Постанова

іменем України

09 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 738/1279/16-к

провадження № 51-3805 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженої в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000055 від 16 лютого 2016 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Миропілля Краснопільського району Сумської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, що є її власністю.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_6 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 28 квітня 2016 року по 25 червня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнана винуватою у тому, що вона 16 лютого 2016 року приблизно о 10:00, за попередньою змовою із двома невстановленими в ході досудового розслідування особами, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, з метою заволодіння чужим майном, незаконно проникли в середину будинку АДРЕСА_2 , де здійснили напад, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_8 . Так, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, нанесла праскою декілька ударів в голову потерпілої, чим спричинила їй легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. В той же час ОСОБА_6 відкрито заволоділа майном потерпілої на загальну суму 6225 грн, чим завдала їй майнової шкоди у вказаному розмірі.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої, просить рішення судів попередніх інстанцій змінити і призначити їй покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначити їй остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. При цьому вказує, що місцевий та апеляційний суди, вирішуючи питання щодо призначення покарання, безпідставно не врахували обставини, передбачені ст. 66 КК України, а саме визнання вини та щире каяття, оскільки вона в ході судового розгляду в суді першої інстанції визнавала свою провину, щиро розкаювалась та просила вибачення у потерпілої.

Разом з тим засуджена зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували обставини, які, на її переконання, свідчать про можливість призначення їй менш тяжкого покарання, а саме: відсутність обставин, які обтяжують покарання, відсутність в її діях наміру вчиняти розбійний напад на потерпілу, критичне ставлення до скоєного, відсутність великої шкоди здоров`ю потерпілої та її відмова від відшкодування заподіяної шкоди, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, міцних соціальних зв`язків та позитивних характеризуючих даних, а також те, що вона тривалий час утримується під вартою у слідчому ізоляторі разом з малолітнім сином в неналежних умовах.

Крім того, у своїй касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 посилається на порушення апеляційним судом її права на справедливий суд, аргументуючи свої доводи тим, що апеляційний розгляд здійснювався за її відсутності, внаслідок чого вона була позбавлена можливості належним чином обґрунтувати суду доводи, викладені в її апеляційній скарзі.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженої, просила рішення судів попередніх інстанцій залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженої ОСОБА_6 не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено ч. 1 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстав, зазначених у ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація її дій за ч. 3 ст. 187 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженої ОСОБА_6 про допущення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, оскільки апеляційний розгляд здійснювався за її відсутності, внаслідок чого її було позбавлено можливості аргументувати суду доводи, викладені в апеляційній скарзі, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 405 КПК України встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Системне тлумачення вказаних норм процесуального закону свідчить про те, що законодавець визначив перелік підстав, за яких обвинувачений безальтернативно має бути присутнім під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Отже, у випадку, коли в поданих апеляційних скаргах не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, його явка не визнається судом обов`язковою, а сам обвинувачений, який перебуває під вартою, особисто не виявляє такого бажання, то проведення судового розгляду в суді апеляційної інстанції за відсутності обвинуваченого не є істотним порушенням процесуального закону, яке визначене у п. 3 ч. 2 ст.412 КПК України.

Як убачається з матеріалів справи, апеляційний розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 за апеляційними скаргами сторони захисту дійсно проводився за відсутності обвинуваченої. Разом з тим у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 , яка на момент судового розгляду перебувала в ДУ «Луцький слідчий ізолятор», питання про її доставку в судове засідання не ставила та жодних клопотань про бажання безпосередньо прийняти участь у судовому розгляді не заявляла. При цьому матеріали апеляційного провадження не містять жодних даних, які б свідчили про те, що апеляційним судом її явка визнавалась обов`язковою.

Ураховуючи вищенаведене, а також те, що обвинувачена була належним чином повідомлена про дату та час апеляційного розгляду, а в поданих стороною захисту апеляційних скаргах питання про погіршення становища ОСОБА_6 не ставилось, то колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги засудженої про те, що апеляційний суд, здійснюючи судовий розгляд за її відсутності, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Посилання у касаційній скарзі засудженої про неврахування судами попередніх інстанцій пом`якшуючих покарання обставин (визнання вини та щирого каяття), на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Щире каяття характеризує собою суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, з чим погодився і апеляційний суд, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_6 встановив, що остання, надаючи пояснення щодо обставин вчинення інкримінованого їй злочину, свою вину визнала частково, лише в частині вчинення крадіжки. При цьому відповідно до вироку місцевий суд зазначив, що в такому разі часткове визнання вини не може свідчити про почуття каяття та готовність нести відповідальність за вчинене.

Урахувавши вищенаведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, а саме визнання вини та щирого каяття, тому касаційна скарга ОСОБА_6 в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, Верховний Суд також не погоджується з доводами засудженої про можливість призначення їй покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Системний аналіз вказаної норми кримінального закону свідчить про те, що обов`язковою умовою для призначення особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є наявність обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Перелік обставин, які пом`якшують покарання, визначений у ч. 1 ст. 66 КК України.

Отже, ураховуючи те, що обставин, передбачених ст. 66 КК України, в рамках даного кримінального провадження судами попередніх інстанцій встановлено не було, то застосування положень ст. 69 КК України у такому разі буде суперечити вимогам матеріального закону.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що вимоги засудженої про призначення їй більш м`якого покарання ніж передбачено законом, є необґрунтованими, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Доводи засудженої про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_6 , врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, особу обвинуваченої, яка, як до вчинення інкримінованого їй злочину, так і після його вчинення притягувалась до кримінальної відповідальності, а також те, що остання офіційно одружена та має на утриманні двох малолітніх дітей. Крім того, судом було прийнято до уваги й матеріальний стан обвинуваченої та стан її здоров`я.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, у ході судового розгляду судом не встановлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, з-поміж іншого, просив призначити обвинуваченій ОСОБА_6 менш тяжке покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначити їй остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців без конфіскації майна.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_6 також подала апеляційну скаргу, в якій просила застосувати до неї положення статей 69, 75 КК України та призначити їй покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Апеляційний суд, залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни, урахувавши характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин його вчинення, дані про особу обвинуваченої та відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, погодився з висновком місцевого суду про наявність усіх підстав для призначення ОСОБА_6 реального покарання без застосування положень ст. 69 КК України.

З такими висновками погоджується і Верховний Суд.

Разом з тим, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу засудженої, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення злочину, зокрема і те, що ОСОБА_6 , будучи раніше судимою за злочини проти власності, через певний проміжок часу, з метою власного збагачення, відверто нехтуючи усталеними у суспільстві моральними цінностями, грубо порушуючи основоположні правові засади, гарантовані Конституцією України, вчинила розбійний напад за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, що відповідно до положень кримінального закону є особливо тяжким злочином та свідчить про її суспільну небезпечність, Верховний Суд погоджується з позицією судів попередніх інстанцій про те, що призначені місцевим судом ОСОБА_6 вид та розмір покарання будуть сприяти її виправленню та попередженню вчинення нових злочинів.

При цьому колегія суддів також зауважує, що зазначені в касаційній скарзі засудженої обставини, які, на її думку, вказують про можливість призначення їй більш м`якого покарання, в даному випадку, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винної та відсутності обставин, передбачених ст. 66 КК України, не свідчать про необхідність скасування рішень судів попередніх інстанцій з підстави, передбаченої ст. 414 КПК України.

На думку колегії суддів, визначене судом остаточне покарання засудженій з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість, про що остання вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.

На переконання колегії суддів, апеляційний суд, переглядаючи ворок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах сторони захисту доводам та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої, то її касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3