ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року

справа № 127/2655/21

провадження № 51-118км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

представника потерпілої ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

потерпілої ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 та прокурора, який приймав участь в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_10 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року і касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135,

ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 70 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2022 року

ОСОБА_11 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та за ч. 1 ст. 135 КК до покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено ОСОБА_11 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, а саме у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення.

Стягнуто із ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 200 444 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та на користь держави 4740,05 грн у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За цим вироком установлено, що ОСОБА_11 10 листопада 2020 року, близько 21:15, керуючи автомобілем «BMW 320», рухаючись по вул. Київській, в районі буд. №114 у

м. Вінниця в момент об`єктивної появи у полі його зору пішохода ОСОБА_12 , який поза межами пішохідного переходу перетинав проїзну частину дороги зліва направо по напрямку руху автомобіля, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_12 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Водій ОСОБА_13 , за вищевикладених обставин, порушив вимоги пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:

- п. 12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

- п. 12.4 - «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год».

Крім того, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_13 , достовірно розуміючи, що пішохід ОСОБА_12 внаслідок наїзду отримав тілесні ушкодження та перебуває в небезпечному для життя стані, позбавлений реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не переконався чи потребує останній допомоги, не вжив заходів для надання йому першої медичної допомоги, не звернувся за допомогою до інших осіб та не відправив потерпілого до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, з метою уникнути відповідальності, діючи умисно, самовільно залишив місце події.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 05 жовтня 2022 року, вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 змінив в частині призначеного покарання.

Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.

Вимоги і доводи осіб, які подали касаційні скарги

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 у касаційній скарзі не погоджується з ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року та просить її скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що звільнення апеляційним судом ОСОБА_11 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК є безпідставним, адже засуджений був раніше судимий за вчинення умисних злочинів, тобто схильний до вчинення кримінальних правопорушень, не відшкодував потерпілій шкоду, завдану злочином та не вибачився перед потерпілою як протягом досудового розслідування, так і судового розгляду. Стверджує, що висновок суду про те, що ОСОБА_11 за власним бажанням з`явився із зізнанням до органів правопорядку є безпідставним, адже засуджений з`явився до органів правопорядку лише під тиском тих обставин, що його особа була встановлена. Вказує на те, що з`явлення із зізнанням було зроблено виключно з метою штучного створення пом`якшуючої обставини та розуміння можливості уникнення покарання. Також, суд не врахував, що ОСОБА_11 після скоєння злочину покинув місце дорожньо-транспортної пригоди та залишив свій автомобіль далеко від місця пригоди.

Представник публічного обвинувачення у касаційні скарзі, не оспорюючи фактичних обставин справи і кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості й призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На думку прокурора, обставини, які взяті до уваги судом апеляційної інстанції під час вирішення питання про можливість звільнення ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, є недостатніми для обґрунтування висновку про можливість виправлення ОСОБА_11 без відбування реального покарання.

Як указує прокурор, апеляційний суд, змінивши вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених

ОСОБА_11 злочинів, особу засудженого, який був раніше засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року за частин 1, 2

ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК та звільнений від відбування покарання із встановленням іспитового строку один рік, який на момент вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень не завершився. Також, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що засуджений, керуючи технічно справним транспортним засобом, безвідповідально відносився до дотримання безпеки руху, в результаті чого пішохід ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Суд безпідставно врахував, як пом`якшуючу обставину щире каяття ОСОБА_11 , що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки засуджений під час досудового розслідування свою винуватість не визнавав та розслідуванню не сприяв, а визнав свою вину лише в суді, що дає підстави вважати його каяття не щирим. Крім того, судом залишено поза увагою думку потерпілої щодо призначення ОСОБА_11 максимального виду покарання, передбаченого санкціями ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК, а також не відшкодування потерпілій заподіяної моральної шкоди.

Потерпіла у своїй касаційній скарзі не погоджується з вироком суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду і просить справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Стверджує, що рішення суду апеляційної інстанції не вмотивоване, а звільнення ОСОБА_11 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК, не буде сприяти виправленню засудженого та запобіганню вчинення ним нових злочинів і спрямоване лише на уникнення відповідальності у вигляді реального позбавлення волі, що також негативно впливає на сприйняття суспільством поняття неухильного дотримання вимог закону.

Суд першої інстанції, незважаючи на категоричні заперечення представника потерпілої, безпідставно змінив порядок дослідження доказів, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК і тим самим не дотримався вимог ст. 91 цього Кодексу та не встановив усі обставини, що мають значення для кримінального провадження. Також, місцевий суд у вироку послався на висновки експертиз, зокрема, судово-медичної, автотехнічної та технічного стану транспортного засобу, які не були предметом дослідження в суді. Суд першої інстанції необґрунтовано скасував арешт автомобіля, яким керував ОСОБА_11 , оскільки, це перешкодить стягненню коштів в рахунок задоволеного цивільного позову на користь потерпілої. Крім цього, акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив її позовні вимоги при цьому вказав, що ОСОБА_11 частково відшкодував потерпілій шкоду, що не відповідає дійсності.

Також потерпіла, не погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_11 є не судимою особою, відповідно до ст. 89 КК, оскільки він вчинив інкриміновані злочини під час іспитового строку за попереднім вироком. Наявність лише переказу коштів потерпілій, які вона не отримувала, на її переконання не може бути розцінено, як часткове відшкодування шкоди. Крім цього, ОСОБА_11 протягом слідства та суду не вибачився перед потерпілою за вчинене.

У своїх запереченнях на касаційні скарги захисник та засуджений не погоджуються з викладеними доводами і просять скарги відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні

Представник потерпілої та потерпіла підтримали подані ними касаційні скарги та представника публічного обвинувачення і просили їх задовольнити.

Прокурор частково підтримав касаційні скарги представника публічного обвинувачення, потерпілої та її представника і просив справу направити на новий апеляційний розгляд, посилаючись на те, що звільнення апеляційним судом ОСОБА_11 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК є безпідставним.

Захисник засудженого не підтримав подані касаційні скарги і просив їх відхилити. На обґрунтування своєї позиції підтримав викладене в запереченнях на касаційні скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілої та її представника, прокурора, думку захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах та запереченнях на них, колегія суддів вважає, що касаційні скарги потерпілої, її представника та прокурора підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що заслуговують на увагу доводи касаційних скарг потерпілої, її представника та прокурора про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не мотивували звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК з урахуванням доводів викладених у скаргах.

Згідно з положеннями ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На переконання Колегії суддів, рішення суду про застосування інституту звільнення від призначеного покарання, має бути належним чином умотивовано, із перевіркою та аналізом обставин, які суд бере до уваги, що вони є достатніми для висновку про можливість виправлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, без ізоляції від суспільства.

Так, звільняючи ОСОБА_11 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, суд апеляційної інстанції врахував, що в момент ДТП ОСОБА_11 був тверезий і на підтвердження цього взяв до уваги висновки експертиз № 3019 від 18 листопада

2020 року та № 3304 від 14 грудня 2020 року, з`явився із зізнанням до органу досудового розслідування, щиро розкаявся у вчиненому, починаючи зі стадії досудового розслідування, в ході судового розгляду надав щирі і правдиві показання, просив вибачення у потерпілої, частково відшкодував спричинену потерпілій шкоду, є раніше не судимою особою відповідно до ст. 89 КК, а також взяв до уваги, молодий вік ОСОБА_11 , його міцні соціальні зв`язки та відношення до наслідків події, що він має на утриманні сина 2015 року народження. На переконання суду апеляційної інстанції вказані обставини є достатніми для висновку, що ОСОБА_11 не становить суспільної небезпеки та його виправлення можливе без ізоляції від суспільства і призначене покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям є надмірним для його особи.

Суд касаційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в межах доводів касаційних скарг, не погоджується з такими висновками, оскільки, апеляційний суд не навів достатніх підстав з відповідним обґрунтуванням свого рішення для застосування положень ст. 75 КК та належним чином не вмотивував і не обґрунтував свого висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, а лише обмежився переліченням обставин, які суд враховує і бере до уваги. При цьому Суд не врахував характеру вчиненого злочину, наслідків, що настали у виді смерті людини, які є незворотними та невиправними, поведінки винуватого одразу після наїзду на особу, невжиття ним заходів для надання медичної допомоги, неповідомлення про цю дорожньо-транспортну пригоду до поліції. Крім того, Суд залишив поза увагою думку потерпілої, яка наполягала на призначенні винуватому реального покарання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, застосовуючи інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, хоча й зазначив установлені ним обставини, які свідчать про можливість застосування ст. 75 КК, однак, на думку Колегії суддів, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень ОСОБА_11 , його особи, який схильний до скоєння кримінальних правопорушень, та обставин вчинення злочинів, їх наслідків, вказані мотиви в ухвалі апеляційного суду не є переконливими, оскільки не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання, та що таке звільнення від покарання буде достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, безпідставне застосування апеляційним судом положень ст. 75 КК, свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до ст.438 КПК,є підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.

Касаційні доводи скарги потерпілої про те, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, однак не врахував думку її представника, який заперечував проти такого порядку дослідження доказів, є обґрунтованими з огляду на таке.

Як видно із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження стосовно ОСОБА_11 в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак, ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені ст. 91 цього Кодексу, та надати їм правильну юридичну кваліфікацію. Тобто, законодавець зобов`язує суд установити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Тобто ч. 3 ст. 349 КПК наділяє суд правом визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, однак таке право виникає лише при згоді всіх учасників судового провадження. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення спрощеного порядку розгляду, сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій.

Повне визнання винуватості, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КК.

Проте, як свідчить технічний запис судового провадження в суді першої інстанції, суд порушив вимоги, передбачені ч. 3 ст. 349 КПК.

Відповідно до аудіо запису та журналу перебігу судового засідання від 01 лютого

2022 року, представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 заперечував проти встановлення спрощеного порядку дослідження доказів, послався на те, що ОСОБА_11 фактично не визнав обставини кримінального правопорушення. При цьому, у вироку зазначено, що суд обмежив дослідження доказів фактичних обставин справи, і постановив допитати ОСОБА_11 та дослідити матеріали, які характеризують його особу. Також, вирок не відображає позицію учасників з приводу запропонованого прокурором спрощеного порядку дослідження доказів.

Таким чином, дослідження всіх наявних у провадженні доказів судом не проведено, а провадження розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, не зважаючи на пряму заборону, зазначену в цій статті, проводити розгляд у спрощеному порядку, якщо проти цього заперечують учасники судового провадження.

Також, не дослідивши всі докази в їх сукупності, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував належними доказами, чому, встановивши в грошовому еквіваленті розмір заподіяних моральних збитків в розмірі 230000 грн, він стягує із ОСОБА_11 лише

200444 грн. Посилання на те, що ОСОБА_11 частково відшкодував потерпілій 29556 грн не підтверджено. Згідно доводів потерпілої кошти в розмірі 29556 грн реально нею не отримано, оскільки перераховані поштовим переказом кошти 24 вересня 2021 року

№ 0297 на її ім`я, 27 жовтня 2021 року повернуті відправнику, що підтверджується відповіддю АТ «Укрпошта» від16 серпня 2022 року (Т. 3, а.с. 190).

Вказане порушення вимог кримінального процесуального закону є істотним, оскільки перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і відповідно до ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_11 .

Суд касаційної інстанції враховуючи, що встановлене істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке допустив суд першої інстанції, не може бути усунуто в порядку апеляційної процедури розгляду кримінального провадження, оскільки стосується процедурних питань порядку дослідження доказів місцевим судом, тому, в цьому випадку підлягають скасуванню, судові рішення першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів вважає не прийнятною позицію прокурора та захисника ОСОБА_11 висловлену під час судового розгляду в суді касаційної інстанції про те, що доводи потерпілої в частині порушень, які на її думку допустив місцевий суд, не можуть бути предметом розгляду касаційного суду, оскільки потерпіла вирок суду не оскаржувала в апеляційному порядку.

Вирішуючи вказане питання, суд касаційної інстанції бере до уваги висновки, зроблені у рішенні Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 523/6472/14.

Так, ст. 424 КПК передбачено, що в касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку й постановлені за результатами їх перегляду ухвали апеляційного суду.

Однак, обмежень, які би ставили реалізацію права учасника процесу на касаційне оскарження в залежність від того, чи порушував він аналогічні питання перед судом апеляційної інстанції, ні зазначена правова норма, ні інші положення КПК не містять.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 438 КПК, предметом перевірки суду касаційної інстанції можуть бути доводи, які узгоджуються з його процесуальними повноваженнями, тобто стосуються: істотного порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність; невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі винного.

Особливих умов щодо кола питань, які можуть бути поставлені на вирішення суду касаційної інстанції в межах цих підстав, у тому числі й пов`язаних із позиціями сторін у судах нижчих ланок, закон не встановлює.

Під час нового розгляду в суді першої інстанції необхідно провести судовий розгляд із дотриманням вимог ст. 349 КПК.

Дати оцінку явці із зізнанням ОСОБА_11 , оскільки на переконання потерпілої та її представника його особу було встановлено до явки. При цьому, слід взяти до уваги, що при врахуванні такої пом`якшуючої покарання обставини, як явка із зізнанням суду необхідно перевірити, чи були подані до органу досудового розслідування, заява або зроблене посадовій особі повідомлення про злочин (у будь-якій формі) добровільними і чи не пов`язано це із тим, що особа, будучи викритою, підтвердила свою участь у вчиненні злочину. Якщо у справі, порушеній за фактом вчинення злочину, не встановлено, хто його вчинив, добровільні заява або повідомлення особи про вчинене нею мають розглядатись як з`явлення із зізнанням.

Крім цього потребує ретельної перевірки визнана місцевим судом пом`якшуюча покарання ОСОБА_11 обставина, як щире каяття з урахуванням сталої практики Верховного Суду з цього питання.Поняття щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї винуватості, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Під час перегляду справи врахувати висновки Верховного Суду щодо застосування до ОСОБА_11 приписів статей 75, 76 КК.

Також, підлягають перевірці доводи потерпілої в частині часткового задоволення її цивільного позову з урахуванням того, що кошти, які засудженим були перераховані, нею, фактично не отримувалися.

Враховуючи викладене вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2022 року та ухвала Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_11 підлягають скасуванню в повному обсязі з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 , прокурора, який приймав участь в суді апеляційної інстанції ОСОБА_10 , та потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2