Справа № 357/9262/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.2023 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора Білоцерківської окружної прокуратури - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біла Церква кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001744 від 26.07.2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Біла Церква Київської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , абонентський номер: НОМЕР_1 , раніше не судимого; 04.11.2022 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, звільненого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України зі встановленням іспитового строку 1 (один) рік, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

У С Т А Н О В И В:

1. Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.

26 липня 2022 року, приблизно о 09 годині 00 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу квіткового магазину «Ірис», що розташований за адресою: Київська обл., м.Біла Церква, вул.Героїв Небесної Сотні, 3, побачив на стільці біля входу до вказаного магазину мобільний телефон марки «Samsung» моделі «А31», належний потерпілій ОСОБА_6 , та в цей час у останнього виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, таємно від оточуючих, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи незаконний характер своїх дій, шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану, підійшов до входу вищезазначеного квіткового магазину, де зі стільця вчинив крадіжку мобільного телефону марки «Samsung» моделі «А31», який належить потерпілій ОСОБА_6 .

В подальшому, ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 майнову шкоду на суму 4 275 грн.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.4 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиція сторони захисту та сторони обвинувачення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме час, місце, мотив та спосіб вчинення ним інкримінованого злочину, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.

2.2. Обсяг доказів.

Судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст фактичних обставин, встановлених в обвинувальному акті.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Судом роз`яснено обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав уважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, врахувавши, що обвинувачений ОСОБА_4 не оспорює фактичні обставини справи, і як встановлено судом, правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідженням письмових матеріалів щодо речових доказів, процесуальних витрат та матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

2.3. Показання обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину визнав в повному обсязі, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті.

2.4. Дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, які характеризують обвинуваченого, в тому числі щодо процесуальних витрат та речових доказів.

До матеріалів судового провадження надано документи, зокрема, витяг з ЄРДР, вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2022, вимогу про попередні судимості ОСОБА_4 , інформацію Білоцерківського МРВ філії ДУ «Центр пробації» у м.Києві та Київській області від 05.08.2022 № 32/2/5371-22, довідку КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 4» від 09.08.2022 № 700, довідку ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.08.2022 № ВОБР/2341/2022,постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 27.07.2022, розписку ОСОБА_6 .

3.Кваліфікація дій обвинуваченого судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі щодо речових доказів та процесуальних витрат, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому в умовах воєнного стану.

4. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст.66 КК України, суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, не встановлені.

5. Мотиви призначення покарання.

5.1. Позиції учасників провадження щодо покарання.

Прокурор зазначив, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченим, просив призначити обвинуваченому за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, звільнивши його на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 просили призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Також обвинувачений зазначив, що зробив належні висновки щодо своєї протиправної поведінки, шкоду, завдану злочином, добровільно відшкодував. Захисник при призначенні покарання просив врахувати активне сприяння проведенню досудового розслідування, відшкодування шкоди, щире каяття та звільнити обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд кримінального провадження за її відсутності, покарання обвинуваченому просила призначити відповідно до закону.

5.2. Висновки суду щодо покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів відповідно до ст. 12 КК України, обставини його вчинення, кількість епізодів, форму вини, наслідки діяння, особу винного, який має постійне місце проживання, отримує медичну допомогу у лікаря-нарколога з приводу ПАР зі шкідливими наслідками з 2015 року, медичну допомогу у лікаря-психіатра не отримує, на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває, неодружений, непрацевлаштований, раніше судимий, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих обставин.

Окрім цього, встановлено, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2022 ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік та звільнено від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з встановленням іспитового строку 1 (один) рік.

Кримінальне правопорушення, яке вчинено обвинуваченим ОСОБА_4 , та яке є предметом вказаного кримінального провадження, скоєно обвинуваченим до винесення вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2022, тому суд остаточне покарання призначає на підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за правилами призначення покарання, застосовує принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

З огляду на викладене, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства та призначає йому покарання у межах санкції ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України та зі звільненням його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а також покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь, саме така міра покарання буде необхідною та достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

6. Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Потерпілою ОСОБА_6 (цивільний позивач) пред`явлено до обвинуваченого ОСОБА_4 (цивільний відповідач) позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок скоєння кримінального правопорушення, в розмірі 4 275 грн.

16.03.2023 від потерпілої ОСОБА_6 до суду надійшла заява про залишення її цивільного позову без розгляду у зв`язку з відшкодуванням шкоди у повному обсязі, претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має.

Вивчивши подану заяву, заслухавши сторін кримінального провадження, які не заперечували проти залишення цивільного позову без розгляду, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про залишення цивільного позову без розгляду, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Статтею 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові.

У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Виходячи з аналізу норм КПК України, суд вважає, що чинний КПК України не містить конкретної норми щодо того, яким чином необхідно діяти у разі звернення учасника кримінального провадження із заявою про залишення без розгляду цивільного позову.

Згідно з ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

За таких обставин, з аналізу вищенаведених норм КПК України, виходячи із засад диспозитивності кримінального судочинства суд дійшов висновку, що звернення потерпілої ОСОБА_6 до суду із заявою про залишення без розгляду її цивільного позову свідчить про небажання підтримувати поданий позов, самостійно обстоювати свою правову позицію та доводити обставини, викладені у ньому, що, на думку суду, є підставою для залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок скоєння кримінального правопорушення.

7. Вирішення питання про долю речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Судом встановлено, що у даному кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався.

Витрати на залучення експерта відсутні.

Питання про долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 100, 124, 128, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, ст.185 КК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

На підставі частини 4 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2022 більш суворим покаранням за даним вироком та остаточно призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

У силу ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки, що передбачені пп.1,2 ч. 1 ст.76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

Згідно з ч. 1 ст.165 КВК України іспитовий строк ОСОБА_4 обчислювати з моменту ухвалення вироку, тобто з 04 квітня 2023 року.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок скоєння кримінального правопорушення - залишити без розгляду.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- коробку від телефону «Samsung A31», яку відповідно до постанови про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 27.07.2022, розписки ОСОБА_6 передано на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_6 - залишити потерпілій ОСОБА_6 .

На вирок суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1