Справа № 733/54/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/63/23
Категорія - ч.ч.4, 6 ст.152 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

законного представника малолітньої потерпілої - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

представника малолітньої потерпілої - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

захисника - ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0001021 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, має на утриманні малолітню доньку, освіта середня, не працює, раніше не судимий,

засуджений за:

- ч.4 ст.152 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців;

- ч.6 ст.152 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять ) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 ухвалено рахувати з часу його фактичного затримання - з 29 жовтня 2021 року, зарахувавши у строк покарання строк його попереднього ув`язнення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_10 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Цивільний позов законного представника малолітньої потерпілої - ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 24078,14 грн. процесуальних витрат. Питання про речові докази вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що в середині липня 2021 року, в обідню пору, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_10 , який рухався на власному автомобілі «ВАЗ-2109», р.н. НОМЕР_1 , по дорозі від смт. Дружба, Ічнянської ОТГ, Прилуцького району, Чернігівської області по направленню до м. Ічня, Прилуцького району, разом із пасажиром, малолітньою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням у тіло малолітньої з використанням геніталій.

З метою реалізації задуманого, ОСОБА_10 , неподалік урочища "Кути", що поряд з м. Ічня, Прилуцького району, маючи на меті уникнення його викриття сторонніми особами, звернув з дороги вліво на ґрунтову дорогу, та впевнившись, що від`їхав від неї на відстань близько 150 м, зупинив автомобіль. У подальшому, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, посягнувши на охоронювані законом суспільні відносини, що забезпечують статеву недоторканість малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , достовірно знаючи, що остання не досягла чотирнадцяти років, використовуючи безпорадний стан дитини та користуючись фізичною перевагою над потерпілою, яка через свій вік не могла чинити йому активного опору, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_11 з використанням геніталій.

В подальшому, на тому ж місці ОСОБА_10 , продовжуючи свою злочинну діяльність, з метою задоволення власної статевої пристрасті, діючи з єдиним умислом, спрямованим на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло ОСОБА_11 з використанням геніталій, достовірно знаючи, що остання є малолітньою особою, продовжуючи використовувати безпорадний стан дитини та користуючись фізичною перевагою над потерпілою, яка через свій вік не могла чинити йому активного опору, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_11 з використанням геніталій.

Наприкінці липня 2021 року, в обідню пору, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_10 , перебуваючи поряд із господарством №8 по вул. Шевченка в с. Дзюбівка, Прилуцького району, зустрів малолітню ОСОБА_11 . У цей час у ОСОБА_10 повторно виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло малолітньої з використанням геніталій.

З метою реалізації задуманого, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, посягнувши на охоронювані законом суспільні відносини, що забезпечують статеву недоторканість малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , достовірно знаючи, що остання не досягла чотирнадцяти років, використовуючи безпорадний стан дитини та користуючись фізичною перевагою над потерпілою, яка через свій вік не могла чинити йому активного опору, наказав їй слідувати за ним до приміщення гаражу, який розташований на території вказаного домоволодіння, де в подальшому, доводячи свій злочинний намір до кінця, діючи повторно, з метою задоволення власної статевої пристрасті, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_11 з використанням власних геніталій.

У період часу з 07 по 08 вересня 2021 року , в обідню пору, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_10 прибув до господарства за вищевказаною адресою, де зустрів малолітню ОСОБА_11 . У ОСОБА_10 повторно виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло малолітньої з використанням геніталій.

З метою реалізації задуманого, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, посягнувши на охоронювані законом суспільні відносини, що забезпечують статеву недоторканість малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , достовірно знаючи, що остання не досягла чотирнадцяти років, використовуючи безпорадний стан дитини та користуючись фізичною перевагою над потерпілою, яка через свій вік не могла чинити йому активного опору, наказав їй пройти за ним на подвір`я до задньої частини будинку, що потерпіла й вимушена була зробити, де в подальшому, доводячи свій злочинний намір до кінця, діючи повторно, з метою задоволення власної статевої пристрасті, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_11 з використанням власних геніталій.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду та пом`якшити призначене ОСОБА_10 покарання, із застосуванням ст.69 КК України, призначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Вказав на ряд позитивних характеристик ОСОБА_10 за місцем проживання та роботи, наявність на його утриманні дружини та малолітньої доньки, а також на існування у нього ряду захворювань, які потребують медичного нагляду. Також, послався на часткове відшкодування потерпілій завданої моральної та матеріальної шкоди.

Представник малолітньої потерпілої ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_10 за ч.4 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч.6 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточно визначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. Вказала на безпідставне застосування ст.69 КК України при призначенні ОСОБА_10 покарання, оскільки суд не обґрунтував істотності зниження тяжкості вчиненого обвинуваченим діяння за наявності вказаних у вироку обставин, які пом`якшують покарання. Також, місцевим судом не було належним чином враховано ступінь тяжкості та характер скоєного кримінального правопорушення, особу ОСОБА_10 , його поведінку. Крім того, просила стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_11 300000 грн. моральної шкоди та 23617,97 грн. матеріальної шкоди, оскільки обвинувачений відмовився добровільно сплачували зазначені суми у рівних частинах щомісячно.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_10 за ч.4 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч.6 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. В резолютивній частині вироку просив зазначити про включення ОСОБА_10 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Зазначив, що місцевим судом не було в повній мірі враховано тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, дії ОСОБА_10 , які призвели до тяжких наслідків. Також судом не була врахована принципова позиція сторони обвинувачення щодо призначення ОСОБА_10 більш тяжкого покарання. Крім того, вказав на відсутність в обвинуваченого щирого каяття з приводу вчиненого ним кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника; законного представника потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілої; прокурора, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з пунктами 3, 4 ч.1 ст.420 КПК України, апеляційний суд має скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Частиною 1 ст.421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, окрім іншого, у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, кваліфікація його дій в апеляційних скаргах учасниками процесу не оспорюються.

Разом з тим, доводи апеляційних скарг представника малолітньої потерпілої та прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Злочини проти статевої свободи та статевої недоторканності особи є посяганнями на особистість і пов`язані з грубими порушеннями норм суспільної моралі, тому кримінальним законодавством за їх вчинення передбачено суворе покарання.

Стаття 34 Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною у 1991 році, зобов`язує держав-учасниць захищати дитину від усіх форм сексуальної експлуатації та сексуальних розбещень.

Статеві злочини характеризуються аморальністю та цинічністю дій винних осіб, принижують честь і гідність потерпілої особи та можуть завдати значної шкоди здоров`ю.

Особливо і надзвичайно небезпечні статеві злочини проти неповнолітніх, вони посягають на їх статеву недоторканність та нормальний статевий розвиток. Такі злочини часто призводять до глибоких душевних травм у потерпілих осіб, штовхають їх до аморального способу життя.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_10 своїми умисними діями, достовірно знаючи, що потерпіла ОСОБА_11 не досягла чотирнадцяти років, використовуючи безпорадний стан дитини та користуючись фізичною перевагою над потерпілою, яка через свій вік не могла чинити йому активного опору, неодноразово вчинив особливо тяжкі злочини щодо малолітньої.

Такі дії обвинуваченого свідчать про ігнорування загальноприйнятих норм моралі та поведінки у суспільстві, нехтування правом особи на статеву свободу та статеву недоторканість, розуміючи, що перед ним неповнолітня дитина, яка не зможе чинити опір, використовуючи свою значну фізичну перевагу.

Вчинення дій сексуального характеру пов`язаного із оральним та вагінальним проникненням в тіло малолітньої дитини у спосіб, встановлений судом, характеризують дії ОСОБА_10 блюзнірським ставленням до гідності і поваги інших людей.

Не знижує тяжкості й небезпечності кримінальних правопорушень, вчинених за наведених вище обставин, і посткримінальна поведінка ОСОБА_10 , спрямована на залагодження своєї провини.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

З огляду на викладене, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Разом з тим, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений стверджував, що вступав у статеві зносини з потерпілою ОСОБА_11 за обопільною згодою, незважаючи на малолітній вік останньої. Вказана позиція ОСОБА_10 , на думку колегії суддів, беззаперечно свідчить про відсутність в обвинуваченого щирого каяття з приводу вчинених ним кримінальних правопорушень.

Крім того, судом першої інстанції не була взята до уваги принципова позиція потерпілої сторони та сторони обвинувачення щодо розміру призначеного обвинуваченому покарання.

Наведеного місцевий суд повною мірою не врахував і не мотивував, зокрема, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення ОСОБА_10 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень за умови призначення покарання, із застосуванням ст.69 КК України.

Тому покарання, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак, призначене місцевим судом ОСОБА_10 покарання за ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК України не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим, унаслідок його м`якості.

Доводи захисника з приводу суворості призначеного ОСОБА_10 покарання не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

При призначенні покарання, слід ураховувати не тільки щире каяття, а й характер особистості обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після скоєння злочину, яка б мала проявлятись у намаганні будь-яким чином допомогти потерпілій, надати їй допомогу, допомогти оговтатися близьким потерпілої від пережитого, компенсувати їм перенесені стражданні та полегшити душевний біль.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_10 має позитивну соціально-побутову характеристику, визнає повністю свою вину, щиро кається в скоєному, має суттєві проблеми із здоров`ям, а також має на утриманні малолітню дитину, 2019 року народження, не є переконливими для пом`якшення покарання.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів визнає часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , колегією суддів не встановлено.

А тому, призначаючи покарання ОСОБА_10 , відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, його відношення до скоєного; дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, знаходиться на «Д» обліку лікаря-психіатра; обставини, які пом`якшують покарання; відсутність обставин, які обтяжують покарання; з урахуванням позиції потерпілої сторони щодо суворої міри покарання; колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначити йому покарання у виді позбавлення волі у мінімальних розмірах, передбачених санкціями ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК України, без застосування ст.69 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 моральної та матеріальної шкоди не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Статтею 129 КПК України, яка регламентує вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні встановлено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Законним представником потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_7 було подано цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 500000 грн моральної шкоди та 23617,97 грн. матеріальної шкоди, завданої злочином (т.1, а.к.п.38-39, а.к.п.69).

Згідно з наявною у матеріалах кримінального провадження письмовою розпискою, законний представник неповнолітньої потерпілої - ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_13 200000 грн. в рахунок відшкодування ОСОБА_10 завданої моральної шкоди (т.2, а.к.п.125).

За наслідками розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 судом першої інстанції було ухвалено обвинувальний вирок.

В судовому засіданні місцевого суду законний представник потерпілої - ОСОБА_7 просила залишити без розгляду заявлений цивільний позов.

З наведеного слідує, що заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_10 не був розглянутий судом першої інстанції по суті.

Згідно зі ст.ст.404, 405 КПК України, апеляційний суд має повноваження на перегляд судових рішень суду першої інстанції та позбавлений процесуальної можливості ухвалення за апеляційними вимогами представника цивільних позивачів нового вироку в частині цивільного позову, оскільки такі процесуальні повноваження не передбачені нормами ч.1 ст.420 КПК України, яка містить вичерпний перелік підстав для ухвалення вироку судом апеляційної інстанції.

У зв`язку з цим, апеляційний суд не вправі винести судове рішення за цивільним позовом, віднесене виключно до повноважень суду першої інстанції.

За змістом ч.2 ст.257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Відтак, ураховуючи, що судом першої інстанції цивільний позов не розглядався, а залишення позову без розгляду не позбавляє позивача права повторного звернення до суду, законному представнику потерпілої - ОСОБА_7 слід звернутися з відповідним позовом до суду, в порядку цивільного судочинства, надавши докази на підтвердження своїх позицій щодо сум, які підлягають стягненню за заподіяну моральну та матеріальну шкоди.

Отже, цивільний позов у кримінальному провадженні було обґрунтовано залишено без розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої у цій частині.

Крім того, слушними є доводи прокурора про необхідність включення інформації про обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи (далі-Реєстр).

16 січня 2020 року набрав чинності Закон України від 19.12.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, та посилення відповідальності за злочини, вчинені проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи», на виконання якого було створено відповідний Реєстр, для забезпечення збирання, зберігання, захисту обліку, пошуку, узагальнення даних про осіб, які вчинили злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Крім того, вищевказаним Законом були внесені зміни до п.2 ч.4 ст.374 КПК України, якою встановлені вимоги до змісту вироку, а саме зазначено, що в резолютивній частині обвинувального вироку, окрім іншого, зазначається рішення, про включення інформації про обвинуваченого у скоєнні злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Виходячи з вищенаведеного, враховуючи те, що ОСОБА_10 визнається винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.152 КК України, тобто у вчиненні злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, які ним були вчинені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, та посилення відповідальності за злочини, вчинені проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи» №409-IX від 19.12.2019 року, тому, необхідно включити інформацію про ОСОБА_10 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

За таких обставин, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання ОСОБА_10 підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити.

Вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13 червня 2022 року щодо ОСОБА_10 , в частині призначеного йому покарання - скасувати.

ОСОБА_10 призначити покарання за:

- ч.4 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 років;

- ч.6 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 15 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України, включити інформацію про ОСОБА_10 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4