Справа № 541/3052/22
Провадження № 1-кс/541/942/2022
У Х В А Л А

05 грудня 2022 рокум.Миргород

Слідчий суддя Миргородського міськрайонного суду Полтавської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , дізнавача ОСОБА_4 , власника майна ОСОБА_5 , представника власника майна ОСОБА_6 , розглянувши клопотання про арешт майна по кримінальному провадженню, внесеному 01 грудня 2022 року до ЄРДР за № 0000370 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України,

встановив:

Прокурор Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, а саме автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , зеленого кольору, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_5 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування ним.

Клопотання прокурор обґрунтовує наступним. 01 грудня 2022 року близько 04 год ОСОБА_5 , порушуючи конституційні гарантії особи на недоторканість житла, іншого володіння особи, без добровільної згоди власника ОСОБА_7 , за відсутності на те законних підстав відкрив ворота та заїхав (проник) на автомобілі марки «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на територію домоволодіння ОСОБА_7 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушив недоторканість домоволодіння ОСОБА_7 , яке належить їй на праві власності. На неодноразові прохання потерпілої виїхати з її двору ОСОБА_5 нецензурно висловлювався та відмовлявся це зробити. Близько 08 год ОСОБА_5 виїхав на автомобілі з двору ОСОБА_7 і потерпіла пішла на роботу. У подальшому потерпілій зателефонувала сусідка ОСОБА_8 та повідомила, що ОСОБА_5 знову заїхав у домоволодінння ОСОБА_7 машиною. ОСОБА_7 , повернувшись додому та побачивши автомобіль, у якому перебував ОСОБА_5 , у себе на подвір`ї, просила останнього виїхати з її двору, але він ніяк не відреагував.

Під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 вилучено вищевказаний автомобіль, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого центром 5341 26 січня 2022 року, належить ОСОБА_5 , та автомобіль доставлено до майданчика тимчасового утримання за адресою: АДРЕСА_2 .

01 грудня 2022 року за вказаними подіями та зібраними матеріалами дослідчої перевірки відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000370 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 162 КК України.

Постановою дізнавача СД Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_4 вилучений автомобіль було визнано речовим доказом в даному кримінальному провадженні.

Під час проведення досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вилучене в ході огляду місця події майно, оскільки на автомобілі зберіглись сліди кримінального правопорушення, а також він може бути використаний під час проведення слідчих дій. Крім зазначеного, повернення транспортного засобу може перешкодити всебічному, повному та об`єктивному дослідженню обставин кримінального провадження.

В судовому засіданні прокурор та дізнавач клопотання підтримали, просили накласти арешт на автомобіль, який належить ОСОБА_5 , із позбавленням власника права відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.
ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні клопотання, зазначив, що у разі необхідності може надати автомобіль для проведення відповідних слідчих дій.
Представник власника майна адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що в даному кримінальному провадженні автомобіль не може бути доказом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Натомість, в період воєнного стану автомобіль є вкрай необхідним майном. Арешт автомобіля в даному випадку є невпраданим втручанням у право власності ОСОБА_5 . Просив у задоволенні клопотання відмовити.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Положенням ст. 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Ч. 2 ст. 170 КПК передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Прокурором не наведено будь-яких обставин на підтвердження того, що вказаний в клопотанні транспортний засіб здобутий внаслідок вчинення кримінального правопорушення або відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України. Саме лише визнання дізнавачем транспортного засобу речовим доказом в даному кримінальному провадженні не може бути достатньою підставою для накладення арешту на це майно.
Слідчий суддя вважає, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що належний ОСОБА_5 автомобіль міг зберегти на собі сліди злочину кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, він не об`єктом або предметом вказаного кримінального правопорушення.
Можлива необхідність проведення слідчих дій не виправдовує такий захід забезпечення кримінального провадження, як арешт автомобіля, оскільки особа, на майно якої буде накладено арешт, фактично позбавляється права розпорядження та користування ним, що є надмірним втручанням з боку держави в особі її державних органів у її право на мирне володіння таким майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.
Положенням ч. 3 ст. 173 КПК України встановлено що, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
П. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.
З урахуванням зазначеного, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про накладення арешту на транспортний засіб задоволенню не підлягає, а вказаний транспортний засіб підлягає поверненню його власнику.
Керуючись ст. ст. 8, 86, 89, 94, 98, 170, 171-173 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:

В задоволенні клопотання про накладення арешту на автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 є ОСОБА_5 , відмовити.

Передати автомобіль на зберігання власнику.
Зобов`язати ОСОБА_5 за першою вимогою слідчого, прокурора або суду надати вказаний транспортний засіб.
Копію цієї ухвали для виконання направити прокурору, який звернувся з цим клопотанням.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддяОСОБА_9 ОСОБА_10