Справа №591/2228/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/560/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2021 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше судимого

- 13.06.2019 року вироком Ковпаківського районного суду м. Суми за ч. 1 ч.2 ст. 190, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн, 02.08.2019 року знятого з обліку органів пробації через сплату штрафу,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в якій він просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2021 року, змінити. Просив визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. Згідно ст. 75 КК України, просив звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік, без позбавленням права керування транспортними засобами.

Також, просив відмовити Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації у задоволенні позову про стягнення коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Задоволено цивільний позов Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації та стягнуто з ОСОБА_8 на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації кошти в розмірі 246 637,37 грн. витрачені КНП СОР «Сусмька обласна лікарня» на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_9 .

Частково задоволено цивільний позов представника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 92 194,19 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог представника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати в сумі 2059,44 грн.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник стверджував, що обвинувачений не погоджується з вироком суду в частині призначеного йому покарання та в частині стягнення з нього коштів на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації - 246 637,37 грн. на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_9 .

Так, захисник звертав увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 активно сприяв слідству у розкритті злочину, надавав покази на підставі яких проведено дві експертизи. Захисник вважав, що суд не врахував думку потерпілого щодо виду та розміру покарання.

Сторона захисту зауважувала, що ОСОБА_8 працює на власному автомобілі і керування ним є його джерелом доходу, що зважаючи на величезні суми відшкодування за наслідками ДТП необхідно буде заробити.

Також, захисником зауважував, що судом першої інстанції зазначено, що призначаючи покарання, слід врахувати не погашену судимість, з чим захисник був не згодний, оскільки злочин, за попереднім вироком носить умисний характер, тоді як в даному кримінальному провадженні злочин не умисний, а вчинений з необережності. Більше того, обвинувачений не повинен нести відповідальності за те, що потерпілий переходив дорогу в непередбаченому на те місці. Однак, далі захисник стверджував, що після ухвалення судом першої інстанції обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 , останній все ж таки зрозумів, що керування ним автомобілем також може бути небезпечним та зрозумів наслідки своїх дій. Після цього, обвинувачений змінив свою позицію із захисником та повідомив, що вину визнає, однак покарання вважає суворим. Наголошував, що обвинувачений узгодив з потерпілим відшкодування йому шкоди і почав її сплачувати. Договір про відшкодування збитків було укладено після обвинувального вироку.

Щодо сплати коштів на рахунок Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації то захисник стверджував, що Департамент не є отримувачем коштів у відшкодування витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення у комунальному закладі охорони здоров`я, тобто саме тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому суд мав би відмовити їм у задоволенні позову, що зроблено не було.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Разом з тим, Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації на апеляційну скаргу захисника подано заперечення в яких департамент просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2021 року, залишити без зміни.

Як встановлено судом першої інстанції, 22.11.2019 року близько 20:30 год. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Geely JL 7162», р.н. НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Лінійна в м. Суми від вул. Черкаська у напрямку до вул. Харківська, в районі споруди №17, знехтував безпекою дорожнього руху та не виконав вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_9 , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та в порушення вимог п. 4.4, 4.7, 4.8, 4.14 «а» ПДР України перетинав проїзну частину поза межами пішохідного переходу з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля, не прийняв міри до зниження швидкості руху автомобіля аж до зупинки або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішохода, внаслідок чого поза межами пішохідного переходу допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

Унаслідок дорожньо-транспортної події потерпілому ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, черевної порожнини, нижніх кінцівок, ЗЧМТ, забою головного мозку, черепно-субарахноїдального крововиливу з проявами пошкодження стовбуру мозку, забійної рани лобної ділянки справа; закритої травми органів черевної порожнини: розрив печінки, розрив парієтальної очеревини справа, ускладнені внутрішньочеревною кровотечою; переломів обох нижніх кінцівок (середньої третини діафіза правої малогомілкової кістки із зміщенням, відкритий перелом середньої третини обох кісток лівої гомілки зі зміщенням, рана лівої гомілки відкрита з дефектом великогомілкової кістки), саден тулуба, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження, так як були небезпечними для життя потерпілого в момент їх заподіяння.

При цьому, порушення пункту 12.3 ПДР України, допущені водієм ОСОБА_8 знаходиться в прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною подією та наслідками, що настали.

В провадженні Сумського апеляційного суду матеріали даного кримінального провадження перебувають з 23.10.2021 року. Судові засідання призначались на 14.04.2022 року, на 22.08.2022 року та на 21.12.2022 року.

Апеляційний суд вживав заходів по сповіщенню потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 про дату, час і місце слухання справи, однак поштові повідомлення повертались без врученням їх адресатам, причина відсутність по місцю проживання та у зв`язку з закінченням терміну зберігання поштової кореспонденції.

Крім цього, кожна дата і час слухання справи апеляційним судом була опублікована на офіційному сайті суду.

В призначені дати судових засідань ні потерпілий, ні його представник не з`являлись, причин неявки не повідомляли та клопотань про відкладення слухання на іншу дату не заявляли.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що між обвинуваченим та потерпілим укладена угода про відшкодування останньому збитків (а.с. 27 т.3). При цьому, обов`язком обвинуваченого є сплата коштів потерпілому у відповідь на що потерпілий зобов`язується перед обвинуваченим з`явитись до Сумського апеляційного суду.

Колегія суддів враховує надані адвокатом ОСОБА_7 розписки потерпілого ОСОБА_9 та представника ОСОБА_10 , про отримання від обвинуваченого ОСОБА_8 грошових коштів на відшкодування завданої шкоди, від 20.10.2021 року, від 22.11.2021 року, від 23.12.2021 року та від 21.01.2022 року, і вважає, що вказане не може свідчити про необізнаність потерпілого та його представника про перебування на розгляді в апеляційному суді матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_8 .

Враховуючи викладене, а також з метою дотримання розумних строків розгляду матеріалів справи, колегія суддів вважає за можливе слухання справи провести у відсутність потерпілого і його представника, що узгоджується з ч.4 ст. 405 КПК України.

Тому, заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу захисника підтримали, просили вирок суду першої інстанції змінити та звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням і не позбавляти обвинуваченого права керування транспортним засобом і не стягувати коштів на лікування потерпілого, думку прокурора ОСОБА_6 , яка з вимогами скарги захисника погодилася частково, вважала що існують підстави лише для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, щодо інших вимог апелянта поклалася на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги захисника колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження фактичні обставини справи, доведеність винити та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, в апеляційній скарзі захисником не оспорюються, а тому зазначені обставини не перевіряються і колегією суддів відповідно до положень статті 404 КПК України.

Натомість, як вбачається з вимог скарги захисника, останній просив вирок суду змінити, звільнивши його підзахисного від призначеного покарання з випробуванням та просив не позбавляти обвинуваченого права керування транспортним засобом.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах заявлених апелянтом вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочині, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Як вбачається з матеріалів справи визнаючи ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначаючи йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, а саме, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий не умисний злочин, те що ОСОБА_8 на момент вчинення злочину мав не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, те,що він одружений, має на утриманні малолітнього сина, що на обліку в нарко- та псих- диспансерах не перебуває. Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

При цьому, за приписами ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як слідує з правової позиції Верховного Суду в Постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 17.10.2019 (Справа № 205/7091/16-к), заборони застосування ст. 75 КК України за умови невизнання засудженим своєї вини КК України не містить.

Як вбачається з матеріалів справи, можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції не розглядав і мотивів відсутності підстав ст. 75 і 76 КК України не наводив.

Натомість, в ході вивчення матеріалів провадження колегією суддів встановлено, що свою вину обвинувачений хоч і вважав не повною, оскільки вбачав порушення ПДР і зі сторони потерпілого, який, будучи в стані алкогольного сп`яніння перетинав проїзну частину не в призначеному на те місці, однак визначену судом першої інстанції шкоду до відшкодування на користь потерпілого обвинувачений ОСОБА_8 відшкодував повністю, про що свідчать письмові розписки надані апеляційному суду стороною захисту (а.с. 103-105 т.3). Вказане, на переконання колегії суддів, свідчить про готовність нести обвинуваченим відповідальність і відсутність мотиву на її уникнення.

Колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин, який, як правильно зауважив суд першої інстанції, відноситься до категорії тяжких, однак носить не умисний характер. Сам обвинувачений одружений, виховує малолітнього сина, на обліку в нарко - та психо - диспансерах не перебуває.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що злочин ОСОБА_8 вчинив маючи не зняту та не погашену судимість, то як правильно зауважив захисник, злочин за який в даному провадженні ОСОБА_8 притягується до відповідальності, носить не умисний характер, на відміну від першого.

З урахуванням наведених вище обставини в їх сукупності, та з огляду на те, що обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з чим, апеляційна скарга захисника в цій частині підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції, з урахуванням п.4 ч.1 ст. 408, зміні.

Щодо додаткового покарання позбавлення права керувати транспортним засобом на строк в 1 рік, з чим також не погоджувалась сторона захисту, та з огляду на те, що ОСОБА_8 працює на власному автомобілі і керування ним є його джерелом доходу, просив не позбавляти обвинуваченого цього права, то тут колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для призначення обвинуваченому додаткового покарання в суду першої інстанції стало: не визнання обвинуваченим вини, який стверджував і про винуватість потерпілого, наслідки від ДТП (тяжкі тілесні ушкодження в потерпілого) та відсутність обставин, які б на переконання суду, пом`якшили покарання обвинуваченого.

Аналізуючи вказане в сукупності з матеріалами провадження, колегія суддів з висновками суду першої інстанції в цій частині, погоджується не повністю.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

За встановлених судом першої інстанції обставин, на думку колегії суддів, в даній конкретній справі, при призначенні обвинуваченому додаткового покарання, безперечно мають враховуватися умови, спосіб, обстановка вчинення обвинуваченим необережного злочину, та його поведінка після вчинення кримінально протиправного діяння.

Дійсно, обвинувачений обвинувачений ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин з тяжкими наслідками, оскільки потерпілий отримав тілесні ушкодження та групу інвалідності. Водночас, колегія суддів звертає увагу і на самі обставини за яких сталася ДТП, зокрема на те, що будучи в стані алкогольного сп`яніння потерпілий ОСОБА_9 , в непередбаченому на те місці, в темну пору добу і будучи в темного кольору одязі, перетинав проїзну частину, що не заперечував ні сам потерпілий, ні свідок ОСОБА_11 , тим самим нехтуючи як своїм життям та здоров`ям так і життям і здоров`ям інших людей, теж учасників дорожнього руху.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 в своїх діях вину вбачав не повністю та вважав, що її він повинен розділити з потерпілим, який також порушив вимоги ПДР, що суд визнав як підставу для призначення обвинуваченому додаткового покарання.

Колегія суддів вважає, що не визнання обвинуваченим вини є його правом, його позицією, однак послідуюча його поведінка надання суду послідовних і чітких показів, відшкодування потерпілому всієї визначеної судом першої інстанції за вироком шкоди, безумовно свідчить про готовність нести відповідальність.

Враховуючи викладене, а також з урахуванням того, що на утриманні обвинуваченого перебуває малолітня дитина, колегія суддів вважає за можливе не позбавляти обвинуваченого можливості працювати водієм та залишити йому право керувати транспортним засобом.

З огляду на вказане, колегія суддів вбачає підстави задовольнити вимоги скарги захисника в цій частині, змінивши вирок суду першої інстанції.

Щодо вимог сторони захисту про відмову Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації у задоволенні позову про стягнення коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, так як на думку захисника, Департамент не є отримувачем коштів у відшкодування витрат на лікування, то їх колегія суддів вважає безпідставними і у їх задоволенні стороні захисту відмовляє.

Так, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно застосував ч.3 ст.1206 ЦК України, згідно якої: якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, а також п.4 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженому ПКМУ № 545 від 16.07.1993 року, відповідно до якого: стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я.

В даному випадку КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» фінансується з обласного бюджету, а Департамент фінансів Сумської обласної державної адміністрації в межах Сумської області забезпечує виконання органом, уповноваженим на організацію виконання обласного бюджету в частині надходження коштів та є розпорядником коштів бюджету Сумської області.

Враховуючи вищевикладене, цивільний позов Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2021 року, відносно ОСОБА_8 , змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених п.1,п.2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 Собина ОСОБА_12 Ткачук ОСОБА_13