пр. № 1-кп/336/136/2023
ЄУН № 322/981/19
ВИРОК

Іменем України

01 березня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участі прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Міжгір?я Монастирського району Тернопільської області, громадянина України, мешкає у АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2019 року приблизно об 11.30 годині ОСОБА_7 , перебуваючи навпроти домоволодіння АДРЕСА_2 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , сокирою, яку узяв з території свого домоволодіння, тримаючи останню у правій руці, наніс обухом цієї сокири один удар в скроневу частину голови ОСОБА_9 , від чого потерпілий впав на землю, а ОСОБА_7 наніс ще один удар обухом сокири в область лівої тім?яної частини голови ОСОБА_9 , спричинивши останньому відкриту черепно-мозкову травму у виді відкритого перелому лівих скроневої та тім?яної кісток черепу та утворення вогнищ забою головного мозку, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у скоєнні злочину визнав частково, пояснивши, що з потерпілим знайомий певний час, мешкають по сусідству, іноді виникають конфлікти, під час яких потерпілий систематично ображав його нецензурною лайкою. 21.06.2019 року приблизно об 11.00 годині ОСОБА_7 приїхав додому. Коли мимо паркану проходив ОСОБА_9 разом із ОСОБА_10 , потерпілий через паркан домоволодіння ОСОБА_7 почав нецензурно лаятись на його адресу. Оскільки в цей момент ОСОБА_7 рубав дрова, то він із сокирою у правій руці вийшов за паркан до ОСОБА_9 . ОСОБА_9 штовхнув ОСОБА_7 , а обвинувачений вдарив потерпілого двічі обухом сокири по голові, від чого останній впав, але потім піднявся та пішов додому. Допомогу потерпілому не надавав, оскільки пошкоджень на ньому не бачив. Вважає свої дії неумисними, адже не бажав заподіяти потерпілому смерть або тілесні ушкодження.

В ході дослідження доказів судом також за клопотанням сторони обвинувачення допитано потерпілого, свідків, досліджено письмові докази. Стороною захисту суду доказів не представлялось.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що з ОСОБА_7 знайомий деякий час, ОСОБА_7 разом із сестрою потерпілого ОСОБА_10 приятелювали, іноді вживали алкоголь. Конфліктів у потерпілого з обвинуваченим не було, але до червня 2019 року ОСОБА_7 влаштовував сварки, бив вікна в будинку потерпілого та вбив їх собаку, але до правоохоронних органів ОСОБА_9 не звертався. Того дня ОСОБА_9 разом із своєю сестрою ОСОБА_10 йшов повз будинку ОСОБА_7 . В цей час ОСОБА_7 , перебуваючи у дворі свого домоволодіння, почав вербально ображати ОСОБА_10 , у відповідь потерпілий також щось сказав обвинуваченому, після чого ОСОБА_7 сказав: «Зачекай». Потерпілий залишився на вулиці, палив цигарку, а обвинувачений за 1 або 2 хвилини вийшов на вулицю, тримаючи в руці сокиру, та, підійшовши до потерпілого, зненацька вдарив сокирою потерпілого по голові, від чого останній втратив свідомість, подальших подій не пригадує.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що з ОСОБА_7 мешкають по сусідству, потерпілий ОСОБА_9 є її рідним братом. З ОСОБА_7 свідок іноді вживала алкогольні напої, він давав їй гроші в борг, а також ОСОБА_7 примушував її до інтимних стосунків. Того дня, коли вона проходила повз будинку ОСОБА_7 , останній її ображав, на що вона поскаржилась брату. Пізніше вони із братом йшли вдвох повз будинку ОСОБА_7 , коли ОСОБА_9 підійшов до паркану ОСОБА_7 та запитав останнього, чого той ображає ОСОБА_10 , після чого вони почали лаятись. Далі ОСОБА_7 взяв молоток та вийшов до них та вони продовжували лаятись, в ході чого ОСОБА_7 замахувався на ОСОБА_9 молотком, але ударів не наносив. Потім ОСОБА_7 знову пішов у двір, звідки вийшов вже із сокирою. В цей момент ОСОБА_9 прикурював цигарку, аж раптом ОСОБА_7 збоку наніс ОСОБА_9 удар обухом сокири по голові, від якого потерпілий впав навколішки, а ОСОБА_7 наніс ще один удар обухом сокири по голові потерпілому. Далі свідок побігла додому, оскільки ОСОБА_7 за нею гнався, а звідти викликала швидку медичну допомогу, після чого переховувалась до приїзду медиків.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що мешкає в будинку АДРЕСА_3 . Навпроти її будинку розташовано будинок ОСОБА_7 , а Філімонови мешкають через будинок від неї. ОСОБА_10 разом із ОСОБА_7 іноді разом вживали спиртні напої, ОСОБА_7 казав, що з ОСОБА_10 підтримує інтимні стосунки, між Філімоновими та ОСОБА_7 траплялись сварки. Того дня, коли Філімонови проходили повз будинку ОСОБА_7 , останній почав на їх адресу нецензурно висловлюватись. Свідок пішла до себе на веранду, а потім почула сирену карети медичної допомоги. Коли вийшла на вулицю, то побачила ОСОБА_9 на узбіччі, він лежав обличчям донизу, ОСОБА_10 поряд не було.

Також колегією суддів досліджувались письмові докази у кримінальному провадженні.

Відповідно до витягу з ЄРДР 21.06.2019 року внесені відомості про злочин за ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 1 КК України, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 34).

21.06.2019 року в ході огляду місця події було із застосуванням фотофіксації оглянуто ділянку місцевості по вул. Миру в с. Нововолодимирівка навпроти будинку № 63, в ході чого виявлені сліди речовини бурого кольору, з асфальтового покриття відібрано зразки вказаної речовини.

21.06.2019 року о 15.30 годині ОСОБА_7 було затримано, в ході обшуку під час затримання, за участі захисника, вилучено сокиру довжиною 45 см (т. 2 а.с. 49), на яку в подальшому ухвалою слідчого судді від 24.06.2019 року накладено арешт.

23.06.2019 року слідчим були оглянуті речі потерпілого ОСОБА_9 , видані ОСОБА_10 (т. 2 а.с. 55, 56).

Згідно з висновками експерта № 1398, 1396, 1397 (т. 2 а.с. 62, 68, 75) на шортах ОСОБА_9 , а також у змиві з асфальтового покриття дороги з місця події виявлено кров людини, походження якої не виключається від ОСОБА_9 .

На вилученій під час обшуку ОСОБА_7 сокирі крові людини не виявлено, як зазначено у висновку експерта № 1395 (т. 2 а.с. 81).

Як вбачається з висновку експерта № 30 від 20.08.2019 року (т. 2 а.с. 87) у ОСОБА_9 виявлено відкриту черепно-мозкову травму у вигляді відкритого перелому лівих скроневої та тім?яної кісток, з розривом барабанної перетинки, післятравматичним етмоїдитом та отоліквореєю, двома забійними ранами тім?яної ділянки голови, травматичним набряком м`яких тканин лівої половини обличчя та скронево-виличної ділянки; вогнищ забою головного мозку з геморагічним компонентом в правих скроневій та лобній частках; правостороннього крововиливу від твердою мозковою оболонкою (субдуральною гематомою). Відкрита черепно-мозкова травма у ОСОБА_9 утворилась за механізмом тупої травми, в результаті не менш ніж двох ударних травматичних впливів твердим тупим предметом, які припали в тім?яну ділянку голови, переважно зліва. Відкрита черепно-мозкова травма кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя.

В ході слідчого експерименту 09.08.2019 року (т. 2 а.с. 92) ОСОБА_7 зазначено, що він внаслідок конфлікту із потерпілим наніс ОСОБА_9 два удари обухом сокири в область голови, вказує механізм нанесення ударів, а також ОСОБА_7 описує сокиру, якою були нанесені удари.

В ході слідчого експерименту 09.08.2019 року (т. 2 а.с. 103) потерпілий ОСОБА_9 вказав, що в ході вербального конфлікту з ОСОБА_7 останній узяв із подвір`я свого будинку сокиру та наніс один удар сокирою в ліву частину голови потерпілому, наступних подій потерпілий не пригадує.

В ході слідчого експерименту 09.08.2019 року (т. 2 а.с. 103) свідок ОСОБА_10 показала, що у ОСОБА_9 виник конфлікт із ОСОБА_7 , ОСОБА_7 взяв зі свого подвір?я сокиру та вдарив ОСОБА_9 по голові, а коли ОСОБА_9 намагався встати, то ОСОБА_7 наніс ще один удар.

Згідно з висновком експерта № 35 від 20.08.2019 року (т. 2 а.с. 128) при співставленні даних медичного освідування ОСОБА_9 з даними, отриманими в ході вищевказаних слідчих експериментів, встановлено повне співпадіння з травматичним предметом (сокира), зоною травмування (волосиста частина голови) та повністю (у випадку ОСОБА_7 та ОСОБА_10 ), або частково (у випадку із ОСОБА_9 ) даних щодо кількості ударів. Для утворення відкритої черепно-мозкової травми, як у ОСОБА_9 , а саме перелому кісток склепіння черепа та утворення вогнищ забою головного мозку, потрібна велика сила удару. За механізмом травмування, який вказав ОСОБА_7 , розвинути кінетичну енергію, достатню для утворення травми голови такої тяжкості, практично неможливо, що робить загальний механізм заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за механізмом, зазначеним ОСОБА_7 , малоймовірним. Відкрита черепно-мозкова травма, виявлена при освідуванні ОСОБА_9 , цілком могла утворитись за обставин, зазначених свідком ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_9 в ході проведення слідчих експериментів за їх участі.

Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи № 333 (т. 2 а.с. 138) ОСОБА_7 виявляє ознаки психічних розладів у вигляді розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу легкого ступеню. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними. За своїм психічним станом на момент проведення експертизи також може віддавати звіт своїм діями та керувати ними.

Дослідивши усі докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Висновками експертиз, показаннями обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_10 повністю доведено факт нанесення ОСОБА_7 двох ударів обухом сокири в область голови ОСОБА_9 за обставин, зазначених в обвинувальному акті.

При кваліфікації дій ОСОБА_7 колегія суддів не погоджується з тим, що його дії належить кваліфікувати як замах на умисне вбивство, приймаючи до уваги наступне.

Згідно обвинувальному акту дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 1 КК України, як закінчених замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Оцінивши надані в цьому кримінальному провадженні докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що стороною обвинувачення не надано суду будь-яких доказів наявності у ОСОБА_7 умислу на позбавлення життя ОСОБА_9 , враховуючи, що вчинення замаху на злочин можливе лише за наявності прямого умислу.

Відповідно до висновку експертизи у ОСОБА_9 виявлено відкриту черепно-мозкову травму у вигляді відкритого перелому лівих скроневої та тім?яної кісток.

Тілесні ушкодження - це протиправне і винне порушення анатомічної цілості тканин, органів потерпілого та їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів.

Небезпечними для життя є ушкодження, які в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і які без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Для відмежування замаху на протиправне позбавлення особи життя від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відповідно до Узагальнення судової практики розгляду кримінальних проваджень щодо злочинів проти життя і здоров`я особи за 2014 рік, здійсненого Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ 03.06.2016 року, визначаючи форму вини, якою характеризується позбавлення життя потерпілого, судам необхідно виходити з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій підсудного, внаслідок яких потерпілого позбавлено життя; обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень; поведінки підсудного стосовно потерпілого до та після вчинення злочину. При цьому доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України».

Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Критерієм розмежування складів злочинів, передбачених ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 1 та ст. 121 ч. 1 КК України є суб`єктивна сторона ставлення обвинуваченого до майбутніх наслідків своїх дій в разі замаху на умисне вбивство умислом винного охоплюється позбавлення потерпілого життя, а в разі умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, має місце умисел на заподіяння лише тілесних ушкоджень, тоді як смерті потерпілого обвинувачений не бажає.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 02 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» питання про умисел, у тому числі на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Оцінюючи встановлені обставини справи та аналізуючи досліджені докази у їх сукупності, суд враховує наступне.

Так, нанесенню тілесних ушкоджень обвинуваченим потерпілому передував черговий конфлікт між обвинуваченим та потерпілим, який, згідно показанням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , а також свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , був не першим. ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 два удари обухом сокири в область голови, після чого припинив свої дії та покинув місце події. При цьому, ОСОБА_7 очевидно мав можливість як нанести удари вістрям сокири, що в даному випадку могло спричинити більш тяжкі ушкодження, або продовжити наносити удари потерпілому, адже жодною особою його діям перешкод не створювалось, а потерпілий, з його слів, втратив свідомість вже після першого удару, та опору діям ОСОБА_7 не чинив. Також ОСОБА_7 не скористався можливістю в будь-який інший спосіб позбавити потерпілого життя.

Сукупність вищевикладеного переконує суд у тому, що позбавлення життя потерпілого не охоплювалось умислом обвинуваченого ОСОБА_7 .

Разом з тим, наносячи сокирою удари в область голови потерпілого з великою силою, що підтверджено висновком експертизи № 35, обвинувачений ОСОБА_7 , на переконання суду, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок таких його дій буде заподіяно тяжку шкоду здоров`ю ОСОБА_9 .

У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд в суді першої інстанції проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що поєднання обставин, обстановки та умов, за яких ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження, мета та мотиви ОСОБА_7 виключають кваліфікацію дій обвинуваченого як замаху на умисне вбивство, та його дії суд кваліфікує за ст. 121 ч. 1 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченого, суд виходить з того, що злочин, передбачений ст. 121 ч. 1 КК України є менш тяжким ніж злочин, передбачений ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 1 КК України, внаслідок чого при перекваліфікації дій обвинуваченого його право на захист не порушується.

Обставин, які б обтяжували чи пом?якшували покарання, судом не встановлено.

При призначенні покарання суд враховує позицію сторін обвинувачення та захисту, відомості про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, не має стійких соціальних зв?язків, мешкає один, за місцем проживання характеризується посередньо, як особа, схильна до агресії та вживання спиртних напоїв (т. 2 а.с. 156-159).

Суд також враховує і те, що ОСОБА_7 не вчиняв дій щодо оплати лікування потерпілого, не намагався добровільно компенсувати потерпілому спричинену моральну шкоду, не вибачався перед потерпілим за скоєне, що в даному випадку свідчить про відсутність щирого каяття.

За відсутності обставин, які б пом`якшували покарання, підстав для застосування положень ст. 69 чи 69-1 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

Враховуючи все вищевказане, приймаючи до уваги часткове вини у скоєнні злочину та, як наслідок, відсутності критичного сприйняття своєї поведінки та усвідомлення протиправності та соціальної небезпеки своїх діянь, колегія суддів вважає, що досягнення передбаченої ст. 50 КК України мети покарання, а саме кари та виправлення, можливе лише за умови призначення покарання в межах санкції статті 121 ч. 1 КК України. з фактичним його відбуттям.

Суд також вважає за необхідне розпорядитись речовими доказами по справі з урахуванням думки учасників провадження та положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, ст. 121 ч. 1 КК України,

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, та призначити йому покарання у виді шести років позбавлення волі.

Речові докази по справі шорти, зразки крові, зрізи нігтьових пластин, змиви, сокиру, які передані на зберігання до камери зберігання Новомиколаївського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області, знищити.

В строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув?язнення в період з 21 по 22 червня 2019 року.

Початок покарання рахувати з дати фактичного приведення вироку до виконання.

Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3