ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

05 квітня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 111 КК України, -

встановив:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 111 КК України.

У судовому засіданні прокурор звернувся до суду з клопотанням, в якому просив про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого з визначенням застави у розмірі на час обрання запобіжного заходу. В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу до ОСОБА_6 .

В судовому засіданні сторона захисту зазначила, що обвинувачення не доведене, як і всі ризики, зазначені прокурором в клопотанні, обвинувачений вже рік тримається під вартою, а розмір застави є очевидно непомірним для нього, у зв`язку з чим захист заперечував проти задоволення клопотання прокурора та наполягав на визначенні адекватного розміру застави.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст.199 КПК України (далі КПК), якими суд керується в силу положень ч.2 ст.331 КПК, суд може продовжити строк тримання під вартою, якщо прокурор доведе, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також, що є наявними обставини, які перешкоджають завершенню кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Тобто обґрунтованість застосування запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких такий запобіжний захід було застосовано, та внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його пом`якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження. Зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший більш або менш суворий.

При цьому слід звернути увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Суд оцінює тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у злочинах, у вчиненні яких він обвинувачується, за які передбачено покарання у тому числі у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років; вік та стан здоров`я обвинуваченого, щодо якого відсутні відомості, які б перешкоджали триманню його під вартою; те, що він має постійне місце проживання та сім`ю, раніше не судимий, до затримання мав постійний заробіток від здійснення підприємницької діяльності. Серед цього, судом враховується, що згідно обвинувачення ОСОБА_6 ставиться у вину співробітництво із ФСБ держави агресора. Зазначені обставини на переконання суду беззаперечно свідчать про те, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності, впливати на свідків, які ще не допитані судом та продовжити вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення і, ці ризики є доведеними прокурором.

Водночас суд визнає неспроможними та не приймає до уваги доводи сторони захисту про те, що наявність у обвинуваченого сім`ї, роботи (ФОП) та постійного місця проживання в м. Одесі є підставою для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання його під вартою, оскільки суд переконаний, що наявність таких обставин на даній стадії судового провадження, з урахуванням обсягу та змісту пред`явленого обвинувачення, не буде для обвинуваченого достатньо стримуючим фактором, щоб він дотримувався належної процесуальної поведінки.

Суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. Водночас, інших, суттєвих для справи обставин, які б не були предметом судового розгляду під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу сторона захисту не навела.

Вищезазначені обставини кримінального провадження свідчать про те, що справжній інтерес суспільства у забезпеченні законності та запобігання порушенню прав осіб та інтересів правосуддя, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_6 на свободу.

Більше того, з урахуванням того, що в Україні введений воєнний стан, під час якого можуть виникнути непередбачувані обставини, які можуть становити небезпеку як для самого обвинуваченого, так і для суспільства, а також те, що підрозділи Національної поліції в цей час виконують інші важливі завдання з урахуванням введеного воєнного стану, то вищезазначені існуючі ризики значно збільшуються, а здійснення контролю щодо їх упередження та за поведінкою обвинуваченого значно ускладняються у випадку застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо твердження захисту про необґрунтованість та недоведеність обвинувачення, суд зазначає, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначених прокурором в обвинувальному акті кримінальних правопорушеннях за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості обвинувачення у розумінні п. 175 рішення Європейського суду з прав людини «Нечипорук і Йонкало проти України» та інших рішень Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» і «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства»). З таких підстав судом такі твердження сторони захисту не приймаються до уваги.

Таким чином, в силу змагальності сторін кримінального провадження захистом не спростовано тверджень прокурора, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти існуючим в провадженні ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Будь-яких даних про відсутність наведених ризиків, для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, з врахуванням обставин вчинення злочинів, які ставляться йому у вину, не встановлено, а тому існування зазначених ризиків виправдовує подальше застосування до ОСОБА_6 виключного запобіжного заходу.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин та особи обвинуваченого ОСОБА_6 та продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого та на даний час існувати не перестали, суд дійшов висновку, що встановлені судом обставини дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, навіть з урахуванням міцних соціальних зв`язків обвинуваченого, на даний час не може забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти вищевикладеним ризикам.

Разом з цим, під час розгляду клопотання прокурор не надав суду відомостей та не надав доказів того, що ОСОБА_6 в майбутньому буде мати реальну можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Такого висновку суд прийшов з огляду на те, що всі письмові та речові докази були зібрані та вилучені під час досудового розслідування кримінального провадження і перебувають в розпорядженні сторони обвинувачення, що безумовно унеможливлює доступ до них обвинуваченого. Отже, суд визнає, що прокурор не довів перед судом існування на даний час можливого ризику знищення, схову або спотворення обвинуваченим будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тобто ризик, передбачений п.2 ч.1 ст.177 КПК України, на який послався в клопотанні.

Але суд зазначає, що навіть при недоведенні прокурором вказаного ризику, продовжують існувати ризики можливого переховування обвинуваченого від суду, спроб здійснення ним тиску на свідків у кримінальному провадженні під тиском усвідомлення можливого суворого покарання в разі визнання його винуватим у цій справі та можливого продовження ним злочинної діяльності з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення.

Таким чином, суд констатує, що наявні достатні підстави вважати, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, на даний час не зникли, оскільки є підстави вважати, що на даний час обвинувачений ОСОБА_6 перебуваючи на волі може переховатися від суду, впливати на свідків та продовжити свою злочинну діяльність, що було доведено прокурором в судовому засіданні і не спростовано стороною захисту, а тому суд переконаний у необхідності продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 на строк, що не перевищує 60 днів.

Разом із тим, суд враховує, що доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 буде перевірена судом через нетривалий час, у тому числі вона може бути перевірена за клопотанням сторони захисту.

Вирішуючи питання продовження застосування застави у розмірі, який визначений ухвалою суду від 01.07.2022 року, як альтернатива триманню під вартою, суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4, 5 ст.182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами 3 або 4 статті 183 цього Кодексу. Розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою має також відповідати вимогам процесуального закону та практиці ЄСПЛ. Суд наголошує, що розмір застави не може визначатися всупереч дотриманню принципу альтернативності запобіжного заходу та не повинен визначатися у сумі, яка свідомо унеможливлює внесення застави, що створює умови за яких тримання під вартою особи стає безальтернативним.

Виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення по справі «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010р., в якому суд зазначив: «п.78. Гарантії передбачені п. 3 статті 5 Конвенції покликані забезпечить не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, чи дій проти поручителів, у випадку його відсутності появи на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. П.80 Більше того, сума застави повинна бути належним чином обґрунтована в рішенні суду, а також повинно бути враховувано наявність грошових засобів у обвинуваченого».

Така ж позиція щодо помірності розміру грошової застави міститься і в рішенні по справі «Єлоєв проти України»: «Закон визначає сукупність обставин, а також критерії, якими повинен керуватись слідчий суддя, суд при визначенні у кожному конкретному випадку розміру застави. Такими обставинами зокрема є майновий та сімейний стан підозрюваного. Європейський суд з прав людини, неодноразово наголошував на тому, що непомірний розмір застави з статками (майновим станом) підозрюваного, є лише формальним виконанням вимог Європейської конвенції з прав людини, тому у своїх рішення суди повинні керуватись також розмірами прибутків підозрюваного. Це означає, що, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язків, а з іншого її внесення не призвело до втрати ним та його утриманцями засобів для гідного людяного проживання».

Заслухавши доводи сторони захисту, яка вже не вперше наголошує на довготривалому триманні під вартою обвинуваченого та непомірності розміру застави для обвинуваченого та його сім`ї; прокурора, який, ні в клопотанні, ні в судовому засіданні, на спростування тверджень захисту, не навів будь-яких обґрунтованих доводів щодо продовження дії ухвали суду від 01.07.2022 року в частині визначення розміру застави, який в п`ять разів перевищує максимальний розмір, передбачений п.3 ч.5 ст.182 КПК України, суд вважає доводи сторони захисту такими, що заслуговують на увагу.

Суд зазначає, що обґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді застави може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказаний запобіжний захід було застосовано, та у зв`язку з виникненням інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його пом`якшення або скасування, а тривалість в часі запобіжного заходу без врахування обставин справи в конкретному випадку може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Суд враховує, що на час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу, обвинувачений ОСОБА_6 тримається під вартою з 12.03.2022 року і на стадії досудового розслідування йому обиралась застава, як альтернатива триманню під вартою, в ще більшому розмірі, ніж на сьогоднішній день. Суд також враховує, що на початку судового провадження від дня обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_6 ухвалою від 01.07.2022 року запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 3721500 (три мільйони сімсот двадцять одна тисяча п`ятсот) гривень, до наявного часу ні обвинувачений, ні члени його сім`ї визначений розмір застави не внесли, а від дня прийняття вказаного рішення суду пройшло дев`ять місяців, що дійсно свідчить про непомірність застави та слушність доводів захисту.

За таких обставин, суд прийшов висновку, визначення такого розміру застави і в подальшому, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, може призвести до визнання тримання під вартою обвинуваченого в даному кримінальному провадженні безальтернативним, а тому цей розмір безумовно має бути переглянутий судом.

Суд визначаючи розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, керується положеннями ст.ст. 177, 178, 182 КПК України та практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатися. При цьому, суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Визначаючи розмір застави, суд враховує обставини злочинів, в скоєнні яких обвинувачується ОСОБА_6 , приймає до уваги наявність ризику можливого переховування обвинуваченого, а також дані про його особу, його фінансовий стан та його родини, та вважає, що у даному випадку існує сукупність обставини, які вказують на те, що забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного може застава, яка з урахуванням конкретних обставин справи та обвинувачення, має бути визначена саме в максимальному розмірі визначеному положеннями п.3 ч.5 ст.182 КПК України. З урахуванням перелічених обставин суд вважає, що залишення поточного розміру застави буде непропорційним тягарем для обвинуваченого і, що застава у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб з тією ж вірогідністю зможе забезпечити ним виконання своїх процесуальних обов`язків та буде найбільш домірним заходом на теперішній час. Суд, вважає, що саме такий розмір застави буде відповідати майновим статкам обвинуваченого та його родини, а також буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, про що свідчать відомості наявні у суду, стосовно доходів та складу сім`ї обвинуваченого і, не буде завідомо непомірним для обвинуваченого, що в подальшому виключить твердження, що тримання під вартою обвинуваченого в даному кримінальному провадженні було безальтернативним.

Водночас, в даному конкретному випадку поза увагою суду не може бути залишена процесуальна поведінка прокурора, тому суд вважає на необхідне звернути увагу прокурора на зміст клопотання, яке ним подається до суду в частині зазначення його мотивів на обґрунтувань.

Так, кримінальний процесуальний закон містить певні вимоги до змісту клопотання прокурора про обрання та продовження застосування запобіжного заходу до обвинуваченого, серед яких у тому числі мотиви і обґрунтування і доведення їх перед судом при розгляді такого клопотання (ст.ст.184, 194 КПК України).

Всі подані суду клопотання прокурор мотивує тим, що досудове розслідування у кримінальному провадженні перебуває на початковій стадії, що всі обставини, причетні особи та свідки кримінального правопорушення ще не встановлені, а статус ОСОБА_6 зазначає як підозрюваного. Всі клопотання прокурора, які стосувались запобіжного заходу відносно обвинуваченого від початку судового провадження були ідентичними і не зазнавали щонайменших змін. Хоча протягом судового провадження, обставини, які впливають на застосування запобіжного заходу певним чином змінюються і безумовно не мають залишатись не тільки поза увагою суду, а й прокурора.

Тому, таку процесуальну поведінку прокурора при порушенні перед судом питання продовження застосування до обвинуваченого виключного запобіжного заходу не можна визнати як належну, оскільки вона свідчить про безвідповідальне ставлення до обов`язків державного обвинувача під час складання клопотання та його доведення перед судом, тим більш у справі про обвинувачення у державній зраді. Таке може також свідчити про пасивну поведінку прокурора та намагання перекласти на суд збирання доказів та встановлення обставин для подальшого тримання під вартою обвинуваченого, що з урахуванням принципу безсторонності суду та практики Європейського Суду з прав людини є неприпустимим та викликатиме обґрунтовану критику у сторони захисту, а також можливо стороннього спостерігача, оскільки такі клопотання вручаються цій стороні.

Більш того, слід наголосити та звернути увагу прокурора на те, що частиною 1 ст. 318 КПК України передбачено, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку. Згідно ст. 332 КПК України судовий розгляд відбувається безперервно, крім часу, призначеного для відпочинку та випадків відкладення судового засідання з причин, передбачених ч. 2 вказаної статті.

Вимоги про дотримання розумних строків провадження також закріплені в окремій статті 28 КПК України.

Отже, забезпечення судового провадження в розумні строки законодавцем покладено саме на суд.

При цьому, суд звертає увагу, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається в даному випадку на прокурора, проте стороною обвинувачення не вживається заходів, які мають за мету оперативний судовий розгляд справи та дослідження наявних у сторони обвинувачення доказів.

Так, на даний час, згідно встановленого обсягу та порядку дослідження доказів, триває судовий розгляд на етапі надання суду стороною обвинувачення письмових доказів. Обсяг та порядок дослідження доказів був визначений ще 12.07.2022 року. При цьому, суд, дотримуючись положень ч.4 ст.28 КПК України, призначав судові засіданні через невеликі проміжки часу, на кожне судове засідання судом заплановано та відведено не менш однієї години, отже на виконання положень ч.6 ст.22 КПК України суд створював необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання обов`язків. Однак прокурор на даний час надав суду лише один том письмових доказів. Таким чином, слід констатувати, що прокурор, не зважаючи на створення судом необхідних умов для виконання обов`язку, передбаченого ч.3 ст.23 КПК України, а також на те, що особа в даному кримінальному провадженні тримається під вартою більш ніж рік, повільно виконує свої процесуальні обов`язки та тривалий час не забезпечує надання письмових доказів, щоб суд міг закінчити цей етап судового розгляду відповідно до визначеного порядку. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне звернути увагу прокурора на неприпустимість такої пасивної поведінки, та необхідність побудування діяльності державного обвинувача в даному кримінальному провадженні таким чином, щоб судовий розгляд даного кримінального провадження був завершений у розумні строки.

Керуючись ст. 331, 369-372 КПК України, суд, -

постановив:

Клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 задовольнити частково.

Застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою, продовжити строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 03 червня 2023 року.

Альтернативний запобіжний захід у виді застави, визначений ухвалою від 01.07.2022 року у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3721500 (три мільйони сімсот двадцять одна тисяча п`ятсот) гривень обвинуваченому ОСОБА_6 та покладених обов`язків, в разі внесення застави, зменшити та визначити його у розмірі 300 (триста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 805200 (вісімсот п`ять тисяч двісті) гривень.

Строк дії ухвали суду в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та покладених на обвинуваченого обов`язків, в разі внесення застави, становить до 03 червня 2023 року.

Ухвала в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 07 квітня 2023 року о 09:00 годині в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси №106.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/6898/22

Номер провадження № 1-кп/ 522/1086/23

Головуючий суддя ОСОБА_1