Справа № 161/3550/22 Провадження №11-кп/802/197/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст. 121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , в порядку ст.89 КК України не судимого,

засуджено за ч.2 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено попередній - тримання під вартою на строк не більше 60 (шістдесят) днів, тобто до 09 січня 2023 року включно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 11:24 год. 24 січня 2022 року.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Вироком також вирішено питання про речові докази та арешт майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 23.01.2022, близько 21:30 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, в ході словесного конфлікту, який виник на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_11 , який є особою з інвалідністю (інвалідом 3-ї групи), умисно наніс останньому ряд ударів кулаками рук та ногами в ділянки голови, грудної клітки та верхніх кінцівок.

Своїми вищевказаними умисними протиправними діями, обвинувачений ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді забоїв головного мозку, субдуральних півкулевих гематом, травматичних субарахноїдальних крововиливів у великих півкулях головного мозку, крововиливів на внутрішній поверхні м`яких тканин голови та в скроневі м`язи; множинних прямих зламів ребер з обох сторін без пошкодження парієнтальної плеври, крововиливів в м`які тканини грудної клітки, м`язи; множинних синців волосистої частини голови, обличчя, передньої поверхні грудної клітки, лівого плеча.

Згідно висновку судово-медичного експерта № 42 від 24.02.2022 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалось забоями головного мозку із крововиливами під оболонки (субдуральні, травматичні субарахноїдальні), стосовно живих осіб, належить до тяжких, як небезпечних для життя в момент заподіяння /завдання/ чи клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитись смертю. Тілесні ушкодження у вигляді зламу ребер без ушкодження парієтальної плеври, стосовно живих осіб, зазвичай, належить до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що викликають тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні /більш як 21 день/. Тілесні ушкодження у вигляді синців, стосовно живих осіб відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більш, як шість днів.

Безпосередньою причиною смерті потерпілого ОСОБА_11 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 на місці вчинення кримінального правопорушення, внаслідок вчинення умисних протиправних дій обвинуваченим ОСОБА_7 , є закрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалась забоями головного мозку із крововиливами під оболонки та як наслідок набряком та здавленням головного мозку.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпеченого для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його винуватості та правильності кваліфікації дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, а також в частині розміру відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що цивільний позов не був поданий в рамках даного кримінального провадження, оскільки не зазначався в будь яких документах, а також в обвинувальному акті від 19.08.2022 року про нього нічого не вказано. Водночас, вважає протиправним і неправильним, що розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції, а не за його безпосередньої участі, оскільки він був обмежений в можливості в повній мірі як брати участь і чути, розуміти інформацію в реальному часі, так і висловити свою позицію в судових дебатах, своєчасно та без жодних перешкод. Разом з тим, звертає увагу суду, на те, що він раніше не судимий, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, а також те що його мати є похилого віку, яка потребує піклування. Посилаючись на вищевказані обставини просить дати йому можливість виправитися без ізоляції від суспільства, а також скасувати вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до нього про відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень у зв`язку із необгрунтованістю, протиправністю та безпідставністю його подання.

Разом з тим, не погоджуючись з таким рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, вважає його необґрунтованим та незаконним в частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого у зв`язку із суворістю, а також в частині розміру відшкодування моральної шкоди. Вказує, що місцевим судом при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання було враховано те, що останній не судимий в порядку ст. 89 КК України, свою вину визнав фактично повністю, розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання. Водночас, судом першої інстанції не враховано того, що обвинувачений не бажав смерті потерпілого, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Окрім того, вважає, що при призначенні суми відшкодування недотриманні вимоги розумності, виваженості та справедливості, а потерпілою ОСОБА_9 не надано суду належних доказів, чому саме така сума має бути відшкодована. З огляду на викладене, просить оскаржуваний вирок змінити, призначивши ОСОБА_7 більш м`яке покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 121 КК України, а цивільний позов щодо стягнення моральної шкоди задовольнити частково - стягнувши з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 40 000 (сорок тисяч) гривень за завдану моральну шкоду.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційних скарг, доводи обвинуваченого та його захисника, які апеляційні скарги підтримали з підстав викладених у них, думку прокурора, потерпілої та її представника, які вважають скарги безпідставними, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.121 КК України та кваліфікація його дій, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зі змісту апеляційних скарг убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про суворість призначеного обвинуваченому покарання, на переконання апеляційного суду, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й розміру покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого, характер його вчинення та суспільно-небезпечні наслідки, що відбулися у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 вчиненому в стані алкогольного сп`яніння, поведінку обвинуваченого після його вчинення, особу винного, який в порядку ст. 89 КК України не судимий, має постійне місце проживання, свою вину визнав фактично повністю, тобто фактичні обставини, розкаявся у вчиненому, тобто дотримався вимог статей 65-67 КК України.

З достатньою повнотою судом взято до уваги обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшують покарання, суд правильно відніс щире каяття, а обтяжуючими покарання обставинами визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи з інвалідністю.

Отже обставини, на які посилаються апелянти як на підставу для зміни вироку суду вже досліджені судом першої інстанції та їм дана належна оцінка, посилання в апеляційних скаргах строни захисту про залишення поза увагою цих обставин місцевим судом є безпідставні.

Разом з тим, доводи сторони захисту, що місцевим судом, не було враховано того, що ОСОБА_7 не бажав смерті потерпілого, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини свого підтвердження в ході розгляду кримінального провадження не знайшли, а тому і не були враховані судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, доводи сторони захисту, щодо безпідставного врахування судом першої інстанції обтяжуючої покарання обвинуваченого обставини, вчинення злочину щодо особи з інвалідністю, так як обвинувачений не знав, що потерпілий був інвалідом, є необгрунтованими, оскільки в ході розгяду кримінального провадження судом першої інстанції було встановлено, що обвинувачний ОСОБА_7 вказував про те, що бачив, як потерпілий пересувався за допомогою кийка (кульгав), тому й розумів, що потерпілий був інвалідом.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано обрав ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті, ближче до мінімального, яке належить відбувати реально.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного і інші обставини кримінального провадження. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про необхідність призначення саме такого покарання, яке обрано оскаржуваним рішенням.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах сторони захисту, апеляційний суд не знаходить.

Сторона захисту також вказує про незаконність вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілої про стягнення моральної шкоди, однак вони на думку колегії суддів апеляційного суду є цілком неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум ВСУ в п.9 своєї постанови №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, суд першої інстанції розглянув цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 в частині відшкодування моральної шкоди, з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також з урахуванням роз`яснень Пленуму ВСУ, які викладені у вищевказаній постанові.

При цьому, доводи сторони захисту про те, що стягнутий з обвинуваченого розмір грошового відшкодування в якості моральної шкоди - 200 000 грн., є значно завищеним, до уваги судом не приймається, оскільки на думку апеляційного суду, такий розмір визначений залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням обставин справи.

Таким чином, вирок суду в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди зміні, як про це просить сторона захисту, а саме до 40 000 грн., не підлягає.

Твердження сторони захисту що цивільний позов не був поданий в рамках даного кримінального провадження, оскільки не зазначався в будь яких документах, а також в обвинувальному акті від 19.08.2022 року про нього нічого не вказано, є необгрунтованими, так як цивільний позов знаходиться в матеріалах кримінального провадження та був заявлений потерпілою ОСОБА_9 під час кримінального провадження до початку судового розгляду, що повністю відповідає вимогам ст. 128 КПК України.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування або зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах сторони захисту.

Таким чином, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді