У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції

з ДУ «Казанківська ВК - 93)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000145

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-19.06.2007 Березнегуватським районним судом Миколаївської області за ч.1 ст.153, ч.2 ст.152 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців;

-07.10.2008 Березнегуватським районним судом Миколаївської області за ч.1 ст.309 КК України, із застосуванням ст.71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 7 місяців, звільненого 06.06.2011 умовно - достроково на 1 рік, 9 місяців і 4 дні;

-03.11.2021 Березнегуватським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст.156, ч.1 ст.126 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14.12.2022 вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03.11.2021 скасовано в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 126 КК України, кримінальне провадження в цій частині закрито та звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.126 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, а в іншій частині цей вирок залишено без змін;

-обвинуваченого за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 129, ст. 386 КК України

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року ОСОБА_6 засуджений:

- за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки;

- за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 200 годин;

- за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 2 роки;

- за ч.1 ст.129 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки;

- за ст. 386 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, за даним вироком та за вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2021 року, шляхом часткового складання призначених покарань остаточне покарання визначено ОСОБА_6 у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений просить вирок скасувати.

Захисник просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливостей їх отримати.

Узагальнені доводи осіб, яка подали апеляційну скаргу.

Обвинувачений, не погоджуючись з вироком суду, вважає, що докази, надані стороною обвинувачення, не доводять його винуватості. Зазначає, що не вчиняв жодного з пред`явлених йому кримінальних правопорушень.

Стверджує, що потерпілі обмовляють його, а жоден зі свідків не підтвердив, що був очевидцем інкримінованих йому кримінальних правопорушень, жодного доказу того, що він вчиняв кримінальні правопорушення немає.

Захисник зазначив, що у обвинуваченого ОСОБА_6 не було мотиву чинити на потерпілих якийсь тиск, оскільки обвинувальний акт до суду було спрямовано ще 31.03.2021, а події, за версією органу досудового розслідування, відбулись 16.07.2021, тобто коли справа вже більше двох місяців перебувала на розгляді в суді.

Зазначив, що ОСОБА_6 був засуджений за злочин стосовно потерпілої ОСОБА_8 , а тому у них були підстави, щоб його обмовити. Стверджує, що в той день він взагалі не був у помешканні потерпілих, а вночі перебував вдома в іншому населеному пункті, який знаходиться на значній відстані від місця події, що також підтвердили свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Вказав, що в якості належних та допустимих доказів вини обвинуваченого суд першої інстанції у вироку послався на показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які стверджували, що саме обвинувачений ОСОБА_6 незаконно проник до них в будинок вночі 16.07.2021, наніс обом тілесні ушкодження шляхом завдання ударів рукояткою сокири, погрожував вбивством та примушував до зміни показань в суді. Також на матеріали слідчих експериментів з обома потерпілими. При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що саме знаряддя злочину-рукоятка сокири існує лише в показаннях потерпілих, в той час як її місцезнаходження органом досудового розслідування не встановлено, про що зазначається і в обвинувальному акті.

Просить врахувати, що вказаний предмет не вилучався, не оглядався, не упізнавався потерпілими, з ним не проводились жодні експертизи, зокрема на предмет знаходження на ньому біологічних слідів, які б могли належати обвинуваченому та потерпілим, а саме сліди крові та ін. Тому, на думку апелянта, в даній частині обвинувачення є повністю надуманим, оскільки сторона обвинувачення посилається на неіснуючий доказ.

Також зазначив, що в якості доказу винуватості ОСОБА_6 , суд першої інстанції послався на висновки судово-медичних експертиз №742 та №743 від 20.07.2021, № 108 від 18.08.2021. Проте, на думку апелянта, ці експертні висновки не можуть встановити конкретну особу, причетну до нанесення тілесних ушкоджень, а лише встановлюють механізм їх виникнення.

Зазначає, що безпосередні свідки події відсутні, а з огляду на те, що більшість інкримінованих ОСОБА_6 правопорушень відносяться до категорії приватного обвинувачення, то вказаний чинник є явною ознакою недостатності доказів його причетності.

Суд послався на показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які бачили, що 15.07.2021 обвинувачений приїздив до потерпілих, однак і сам обвинувачений вказаного факту не заперечував. Проте події, в яких обвинувачується ОСОБА_6 , згідно обвинувального акту, відбулись 16.07.2021, тобто значно пізніше, а тому показання вказаних свідків жодним чином не підтверджують його винуватості.

Також суд посилається на показання свідка ОСОБА_14 , яка є сусідкою обвинуваченого і нібито бачила, як 16.07.2021 о 05.00 год. ранку ОСОБА_6 йшов по вулиці до себе додому. Однак, апелянт зазначив, що до даних показань слід ставитись критично, оскільки вони надавались під час повторного допиту за клопотанням сторони обвинувачення і під явним тиском зі сторони прокурора, так як вказаний свідок під час першого допиту пояснила, що в цей день та час обвинувачений ОСОБА_15 виходив з свого двору, а не заходив до нього.

На думку апелянта, присутня вибірковість суду першої інстанції, оскільки відкинуто показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , як такі, що надані зацікавленими особами, хоча зазначені свідки стверджували фактично те саме, що і свідок ОСОБА_14 під час першого допиту.

Тому, як вважає апелянт, суд формально підійшов до розгляду справи по суті, став на бік сторони обвинувачення та необґрунтовано визнав винуватим ОСОБА_6 .

Встановлені судом першої інстанції обставини.

31.03.2021 до Березнегуватського районного суду Миколаївської області було направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000302, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 грудня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.156, ч.1 ст.126 КК України.

Після початку судового розгляду та дослідження письмових доказів у кримінальному провадженні у обвинуваченого ОСОБА_6 виник злочинний намір перешкодити всебічному, повному та об`єктивному судовому розгляду кримінального провадження, у якому він є обвинуваченим, а потерпілою є неповнолітня ОСОБА_8 , та примусити неповнолітню потерпілу та її законного представника і свідка у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , змінити показання та відмовитися від обвинувачення.

Реалізуючи злочинний намір, обвинувачений ОСОБА_6 о 02 год. 30 хв. 16.07.2021 прийшов до домоволодіння, у якому мешкають ОСОБА_11 та неповнолітня ОСОБА_8 , за адресою АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу пройшов на його територію та підійшов до вхідних дверей будинку, які були замкнені з середини на гачок.

В порушення встановлених ст. 30 Конституції України гарантій недоторканості житла, обвинувачений ОСОБА_6 вийняв скло з вікна, розташованого біля вхідних дверей, та через отвір рукою відчинив навісний металевий гачок, на який були замкнені двері, після чого умисно, незаконно проник до веранди будинку. Там його побачила неповнолітня ОСОБА_8 , яка злякалася та стала кликати на допомогу, в цей час до неї підійшов ОСОБА_6 та умисно завдав не менше одного удару по голові, руків`ям від сокири, яке він приніс із собою, та не менше одного удару кулаком по обличчю, чим спричинив гематоми обличчя, тобто легкі тілесні ушкодження. Під час нанесення ударів та після них ОСОБА_6 , з метою примусити потерпілу ОСОБА_8 змінити показання під час судового розгляду кримінального провадження №0000302, у якому він є обвинуваченим, висловлював неповнолітній ОСОБА_8 погрози вбивством, які вона сприймала як реальні. На крики ОСОБА_8 прокинулася її мати ОСОБА_11 , та вийшла з кімнати, у якій відпочивала разом з дітьми. Побачивши ОСОБА_11 у міжкімнатному отворі ОСОБА_6 умисно штовхнув її руками у груди, від чого вона впала на диван, що стояв у кімнаті, після чого руків`ям від сокири, наніс не менше одного удару по голові, від якого вона знепритомніла, чим спричинив забійну рану голови, тобто легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Свої дії обвинувачений ОСОБА_6 супроводжував погрозами вбивством ОСОБА_11 та змушував змінити показання її та доньки ОСОБА_8 . Після того як потерпіла ОСОБА_11 опритомніла, обвинувачений ОСОБА_6 , у приміщенні кухні будинку, повністю контролюючи поведінку потерпілих, продовжив погрожувати ОСОБА_11 та ОСОБА_8 вбивством, які вони сприймали як реальні, намагаючись примусити їх відмовитись від своїх показань та не свідчити під час судового розгляду.

Побоюючись за своє життя потерпілі благали обвинуваченого не вчиняти дій направлених на спричинення їм тілесних ушкоджень та обіцяли під час судового розгляду відмовитися від давання показань. Отримавши обіцяння від потерпілих ОСОБА_6 припинив свої злочинні, протиправні дії, вийшов з території домоволодіння та пішов у невстановленому напрямку.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнав винним та його дії кваліфікував:

-за ч.1 ст.162 КК України - як незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи;

- за ч.1 ст.125 КК України - як умисне легке тілесне ушкодження;

- за ч.2 ст.125 КК України - як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я;

- за ч.1 ст.129 КК України - як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози;

- за ст.386 КК України - як примушування свідка, потерпілого до відмови від давання показань, а також до давання неправдивих показань шляхом погрози вбивством.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_6 просив проводити апеляційний розгляд без участі захисника ОСОБА_7 , Апеляційні скарги підтримав та просив задовольнити.

Прокурор вважав доводи поданих апеляційних скарг безпідставними, просив відмовити у їх задоволенні.

Потерпілі ОСОБА_16 та ОСОБА_8 повідомлені про апеляційний розгляд, але не з`явилися, заяв про бажання брати участь у апеляційному розгляді не подавали.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Суд першої інстанції дотримався вищевикладених вимог та належним чином обґрунтував висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 129, ст. 386 КК України. Ці висновки відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень спростовуються доказами, які суд першої інстанції поклав в основу вироку.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_6 вину не визнав та стверджував, що потерпілі його обмовляють, оскільки між ними склалися неприязні стосунки. Пояснив, що з потерпілими не проживав з грудня 2020 року, мешкав в будинку батьків у с. Кавказ. Він приїздив до потерпілих 15 липня 2021 року, привозив сина, якого інколи бере до себе, але до будинку не заходив. В ніч з 15 на 16 липня 2021 року до потерпілих не приїжджав, був вдома.

Але, ці твердження ОСОБА_6 , як і його аналогічні твердження, наведені в апеляційних скаргах, спростовані, зокрема, показаннями потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , зміст яких детально наведено у вироку.

Так, в суді потерпіла ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_6 - її колишній співмешканець, з яким з грудня 2020 року вони не проживали, після її звернення до поліції по факту розбещення її малолітньої доньки ОСОБА_20 . Вночі 16 липня 2021 року, близько 02 год. 30 хв., вона прокинулася від криків і плачу доньки, та почула голос ОСОБА_6 , який кричав на доньку. Міранда плакала, губа у неї була розбита. ОСОБА_6 в руках тримав руків`я від сокири.

Вона просила не чіпати дочку, проте обвинувачений підійшов до неї та штовхнув руками, вона впала на диван, та після цього ОСОБА_6 ударив її руків`ям від сокири не менше двох разів по голові. У неї з голови пішла кров і вона знепритомніла. Коли вона повернулася до тями, донька та обвинувачений знаходились на кухні. ОСОБА_6 кричав на них нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, кричав, що вб`є, оскільки немає сенсу після вчиненого залишати їх живими. Вони з донькою були дуже налякані, реально сприймали висловленні погрози, та побоюючись за життя, стоячи перед ним на колінах, благали його не вбивати, обіцяли змінити показання у суді та відмовитися від обвинувачення. Після їх обіцянок і благань ОСОБА_6 заспокоївся, та пішов з двору, забравши з собою руків`я від сокири.

Неповнолітня потерпіла ОСОБА_8 в суді надала аналогічні показання, зазначивши, що з 15 на 16 липня 2021 року о 02 год. 30 хв. вона побачила, що у вікні біля дверей витягнуте скло, та через цей отвір ОСОБА_6 рукою відчиняв гачок, на який були замкненні вхідні двері. До будинку зайшов ОСОБА_6 та ударив її по голові руків`ям сокири. Від удару вона впала на підлогу та ОСОБА_6 кулаком ударив її по губі. На її крики прокинулася матір ОСОБА_11 , яку ОСОБА_6 штовхнув на диван та вдарив руків`ям сокири по голові.

Обвинувачений кричав і ображав їх, звинувачував у тому, що вони звернулися до поліції з заявою та погрожував розправою, вони були у шоковому стані, злякалися, реально сприймали його погрози, повзали на колінах, благаючи не вбивати, та обіцяли змінити показання в суді. Після цього вони вийшли на вулицю, а ОСОБА_6 заспокоївшись пішов з двору. Вранці, через певний проміжок часу, вони звернулися до поліції, та лікарні. Вона була шокована та налякана, вдома не проживає, оскільки побоюється, що ОСОБА_6 знову вчинить розправу над ними.

