У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 761/34728/19

провадження № 51- 1235 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює баристою, раніше судимого 07 листопада 2011 року вироком Мелітопольського міськрайонного суду за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.185, ч. 3 ст.185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 03 червня 2014 року від відбування покарання на підставі ЗУ «Про амністію»,визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Київський апеляційний суд ухвалою від 01 лютого 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вищезазначений вирок стосовно ОСОБА_4 - без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 21 грудня 2018 року, близько 10:11, перебуваючи у службовому приміщенні магазину «Ферма» по вул. Січових Стрільців, 53 у м. Києві, діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення за рахунок чужого майна, маючи прямий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, викрав металевий сейф, вартістю 1917 грн, який належав ОСОБА_5 , після чого залишив приміщення вказаного магазину та розпорядився викраденим на власний розсуд.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та кваліфікації дій засудженого, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, оскільки не в повній мірізважив, зокрема, на обставини кримінального провадження та підвищену суспільну небезпечність засудженого. Крім того, вказує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалу належним чином не мотивував.

Перевіривши касаційну скаргу та копії судових рішень стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК, правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, прокурор, посилаючись на недотримання судом приписів статей 50, 65, фактично не погоджується із застосуванням судом ст. 75 КК стосовно ОСОБА_4 .

Колегія суддів звертає увагу, що призначення покарання і звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положення ч. 1 ст. 75 КК. Як неодноразово зазначав Верховний Суд призначення покарання та звільнення від відбування покарання є самостійними інститутами кримінального права, ототожнення яких в аспекті застосування положень ст. 433 КПК є неприпустимим.

Так, положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 , яке визначене у межах санкції передбаченої ч. 2 ст. 185 КК, призначено з порушенням вищевказаних норм права.

До того ж з касаційної скарги прокурора також не вбачається аргументів щодо недотримання судом вимог статей 50, 65 КК щодо загальних засад призначення покарання та його мети.

Разом з цим, колегія суддів вважає неспроможними і доводи прокурора щодо безпідставного звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Відповідно до приписів ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, тощо.

Як видно зі змісту наявної у Верховному Суді копії вироку, суд, під час призначення ОСОБА_4 покарання, належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який працює, на спеціальних обліках не перебуває, щиро розкаявся, критично ставиться до вчиненого та усвідомлює власну протиправну поведінку, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, а також всі інші обставини, які відповідно до положень КК, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Взявши до уваги наведені обставини, місцевий суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнив ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції прокурор звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 в апеляційному порядку, цей суд перевірив посилання й доводи, викладені прокурором, які за суттю майже аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд зазначив, зокрема, що місцевим судом при призначенні ОСОБА_4 покарання в повній мірі враховані обставини вчинення ним кримінального правопорушення та ступінь його тяжкості, дані про особу винного, а також обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду щодо застосування положень ст. 75 КК та звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів апеляційної інстанції зважила на його посткримінальну поведінку, зокрема, на те, що він повернув викрадене майно потерпілій та щиро покаявся у вчиненому й запевнив суд у тому, що зробив для себе належні висновки. За таких обставин апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про умотивованість рішення суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК.

З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів Касаційного кримінального суду.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги прокурора, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.

Таким чином, прокурор у касаційній скарзі прокурор не навів, а колегія суддів не встановила таких обставин, які б вказували на необґрунтованість прийнятого апеляційним судом рішення, невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а також істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення.

Отже, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3