УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 161/22819/21

провадження № 51-452ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за тією ж адресою, раніше судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі статей 71, 72 цього Кодексу остаточне покарання ОСОБА_4 призначено у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат і речових доказів.

Відповідно до обставин, установлених судом та детально наведених у вироку, 25 жовтня 2021 року, близько 18:30, ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, поблизу житлового будинку АДРЕСА_2 , діючи з метою заподіяння смерті іншій людині - ОСОБА_6 та, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпечність своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, і бажаючи їх настання, на ґрунті особистих неприязних відносин, утримуючи в лівій руці заздалегідь заготовлений ніж, умисно завдав ним двох ударів потерпілому. Зокрема, один удар в ділянку спини зліва, інший - у ділянку правої щоки. Однак, ОСОБА_4 не виконав усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки під час завдання ударів ножем потерпілому поранив себе, заподіявши рани на долонній поверхні 2, 3, 4, 5 пальців лівої кисті, та втік з місця події.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 20 жовтня 2022 року залишив без змін вирок місцевого суду.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального кодексу та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді.

Суть доводів, викладених у касаційній скарзі, зводиться до незгоди із кваліфікацією дій ОСОБА_4 як незакінченого замаху на умисне вбивство, адже на переконання захисника, підзахисний діяв не з прямим умислом, а тому його дії слід кваліфікувати за фактично заподіяні наслідки, тобто за ч. 2 ст. 125 КК. При цьому, адвокат звертає увагу, що замах на вбивство можливий лише з прямим умислом.

Крім цього, адвокат акцентує на тому, що поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_4 наніс собі тілесні ушкодження.

Проте захисник уважає, що суд апеляційної інстанції не усунув недоліків, допущених місцевим судом, не проаналізував усіх доводів апеляційної скарги, а її розгляд, усупереч ст. 404 КПК, провів формально.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, дослідивши оскаржуване рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у своїй касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 404 цього Кодексу апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Під час перегляду вироку місцевого суду щодо ОСОБА_4 апеляційний суд наведених вимог КПК дотримався.

Спростовуючи доводи захисника щодо безпідставності кваліфікації дій ОСОБА_4 як незакінчений замах на умисне вбивство, суд апеляційної інстанції вказав на таке.

За положеннями ст. 15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 115 КК об`єктивна сторона вбивства характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини, та причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідком. Умисне вбивство може бути вчинено з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечних характер свого діяння (дії або бездіяльність), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої особи і бажає її настання, або з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі - Постанова), замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Також злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

Проте згідно із пунктом 22 вказаної Постанови питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Отже апеляційний суд, взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_6 , які він дав у суді першої інстанції про те, що ОСОБА_4 завдав йому один удар ножем в ділянку спини зліва та ще один удар в ділянку правої щоки. Категорично ствердив, що ОСОБА_4 бажав заподіяти йому смерті, оскільки обвинувачений наніс йому не один, а декілька ударів ножем, перебуваючи позаду нього, що позбавляло його можливості уникнути тілесних ушкоджень та захистити себе. Також після першого удару ножем в ділянку спини обвинувачений наніс ще один удар в ділянку правої щоки, який на думку потерпілого, був спрямований в шию, що в подальшому могло спричинити настання смерті, однак не зміг довести свій намір до кінця, оскільки пошкодив собі руку.

Суд апеляційної інстанції співставив ці показання потерпілого з даними протоколу проведення слідчого експерименту від 26 жовтня 2021 року за участі останнього, за якими ОСОБА_6 продемонстрував шлях від місця зустрічі з ОСОБА_4 до місця події, механізм нанесення йому тілесних ушкоджень та подальші дії після їх отримання, та дійшов висновку про їх узгодженість.

Також суд зважив на дані протоколу проведення слідчого експерименту від 28 жовтня 2021 року у ході якого ОСОБА_4 на місцевості відтворив події 25 жовтня 2021 року та продемонстрував механізм спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілому.

Водночас, апеляційний суд критично поставився до тверджень захисника, що обвинувачений не мав умислу на вбивство, а діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіянні наслідки, тобто легкі тілесні ушкодження, оскільки вони суперечать дослідженим доказам у кримінальному провадженні, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути або ж пом`якшити відповідальність за вчинене.

На думку апеляційного суду, визначальним є суб`єктивне ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій. Так, ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, щиро розкаявся, просив суворо його не карати, вибачився перед потерпілим. Хоча обвинувачений і відмовився на підставі ст. 63 Конституції України надавати пояснення, однак не заперечував вчинення ним протиправних дій стосовно ОСОБА_6 та правову кваліфікацію.

При цьому, апеляційний суд врахував спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та зазначив, що як встановлено судом першої інстанції, та не заперечується стороною захисту, обвинувачений ОСОБА_4 , будучи позаду потерпілого ОСОБА_6 , завдав останньому удару ножем в спину, а саме в ділянку спини зліва в область сердця, потім у короткий проміжок часу наніс наступний удар ножем, який на думку потерпілого, був спрямований у шию, однак прийшовся в ділянку правої щоки, а вказані дії були припинені лише після того як під час нанесення ударів ножем потерпілому, ОСОБА_4 поранив себе цим ножем, заподіявши рани на долонній поверхні 2, 3, 4, 5 пальців лівої кисті, та втік з місця події.

Крім цього, про наявність прямого умислу у обвинуваченого ОСОБА_4 на заподіяння смерті потерпілому свідчать також індивідуальні особливості знаряддя злочину - ножа, загальна довжина якого становить 31,2 см, довжина клинка - 19,2 см відповідно до висновку експерта №100-МК від 17 грудня 2021 року, також кількість завданих обвинуваченим колото-різаних поранень - два, які були направлені в область розташування життєво важливих органів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що висновок щодо кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК є правильним, а доводи захисника в цій частині спростовані з наведенням вичерпних мотивів.

Посилання касатора на те, що судом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_4 спричинив собі тілесних ушкоджень є безпідставними, оскільки саме ця обставина стала причиною за якої засуджений не довів свої дії до кінця, а отже врахована під час кваліфікації дій останнього.

Твердження про формальний розгляд апеляційної скарги не узгоджуються зі змістом ухвали суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Крім того, аргументи наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Суду дійти переконання, що це рішення було постановлено з істотними порушеннями вимог КПК та/або неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів її законність.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копії оскаржуваного судового рішення убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3