КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001487 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 26.01.2000 року Донецьким обласним судом за п.п. «б», «г», «е», «і» ст. 93, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 140, ст. 42 КК України (1961 року) на 15 років позбавлення волі, 12.06.2013 року звільненого умовно-достроково на строк 10 місяців 28 днів;

- 15.01.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, вироком ухвалено вважати ОСОБА_6 таким, що повністю відбув покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України, за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у __________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1517/2021 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_1
вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 2 років обмеження волі;
- за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Як зазначено у вироку суду, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за наступних обставин.
24.08.2020 року близько 14 год. 30 хв. ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перебували на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . В цей час між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , виник словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_6 виник прямий умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_9 тілесного ушкодження.
Реалізуючи свій прямий умисел, який виник з мотивів словесного конфлікту та маючи на меті заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , зайшовши з-за спини ОСОБА_9 , який на той час сидів на стільці поряд з погрібним приміщенням, розташованим на території домоволодіння за вказаною адресою, дерев`яним бруском, який він тримав обома руками, наніс по обличчю ОСОБА_9 один удар. Після отриманого удару потерпілий ОСОБА_9 впав на землю.
В подальшому ОСОБА_6 , діставши ніж, який мав при собі, та тримаючи його у правій руці, завдав лежачому на землі ОСОБА_9 два удари ножем в ліве підборіддя, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження.

Згідно висновку експерта № 229 від 26.08.2020 року, у ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження: синці на обличчі, рана підборіддя. Синці на обличчі спричинені від дії тупого предмета (предметів), виникли можливо в строк та за обставин, вказаних в постанові. Рана підборіддя має ознаки різаної. Індивідуальних властивостей травмуючих предметів не виявлено. Синці на обличчі ОСОБА_9 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я. Рана підборіддя відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки викликала розлад здоров`я більше 6 днів, але не менше 21 доби. Тілесні ушкодження у ОСОБА_9 не виключають здатності до самостійних дій. Судово-медичних даних які б свідчили про масивну кровотечу після отримання ОСОБА_10 , тілесних ушкоджень, - не виявлено.
Крім того, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, за наступних обставин.
24.08.2020 року приблизно о 14 год. 35 хв. ОСОБА_6 та ОСОБА_11 перебували на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . В цей час між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 виник словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_6 виник прямий умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_11 умисного тяжкого тілесного ушкодження.
У подальшому ОСОБА_6 , реалізуючи свій прямий умисел, який виник з мотивів словесного конфлікту, та маючи на меті спричинення ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження, завдав останній ножем, який тримав у правій руці, один удар в область живота та цим же ножем, тримаючи його у правій руці, завдав один удар в груди ОСОБА_11 , таким чином спричинивши потерпілій ОСОБА_11 тілесне ушкодження.
Відповідно до висновку експерта №238 від 11.09.2020 року, у ОСОБА_11 мали місце тілесні ушкодження: проникаюче поранення черевної порожнини з ушкодженням тонкої кишки. Данні тілесні ушкодження спричинені від дії предмета з обмеженою поверхнею контакту, не виключно, з колюче-ріжучими властивостями, предметом вказаним в постанові. Індивідуальних властивостей травмуючого предмета експертизою не виявлено. Проникаючі поранення грудей та живота у ОСОБА_11 за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Після отримання тілесних ушкоджень здатність ОСОБА_11 до самостійних дій не виключається. Тілесні ушкодження у ОСОБА_11 могли виникнути при обставинах, які потерпіла вказала під час проведення слідчого експерименту за її участю від 04.09.2020 року.

На вказаний вирок суду заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 6 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 2 років обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в порушення норм закону ст.ст. 65, 75 КК України та роз`яснень Пленуму Верховного суду України у постанові №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", суд першої інстанції дав неналежну оцінку даним про особу обвинуваченого, не взяв до уваги всі дані, які характеризують особу обвинуваченого, та ухвалив вирок, яким звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, тобто застосував ст. 75 КК України, яка не підлягає застосуванню, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, до ухвалення надто м`якого покарання.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких та особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, та проти власності, за вчинення яких судимості не погашено, та не дивлячись на те, що за дані злочини ОСОБА_6 були призначені реальні міри покарання і він більше 14 років провів у місцях позбавлення волі, він продовжує вчиняти середньої тяжкості та тяжкі умисні злочини проти здоров`я особи.

Окрім цього, в межах вказаного кримінального провадження судом першої інстанції визнано доведеним вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 зразу двох епізодів середньої тяжкості та тяжких злочинів проти здоров`я особи та всі вони вчинені із застосуванням ножа, що підкреслює небезпечність вказаної особи та його дій.
Також судом не враховано під час ухвалення вироку обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочину.
Тому, наведене свідчить про те, що ОСОБА_6 жодних позитивних висновків не зробив, а попередні покарання не сприяли його виправленню, що в чергове підкреслює аморальний спосіб життя та схильність ОСОБА_6 до вчинення злочинів, та в сукупності свідчить про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, вважає, що незрозумілим залишилось питання, в чому полягає щире каяття ОСОБА_6 , який в межах строків погашення судимостей в чергове вчинив нові середньої тяжкості та тяжкі злочини проти здоров`я особи, оскільки визнання ОСОБА_6 своєї вини не може свідчити про щире каяття, а підтверджує просто бажання уникнути справедливого покарання, так як він усвідомлював протиправність та суспільну небезпеку вчиненого ним діяння, знаючи про невідворотність покарання, чим свідомо порушив закон про кримінальну відповідальність.
За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, призначив покарання із застосуванням ст. 75 КК України, яке не відповідає загальним засадам, які передбачені ст. 65 КК України, і є недостатнім для виправлення ОСОБА_6 , а неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність призвело до призначення судом покарання ОСОБА_6 , яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Окрім цього, вказує й на те, що, в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку суд виклав не формулювання обвинувачення, яке він визнав доведеним, а лише зазначив у чому ОСОБА_6 обвинувачується органом досудового розслідування, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів та інші дані.

Цих вимог закону, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не дотримав, оскільки обвинувачення щодо ОСОБА_6 , яке визнав доведеним, в мотивувальній частині вироку взагалі не сформулював, а виклав обвинувачення, яке було сформульоване органом досудового розслідування в обвинувальному акті.
Так, системний аналіз положень ч. 3 ст. 374 КПК України, п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 17 та ст. 91 КПК України дає підстави для висновку про те, що під обвинуваченням, визнаним судом доведеним, слід розуміти висновок суду, який зроблений у стверджувальній формі про доведення факту вчинення певною особою діяння, яке підпадає під ознаки конкретного кримінального проступку чи злочину, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, описом цього діяння із викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що характеризують це діяння. Обвинувачення, яке висунуте певній особі органом досудового розслідування чи прокурором і наведене в обвинувальному акті не є висновком суду у стверджувальній формі про вчинення цією особою кримінального проступку чи злочину, тому обвинувачення органу досудового розслідування не може підміняти обвинувачення, визнане судом доведеним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що під час ухвалення вироку щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції не були виконані вимоги ч. 3 ст. 374 КПК України, що перешкодило суду ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 412 КПК України це порушення закону є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України - підставою для скасування вироку.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок стосовно ОСОБА_6 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки за змістом ч. 3 ст. 374 КПК України обвинувачення у разі визнання особи винуватою формулює суд, який ухвалює обвинувальний вирок.

Поряд з цим заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставне застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України і звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, та як наслідок невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного.
Проте, оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_6 , у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, то доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та його невідповідність тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, якщо суд за наслідками нового розгляду дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях за тих самих обставин, підлягають врахуванню судом першої інстанції під час нового розгляду даного кримінального провадження.
За наведеним апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3