Про ці обставини потерпілі зазначили при проведенні слідчих експериментів, і їх пояснення щодо механізму спричинення їм тілесних ушкоджень та їх характеру повністю співпадають з їх поясненнями в суді.

Так, згідно протоколу слідчого експерименту від 28.07.2021, потерпіла ОСОБА_11 на місці події вказала, за яких обставин вчинено злочини, зазначила, що ОСОБА_6 мав в руці руків`я від сокири, штовхнув руками на диван і вдарив руків`я по голові, спричинивши рану. ОСОБА_6 погрожував їм фізичною розправою і вбивством, що сприймалося ними реально, та пішов з двору лише після запевнень, благань і обіцянок змінити показання в суді та відмовитися від обвинувачення (а.п. 74-78).

Під час слідчих експериментів 19.07.2021 та 09.08.2021, потерпіла ОСОБА_8 на місці події підтвердила, що обвинувачений, відімкнувши гачок, зайшов до будинку та в коридорі заподіяв їй удари руків`ям від сокири по голові та кулаком по обличчю, після чого штовхнув її матір на диван та вдарив по голові топорищем. ОСОБА_6 погрожував їм фізичною розправою та вбивством, через те що вони звернулися до поліції, які сприймалися ними як реальні, та лише після їх вибачень, вмовлянь та обіцянок змінити показання в суді, пішов з будинку (т.1, а.п.99-103,186-189).

Показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в суді узгоджуються з даними, що зазначені у заявах потерпілих до поліції, зокрема:

- у заяві від 16.07.2021, у якій вони просили притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , який близько 02 год. 30 хв. 16 липня 2021 року за місцем їх проживання спричинив їм тілесні ушкодження у виді забійних ран на голові та обличчі (т.1, а.п.37);

- у заяві від 29.07.2021, у яких вони просили притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , який вночі 16 липня 2021 року в приміщенні будинку АДРЕСА_2 погрожував їм вбивством, погрози вони сприймали як реальні. Також ОСОБА_6 примушував їх змінити показання як потерпілої, її законного представника та свідка у кримінальному провадженні за фактом розбещення ОСОБА_8 (т.1, а.п.80-86).

Окрім того, показання потерпілих узгоджуються з даними, зазначеними у протоколі огляду місця події від 16.07.2021 з фототаблицею до нього, відповідно до якого встановлено, що територія домоволодіння за місцем проживання потерпілих по АДРЕСА_2 огороджена з лівої сторони дерев`яним парканом, а з правої сторони - металевою сіткою, вхід на територію двору здійснюється вільно, через відсутність хвіртки або воріт, вхід до приміщення веранди здійснюється через одностворчаті дерев`яні двері, які зачиняються з середини будинку на металевий гачок, та при вході до яких, з лівої сторони, відсутня частина скла у вікні. У кімнаті на ліжку, на наволочках подушок виявлено плями бурого кольору (а.п.39-48).

Показання потерпілих щодо характеру спричинених їм тілесних ушкоджень та механізму заподіяння, об`єктивно підтверджені висновками судово-медичних експертиз, на які суд першої інстанції послався в обґрунтування вироку.

Зокрема, за висновком судово-медичної експертизи № 743 від 20.07.2021 та додаткової судово-медичної експертизи № 108 від 18.08.2021, у потерпілої ОСОБА_11 виявлено тілесне ушкодження у вигляді забійної рани голови, яке по ступеню тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, та утворилося 16 липня 2021 року, від не менш ніж однієї ударної дії тупими твердими предметами, та утворено за обставин, вказаних потерпілою ОСОБА_11 під час слідчого експерименту 28.07.2021, від нанесення удару (ударів) руків`ям від сокири по голові ( т.1, а.п.66-67,107-108).

За висновком судово-медичної експертизи № 742 від 20.07.2021 та додаткової судово-медичної експертизи № 107 від 18.08.2021, у ОСОБА_8 малися тілесні ушкодження у вигляді гематом обличчя, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, та утворилися 16 липня 2021 року, від не менш ніж двох ударних дій тупими твердими предметами, за обставин, вказаних потерпілою під час слідчого експерименту 09 серпня 2021 року ( т.1, а.п.70-71, 111-112).

Крім того, наявність тілесних ушкоджень у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_8 підтверджується даними, зазначеними у протоколі огляду предмету від 23.08.2021, відповідно до якого дізнавачем оглянуто фотознімки, на з яких малися зображення тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 у вигляді гематоми на верхній губі, та у ОСОБА_11 - у вигляді забійної рани лівої тім`яної області голови ( т.1, а.п.136-139).

Доводи захисника та обвинуваченого про те, що ОСОБА_6 в нічний час був вдома та не спричиняв тілесні ушкодження потерпілим, спростовані в суді показаннями свідка ОСОБА_14 , яка пояснила, що 16.07.2021 близько 05 год. бачила обвинуваченого, який йшов мимо її двору.

Незважаючи на літню погоду, він був одягнений у теплу чорну кофту з капюшоном і штани, та був збуджений.

Показання цього свідка повністю узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_11 щодо часу подій та одягу, в який був вдягнений обвинувачений під час вчинення кримінальних правопорушень.

З показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 слідує, що 16.07.2021 у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_8 вони бачили тілесні ушкодження: у ОСОБА_11 у вигляді гематоми і рани на голові, та у ОСОБА_21 була розбита губа. При цьому всі свідки зазначали, що потерпілих бачили напередодні і тілесних ушкоджень вони не мали. Зі слів ОСОБА_11 вони дізналася, що вночі її та доньку побив ОСОБА_6 руків`ям від сокири.

Оцінивши наведені докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень є доведеною.

Є безпідставними наведені апелянтами доводи, щодо потерпілі обмовили ОСОБА_6 , оскільки показання потерпілих є послідовними, детальними і не містять жодних суперечностей щодо обставин проникнення обвинуваченого до житла, вчинення ним погроз вбивством, незаконного впливу на потерпілих та щодо локалізації та механізму спричинення ним тілесних ушкоджень

Показання потерпілих повністю узгоджуються з іншими доказами, на які послався суд першої інстанції, а саме з заявами потерпілих до поліції щодо вчинення відносно них кримінальних правопорушень саме обвинуваченим, висновками судово-медичних експертиз, даними протоколів слідчих експериментів.

Також суд першої інстанції перевірив версію обвинуваченого, який стверджував про непричетність до вчиненого злочину. Допитавши свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - батьків обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в суді не підтвердилися пояснення обвинуваченого про те, що в ніч на 16 липня 2021 року він нібито постійно знаходився вдома та спав.

Суд першої інстанції встановив, що ця версія не підтвердилася, оскільки батьки є зацікавленими особами та їх показання протирічать сукупності доказів, досліджених в суді.

За такого, наведені в апеляційній скарзі доводи про необхідність закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості у суді і вичерпаності можливості їх отримання, є неспроможними, оскільки висунуте обвинувачення повністю узгоджується з аналізом доказів досліджених під час судового розгляду, а вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому правопорушень доведена поза розумним сумнівом.

Що стосується призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то воно призначено із врахуванням вимог ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції дотримався також вимог ст. ст. 65-67 КК України, та достатньо врахував дані про особу обвинуваченого, який характеризується задовільно та раніше неодноразово судимий, ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до кримінальних проступків, відсутність пом`якшуючих обставин. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , визнано вчинення ним кримінального правопорушення відносно особи, з якою він перебував у сімейних відносинах.

Також врахована думка потерпілих, які наполягали на суворому покаранні.

Обвинуваченому ОСОБА_6 покарання визначено правильно, у межах санкції ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 129, ст. 386 КК України. Призначене покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Остаточне покарання ОСОБА_6 визначено відповідно до вимог ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень за оскаржуваним вироком та вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2021 року.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2021 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст.156 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, за ч.1 ст.126 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 200 годин, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року зазначений вирок скасовано в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст.126 КК України, та в цій частині кримінальне провадження закрито, а ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. В іншій частині, тобто в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст.156 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, вирок залишено без змін.

Незважаючи на скасування попереднього вироку в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 126 КК України, зазначене не впливає на правильність призначення покарання у даному провадженні за сукупністю кримінальних правопорушень. Так, остаточне покарання за даним вироком правильно визначено на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень за даним вироком та за вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2021 року (яким з урахуванням ухвали Миколаївського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року вирок від 03 листопада 2021 року в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст.156 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років залишено без змін), шляхом часткового складання призначених покарань та остаточне покарання визначено ОСОБА_6 у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Суд вважає, що вирок є законним та обґрунтованим, та не вбачає підстав для його скасування, про що просять апелянти.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3