

За таких обставин, посилання апелянта ОСОБА_6 на те, що вилучені у службовому кабінеті її чоловіка - підозрюваного ОСОБА_9 грошові кошти є її заробітною платою та пенсією по інвалідності, та надані ОСОБА_9 для проведення лікування, не є підставою для відмови у накладенні арешту на вказане майно з метою його можливої конфіскації як виду покарання.

Доводи апелянта про те, що вилучені грошові кошти не є знаряддям чи засобом скоєння кримінального правопорушення, не сприяли вчиненню кримінального правопорушення, набуті не в результаті вчинення кримінального правопорушення та не є предметом незаконного обігу, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт грошових коштів у даному судовому провадженні накладено саме з метою можливості конфіскації майна як виду покарання, яка є самостійною підставою для арешту майна згідно п. 3 ч. 2, ч. 5 ст. 170 КПК України, та не вимагає відповідності вилученого майна ознакам речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Клопотання ОСОБА_6 задовольнити та поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3