Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5180/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.539 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 03.08.2022 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03.08.2022 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, застосування положень ч.1 ст.25 КК України (1960) та звільнення його від подальшого відбування покарання відмовлено.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що у клопотанні порушенні питання, які не стосуються питань про всякого роду сумнівів і протиріч, що виникають при виконанні вироку, а стосуються суті вироку суду.

Не погоджуючись із таким рішенням, захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою клопотання засудженого ОСОБА_8 задовольнити. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не з`ясував суті питання, що вирішується ухвалою, не з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не навів мотивів, з яких виходив при постановленні ухвали. Зазначає, що новий вид покарання - довічне позбавлення волі, який діє з 29.03.2000 року і застосовується за ст. 93 КК України 1960 року в редакції від 29.03. 2000 року є строковим видом покарання з максимальним строком позбавлення волі, яка обмежена верхньою межею строком 25 років, який встановлюється правовим положенням ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року. Вказує, що довічне позбавлення волі, який діє з 01.09.2001 року і застосовується до ст. 115 КК України 2001 року та відноситься до загальної системи покарання, є безстроковим видом покарання, який встановлюється правовим положенням ч.2 ст. 87 КК України 2001 року.Зазначає, що інститут довічного позбавлення волі визначається правовими положеннями КК України.Довічне позбавлення волі, як вид покарання у КК України 1960 року діяло з 29.03.2000 року до 01.09.2001 року та являється строковим видом покарання. Після 25 років позбавлення волі перестають діяти інститути заміни та помилування, що встановлює строковість виду покарання.

Заслухавши доповідача, захисника та засудженого, які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, прокурора, який вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону та прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про його звільнення від подальшого відбування покарання, з яким погоджується і колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року, ОСОБА_8 засуджено за п.п. «а, и, і, ж, з», ст. 93, ст. 143 ч.2, 194 ч.1, ст. 222 ч. 1 КК України (1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.12.2001 року вирок обласного суду змінений, виключено з обвинувачення кваліфікуючу ознаку п. «и» ст. 93 КК України. Цей же вирок приведено у відповідність КК України (в редакції 2001 року), а також в частині судових витрат та дати народження ОСОБА_8 , в решті вирок залишено без змін.

Згідно з ч.1 ст.401 КПК України в редакції 1960 року, вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України в редакції 1960 року, визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно до п.14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, відповідно до ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя , що виникають при виконанні вироку. В зазначеному порядку не може бути розглянуто питання щодо незаконності такого вироку в частині призначеного покарання. Тому наведені доводи в апеляційній скарзі захисника не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_8 від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, визначеного вироком суду, який набрав законної сили.

Колегія суддів звертає увагу, що в порядку виконання вироку, суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не в праві вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Так, у Постанові пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено, що не підлягають розгляду в порядку, передбаченому для вирішення питань пов`язаних з виконанням вироку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову. Зокрема, не можна у такому порядку уточнити призначене покарання (як основне, так і додаткове) щодо його виду та строку.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13), одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407,539 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 03.08.2022 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку

Судді: