Справа № 454/745/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/255/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 27 лютого 2023 року про накладення арешту на майно,

з участю захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и л а :

цією ухвалою клопотання задоволено.

Накладено арешт на майно автомобіль марки «Шевроле Лачетті» р.н.з НОМЕР_1 та ключі до нього, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні №0000066 від 25.02.2023.

Автомобіль марки «Шевроле Лачетті» р.н.з НОМЕР_1 ухвалено помістити на відповідальне зберігання на територію відділення поліції №2 Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області на час досудового розслідування та судового провадження, ключі до вказаного автомобіля помісти у кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області.

Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді Сокальськго районного суду Львіської області від 27 лютого 2023 року про накладення арешту на майно, автомобіль марки «Шевроле Лачетті» р.н.з НОМЕР_1 скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, а саме автомобіль марки «Шевроле Лачетті» р.н.з НОМЕР_1 відмовити.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликається на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, ні в клопотанні, ні в оскаржуваній ухвалі не зазначеного на якій підставі накладено арешт на автомобіль, який речовий доказ цей автомобіль містить і які сліди на ньому можуть міститися.

Зазначає, що не надано жодних доказів, що автомобіль був об`єктом протиправних дій, набутий кримінальним протиправним шляхом чи отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, не вказано, які слідчі дії плануються із даним автомобілем, що давало б підставу для його арешту. Вважає, що повністю виправданим в цьому випадку обмеженням було б передача автомобіля на відповідальне зберігання.

Звертає увагу, що санкцією ч.2 ст. 345 КК України не передбачено жодної спеціальної конфіскації транспортного засобу. Акцентує, що яке відношення до даного кримінального правопорушення має автомобіль підозрюваного невідомо, та про це немає жодної згадки в оскаржуваній ухвалі.

Вказує, що в даному випадку накладення арешту на автомобіль є невиправданим обмеженням права на володіння транспортним засобом у вказаному кримінальному провадженні.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 є інвалідом ІІІ групи, автомобіль використовує для власного користування, оскільки має проблеми із опорно-руховим апаратом, тому автомобіль йому необхідний.

Заслухавши доповідача, захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

У відповідності до пункту 7 ч.2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Статтею 132 КПК України встановлені загальні умови, що не допускають застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України), наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, слідчий ВП №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8 за погодженням прокурора звернулася в суд із клопотанням про арешт майна, а саме автомобіля марки «Шевроле Лачетті» р.н.з НОМЕР_1 та ключі до нього, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні №0000066 від 25.02.2023. Автомобіль марки «Шевроле Лачетті» р.н.з НОМЕР_1 помістити на відповідальне зберігання на територію відділення поліції №2 Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області на час досудового розслідування та судового провадження, ключі до вказаного автомобіля помісти у кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області.

На обґрунтування клопотання послався на те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25.02.2023 року близько 15 год. 00 хв., перебуваючи в салоні автомобіля Шевроле Лачетті д.н.з. НОМЕР_1 , усвідомлюючи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 являються працівниками поліції, які здійснювали покладені на них службові обов`язки та були одягнені у формений одяг з розпізнавальними знаками поліції, реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень останнім, дістав газовий балончик з невстановленою слідством хімічною речовиною та умисно розбризкав дану речовину в обличчя поліцейського СРПП ВП №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області лейтенанту поліції ОСОБА_10 . Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_6 працівнику поліції ОСОБА_10 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку обох очей легкого ступеня.

25.02.2023 відомості про даний факт були внесені в ЄРДР за №0000066 від 25.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

25.02.2023 в ході огляду місця події по АДРЕСА_1 при в`їзді у господарство виявлений автомобіль марки «Шевроле Лачетті» червоного кольору р.н.з. НОМЕР_1 , що належить гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жителю АДРЕСА_1 та ключі до даного автомобіля, які в подальшому було вилучено.

Постановою слідчого СВ ВП №2 ГУ НП у Львівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_11 від 27.02.2023 року автомобіль «Шевроле Лачетті» р.н.з НОМЕР_1 та ключі до нього визнано речовими доказами та прилучено до кримінального провадження в якості речового доказу.

Також слідчим суддею встановлено, що у вказаному автомобілі може знаходитись знаряддя вчинення даного кримінального правопорушення (газовий балончик) та на даний момент є необхідність у проведенні обшуку в автомобілі з метою виявлення такого знаряддя.

Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, встановлено, що автомобіль марки «Шевроле Лачетті», р.н.з. НОМЕР_1 , належить ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про його арешт.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком слідчого судді про те, що клопотання слідчого відповідає вимогам ст. 171 КПК України, а тому прийшов до висновку про необхідність його задоволення, оскільки доведено наявність достатніх підстав вважати, що тимчасово вилучені речі зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст. 167 КПК України.

На думку колегії суддів, на виконання вимог частини першої статті 173 КПК України сторона обвинувачення довела слідчому судді необхідність арешту цього майна, а також наявність ризиків, передбачених частиною 1 статті 170 КПК України.

Таким чином, втручання держави в право володіння майном є цілком виправданим, законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного кримінального процесуального закону, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції, а також здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» і за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави та громади, втручання було здійснено з дотриманням принципу «пропорційності», тобто «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Крім того, на думку колегії суддів, надані матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб та у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.

Всупереч доводам апеляційної скарги про те, що ані в клопотанні слідчого, ані в ухвалі слідчого судді не вказано, які конкретно відомості містить арештоване майно, а також яким чином вказане майно могло бути використане як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, а тому не містить ознак, визначених ст. 98 КПК України, на переконання апеляційного суду, на цьому етапі кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна призведе до його відчуження, пошкодження, знищення, перетворення, а слідчий суддя, на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу, що всупереч доводам апеляційної скарги, арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст.170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, особою, яка подала апеляційну скаргу не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про арешт майна слідчим суддею допущено не було.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувана ухвала слідчого судді є законною й обґрунтованою, тому підстав для задоволення апеляційних вимог немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

ухвалу слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 27 лютого 2023 року про накладення арешту на майно, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: